Konans Doils Arturs

Brigadiera Žerara varoņdarbi. Pulkveža Žerārabrīnišķīgie piedzīvojumi

Arturs Konans Doils

Brigadiera Žerara varoņdarbi. Pulkveža Žerāra brīnišķīgie piedzīvojumi

«Brigadiera Žerara varoņdarbi Pulkveža Žerāra brīnišķīgie piedzīvojumi»: Sprīdītis; 1990

Arturs Konans Doils

Brigadiera Žerara varoņdarbi Pulkveža Žerāra brīnišķīgie piedzīvojumi

Abos romānos aizraujoši stāstīts par brašā huzāra Etjēna Žerāra varonīgajām gaitām Napoleona karu laikā. Daudz nākas piedzīvot Žerāram — gan neticamas situācijas, no kurām viņš vienmēr izkļūst sveikā, gan uzvaras, gan mīlas dēkas.

No angļu valodas tulkojuši Jānis Riekstiņš un Silvija Brice

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Rīga «Sprīdītis»1990

Romāni

Otrais izdevums

Romāni tiek publicēti pēc 1931 gada izdevuma

Mākslinieks Arvīds Būmanis Vāku zīmējis Andris Lamsters

Brigadiera Žerāra varoņdarbi

Romāns

KĀ BRIGADIERIS IEKĻUVA TUMSAS PILĪ

Jūs darāt ļoti labi, mani draugi, izturēdamies pret mani ar godbijību. Rādīdami godu man, jūs godājat Franciju un paši sevi, lai arī jūsu priekšā tikai vecs virsnieks ar sirmām ūsām. Viņš ēd olu kulteni un dzer vīnu. Kas, tā sakot, ievērojams pie šī sirmgalvja? Bet ievērojams ir, kungi,— jūsu priekšā ne tikai vecs virsnieks, jūsu priekša — vēstures sastāvdaļa.

Manī jūs redzat pēdējo no tiem diženiem ļaudīm, kuru slava pārskanēja pār visu pasauli. Sie ļaudis, kas vēl joprojām mājo jauniešu sirdīs, tagad kļuvuši par veterāniem. Zobenu viņi pazina daudz agrāk nekā bārdasnazi, viņi kāvās simtiem reižu un nekad nerādīja ienaidniekam muguras.

Divdesmit gadus mēs mācījām Eiropu karot, un beidzot viņa to iemācījās. Nu, bet ari tad viņa nespēja mūs uzvarēt: Lielo armiju sagrāva laiks, ne durklis. Mēs bijām visur. Mūsu zirgi ēda auzas Berlīnē, Neapolē, Vīnē, Madridē, Lisabonā un pat Maskavā.

Jā, draugi, jūs darījāt pareizi, sūtīdami man puķes. Manas ausis neskaitāmas reizes dzirdējušas cīņā aicinošo kara tauri, manas acis redzējušas mūsu karogus tādās zemēs, kuras jūs nekad neskatīsiet.

Reizēm man gadās iemigt, sēdot šai vecajā atzveltnī,— un tad man rādās sapņos lielie tēvijas karotāji. Es redzu strēlniekus zaļās jakās, milžus — kirasierus, Poņatovska ulānus, dragūnus baltās mantijās, kavalērijas grenadierus lāčādu kažokos. Bet pēc tam ausīs iesitas dobjie bungu rībieni. Caur putekļiem un dūmiem pazib bezgalīga rinda kareivju augstās, spožās ķiverēs, tumšas, tvīkstošas sejas . .. Pie virsnieku cepurēm plivinās sarkani spalvu kušķi. Lūk, jāj gluži kā dzīvs augstā zirgā sarkanmatainais maršals Neijs, aiz viņa Lefevrs ar savu buldoga seju, liet aiz Lefevra — maršals Lanns. Dzirdu viņu skaļo, apķērīgo valodu gaskoņiešu izloksnē.

Visapkārt laistās varš un tērauds, plandās spalvu pušķi un karogi, un beidzot es redzu viņu — viņu pašu. Manā priekšā cilvēks ar smaidošu, bālu seju. Viņš jāj salīcis, bet acis urbjas kaut kur nezināmā tālē . ..

Un šai vietā, mani draugi, sapnis beidzas. Es dzirdu kādu spiedzošu balsi, gar acīm pazib kāda gļēva roka. Tā ir Tito kundze. Viņa stāv un smejas par veci, kas dzīvo pagātnes murgos.

Ķeizara kauju beigās es biju jau brigādes komandieris un cerēju, ka drīzumā tikšu paaugstināts par divīzijas ģenerāli, taču šos laikus tik labi neatceros kā jaunības dienas.

Kad man nākas runāt par slavu un kareivju dzīves grūtībām, es ikreiz atceros savas dienesta karjeras sākumu,

Ģenerālim — cilvēkam, kura komandai padots daudz kareivju un zirgu, tik vien ir ko domāt kā par jaunkareivjiem, barību zirgiem un cilvēkiem, remontiem, dzīvokļiem un citiem tamlīdzīgiem jautājumiem. Viņš dzīvo pastāvīgās rūpēs. Viņam nav vaļas atpūsties pat miera laikā. Pavisam cita lieta jaunam leitnantam vai kapteinim. Viņam neuzveļ nekādu grūtumu. Izņemot uzplečus, viņam plecos vairāk nekā nav. Jauns virsnieks iet stalti, elastīgi, skandinādams piešus, lielīgi uzmetis cepuri uz vienas auss. Viņš dzer vīnu, skūpsta glaudīgas meičas un bauda pilniem malkiem dzīvi. Viņš ir jauns, viņa dzīve pilna raibiem piedzīvojumiem, un atmiņas par pagājušo izdaiļo viņa dzīvi. Es, mani draugi, esmu nodomājis stāstīt par savu jaunību. Šovakar, piemēram, pastāstīšu, kā iekļuvu Tumsas pilī. Jūs dabūsiet zināt, kāds bīstams uzdevums bija seržantam Dīrokam. Jūs dzirdēsiet stāstu par ļaunu cilvēku, kurš kādu laiku saucās Žans Karabins, bet vēlāk kļuva pazīstams kā barons Štraubentāls.

Jāaizrāda jums, ka 1807. gada februāri, tūlīt pēc Dancigas ieņemšanas, mēs ar majoru Ležandru tikām aizkomandēti no Prūsijas uz Austrumpoliju pagādāt četrsimt svaigus zirgus.

Zirgi mums nobeidzās lielā vairumā nelaba laika dēļ; daudz krita ari asiņainā kaujā pie Eilavas. Beidzot mēs sākām baidīties, ka mūsu cēlajam desmitajam huzāru pulkam vajadzēs pārformēties vieglā kājnieku bataljonā. Aizjādami apgādes komandējumā, mēs ar majoru zinājām, ka mūsu atgriešanās pulkā tiks gaidīta ar lielāko nepacietību.

Jat ātri nevarējām, jo sniegs bija ārkārtīgi dziļš. Ceļš tāpēc vien iedvesa šausmas, bet pavadoņos mums piedalīja divdesmit tikko frontē atgriezušos invalīdus.

Pārtikas bija maz, tāpēc nācās to meklēt pa ceļam, bet daudzreiz to nekur neatradām. Paturiet to vērā, un jūs sapratīsiet, kāpēc mums visu ceļu vajadzēja jāt solīšos. Grāmatās raksta, it kā kavalērija taisot savus uzbrukumus reibinoši ātri un veicot milzīgus attālumus bezprātīgos aulekšos, bet visi šādi nostāsti ir tīrās aplamības. Esmu piedalījies divpadsmit jājienos un zinu labāk. Ja, kaujai sākoties, redzi, ka zirgi vēl spēj kustēties soļos vai mazos riksīšos, tad vari priecāties. To es attiecinu uz vieglo kavalēriju — huzāriem un strēlniekiem, bet kirasieriem un dragūniem pienāk vēl grūtāki brīži.

Es pats neizsakāmi mīlu zirgus. Kad mani aizsūtīja apgādes darbos, es par to ļoti līksmojos. Padomājiet — apzināties savā rīcībā četrsimt zirgu — vai tas nav jauki? Vai nav patīkami glāstīt šo zirgu spīdošos kaklus un iepazīties ar viņu raksturiem? Mūsu pulkā zirgi bija rekvizēti dažādās vietās. Vairumu no tiem savācām Pomerānijā, bet daudz zirgu tika atvests līdzi no Normandijas un Elzasas.

Rakstura ziņā viena tauta ļoti atšķiras no otras, tāpat arī zirgi. Normandijas zirgam tāds raksturs, bet Elzasas — pavisam citāds. To mēs bieži novērojām. Bez tam — un to es bieži neapgāžami pierādīju — zirga raksturs atbilst viņa spalvas krāsai. Iedomājieties zirgu ar koķetu gaiši bēru spalvu. Šādas spalvas zirgi vienmēr ir untumaini un nervozi. Pavisam citāds tumši brūns zirgs: viņš ir prātīgs, solīds, sirsnīgs. Gaišsarkanie zirgi ir ļoti paklausīgi. To pašu var teikt arī par melnu zirgu.

Visam tam nav nekāda sakara ar manu stāstu, bet jūs, mani draugi, vecam kavalēristam to neņemsiet ļaunā. Pret paša gribu sāc runāt par zirgiem! Laikam tas tāpēc, ka šis stāsts iesākas ar zirgiem, ar veseliem četrsimt zirgiem! Un tāds jau mans ieradums. Es vienmēr runāju par to, kas mani interesē.

Vislu pārpeldējām Marienverderas tuvumā un jājām uz Rizenbergu. Apmetāmies atpūtā pie pasta stacijas.

Pēkšņi manā istabā ienāca majors Lcžandrs, viņam rokās kāda jauna pavēle — liels, aprakstīts papīrs.

Majora sejā es lasīju izmisumu.

— Mums jāšķiras,— viņš teica.

Es par šādu ziņu daudz nesūrojos. Patiesību sakot, majoru Ležandru neuzlūkoju par piemērotu priekšnieku sev — Etjēnam Žerāram. Uz viņa vārdiem nekā neatbildēju, bet atdevu godu par zīmi, ka esmu sapratis.

—  Saņēmu no ģenerāļa Lasāla pavēli,— majors turpināja,— jums nekavējoties jāatgriežas Roselā un jādodas uz pulka galvenajām kazarmām.

Ģenerāļa rīkojums mani iepriecināja, jo tā bija ari mana vēlēšanās. Jau no sākuma ģenerālis mani cienīja, un šīs negaidītās pavēles nozīmi es sapratu uzreiz. Ģenerālis Lasāls sajēdza, ka bez manis eskadrons nebūtu pienācīgā kārtībā, un tādēļ aicināja mani palīgā. Varbūt viņš gribēja man uzdot kādu svarīgu un steidzamu darbu. Vārdu sakot, es biju apmierināts.

Tiesa, rīkojums man sagādāja klusas sāpes. Pasta stacijas priekšniekam bija meita.. . Tā, mani draugi, bija īsta poliete! Ada viņai bija balta kā ziloņkauls, bet mati melni kā kraukļa spalvas. Gribēju ar šo meiteni patīkami patērzēt, bet ko lai dara! Pienākums jāpilda nekavējoties, par pārējo nav laika domāt.

Man tātad bija vien jādodas ceļā. Apsegloju savu lielo, melno zirgu Rataplānu un, cik ātri varēdams, atstāju staciju. Es jāju viens.

Es seglos uz Rataplāna! Ak, kāds tas bija skats, kādu prieku tas sagādāja nabaga poļiem un ebrejiem, kuri kaut kā velk savu nožēlojamo un vienmuļīgo dzīvīti! Viņi apbrīnoja mani un manu zirgu, un to nedarīt būtu grēks. Ausa auksts ziemas rīts, Rataplāna melnā, zīdainā spalva laistījās kā spogulis, viņš graciozi mētāja galvu. Viņa nagi vienmērīgos dimdienos kapāja ceļu, skanēja dzelžotie iemaukti, un asinis man nevaldāmā priekā ritēja straujāk.

Man bija divdesmit pieci gadi. Jūs varat iedomāties, mani draugi, kāds es toreiz izskatījos. O, Etjēns Žerārs skaitījās labākais jātnieks un labākais cīkstonis zobenu kaujās visā desmitajā huzāru pulkā!

Mūsu pulka krāsa bija zila. Iedomājieties debeszilu dolmanu un kažokādām apšūtu sarkanu jaku. Armijā par mums runāja, ka mēs, desmitā pulka huzāri, sagrozot galvas skaistajam dzimumam. «Ieraugot desmito huzāru pulku, vīrieši bēg, bet sievietes aizgūtnēm tuvojas.» Tā pļāpāja armijā.

Kad jāju pa Rīzenbergas ielām, visos logos parādījās sieviešu sejas. Viņu acis vērās manī un it kā lūdza apstāties, atpūsties. Bet kareivim tas nav atļauts, sevišķi, ja jāizpilda svarīgs uzdevums. Viņam jāturpina ceļš, metot skaistulēm gaisa skūpstus.

Iestājās auksts laiks, un man nācās jāt cauri pašam nabadzīgākajam un nejaukākajam Eiropas apvidum. Pār mani pletās zilās, bezmākoņainās debesis, un aukstā ziemas saule zeltīja saviem slīpiem stariem bezgalīgos sniega klajumus. Mana elpa bija saredzama aukstajā gaisā, un Rataplāna nāsis pūta dvašu veseliem mākoņiem. Iemaukti pārklājās ar sarmu. Gribēdams zirgu sasildīt, liku tam skriet pilnos rikšos. Par sevi es daudz nedomāju. Man nebija laika domāt ne par sevi, ne ari par stipro salu.

Uz ziemeļiem un dienvidiem no manis stiepās nepārredzams sniega līdzenums. Vietām parādījās pa egļu un lapu koku ataugai. Sur tur pazibēja mazas mājiņas, bet tās atradās nožēlojamā stāvoklī. Mēnešus trīs atpakaļ te bija gājusi pāri Lielā armija, un jūs, bez šaubām, sapratīsiet, ko tas nozīmē.

Kaut gan poļi pret mums izturējās draudzīgi, tomēr no simttūkstoš mūsējo vezumi ar pārtiku bija vienīgi gvardei. Pārējās karaspēka daļas iztika, kā varēja. Aplaupīja iedzīvotājus — un es nemaz nebrīnījos, redzēdams še tikai postažu. Mājās un pirtiņās valdīja klusums, no skursteņiem necēlās dūmi. Visa zeme bija kā izmirusi pēc Lielās armijas pāri iešanas. Tanī laikā bija pat izplatīta paruna: ja ķeizars Napoleons apmeklē ar savu karaspēku kādu zemi, tad tur izsprāgst pat žurkas.

Ap pusdienu tuvojos Zālfeldas sādžai. No turienes pa lielceļu jāju uz Ostenrodi, kur ziemā dzīvoja ķeizars un atradās mūsu galvenā nometne. Tur stāvēja veselas septiņas kājnieku divīzijas. Lielceļš mudžēja no orēm un ekipāžām. Veda artilērijas munīciju, lielgabalus, šautenes, aulekšoja ķeizara kurjeri, gāja jaunkareivju grupas un strādnieki, un tāpēc mans ceļojums ieilga. Man šķita, ka vēl aizritēs daudz, daudz stundu, iekams varēšu pievienoties biedriem, bet jāt no ceļa nost ari nevarēju, jo sniegs bija ārkārtīgi dziļš — vietām vairāk par piecām pēdām.

Beidzot nonācu pie kāda krustceļa. Priecīgs ieraudzīju, ka no lielceļa uz ziemeļiem atdalījās mazāks sānceļš, kas veda vientuļā egļu mežā. Krustceļā atradās neliela kroga ēka. Tur bija apstājusies trešā Konflānas huzāru pulka patruļa. Vēlāk man nācās arī šo pulku komandēt. Kad tuvojos krogam, huzāri atstāja ēku un sakāpa zirgos. Viņu priekšnieks stāvēja uz sliekšņa, noraudzīdamies manī. Tas bija sīks, bāls, jauns virsnieks, vairāk līdzīgs jaunam garīdzniekam, kas tikko atstājis semināra solu, nekā kareivim un tādu velna zēnu priekšniekam kā Konflānas huzāri.

Ieraudzījis mani, viņš uzsauca:

— Sveiki, cienīts kungs!

—  Sveiki,— es atbildēju,— esmu Etjēns Žerārs, desmitā huzāru pulka leitnants.

Vērojot jaunā virsnieka seju, kļuva skaidrs, ka viņš pazīst manu vārdu. Acīmredzot viņš bija kaut ko dzirdējis par maniem varoņdarbiem. Es kļuvu slavens pec divkaujām ar sešiem labākiem zobencīņas meistariem. Bet, redzēdams manu pieklājīgo uzvešanos, jau11ais virsnieks kļuva drošāks.

Es kalpoju trešajā pulkā,— viņš teica.— Mans vārds ir seržants Dīroks.

— Nupat iestājāties dienestā? — es jautāju.

— Jā, pagājušā nedēļā.

To biju jau uzminējis. Viņa seja nebija vēl nemaz iedegusi, un kareivjiem viņš lāva seglos brīvi kustēties. Es to pats biju piedzīvojis. Iedomājieties, ka tas ir, kad zēnam, kas tikko izlaists no skolas, pavēl komandēt veterānus. Sim zēnam, bez šaubām, ir ļoti nelāgi ap dūšu. Atceros, kā es sarku, izkliegdams rupjos un saraustītos komandas vārdus. Un kam es to pavēlu? Veterāniem, kas piedalījušies daudzās kaujās, varoņiem . . . Jutos ļoti neveikli. Man par varu gribējās viņus uzrunāt:

— Ar jūsu atļauju, lūdzu, stājieties rindās!

Atcerēdamies savas izjūtas, es arī nenicināju nabaga

zēnu par to, ka viņa kareivji darīja, ko gribēja. Pietika viena paša stingra skata, ko ar nolūku vērsu uz huzāriem, un viņi tūlīt izslējās taisni.

—  Jūs, cienīts kungs, kā liekas, gribat nogriezties pa šo ceļu uz ziemeļiem? — es jautāju.

—  Jā, man uzdots jāt pa to līdz Arensdot fai,— Dīroks atbildēja.

— Ar jūsu atļauju jāšu kopā ar jums,— es sacīju, — lai arī man iznāk līkums, toties jāšu ātrāk.

Tā arī notika, ka, pavadot Diroku, taisīju ceļā lielu līkumu. Kā vēlāk izrādījās, šis ceļš veda projām no mūsu armijas. Es biju ieklīdis novadā, kur saimniekoja kazaki un marodieri, untāpēc arī tur valdīja tāds tukšums un klusums. Mēs ar Dīroku jājām rindas priekšgalā, aiz mums sekoja jaunā seržanta seši huzāri. Dīroks bija mīļš, simpātisks zēns. Tiesa, viņa galva bija piebāzta visādām blēņām. Viņiem tur Sensīrā[1] jau tādas muļķības vien māca. Viņi lasa caurām naktīm par kādiem tur Aleksandriem un Pompejiem un tai pašā laikā nezina, kā jāapietas ar zirgiem. Tāds Sensīras audzēknis nemaz nemana, kad viņa zirgam nokrīt pakavs. Tomēr Dīroks bija lāga zēns, nometņu dzīves nesamaitāts. Man bija patīkami klausīties, kā viņš pļāpāja par savu māsu Mariju un māti, kuras dzīvoja Amjēnā.

Kad nonācām Haienavas sādžā, Dīroks jāja uz pasta iestādi un sāka sarunāties ar tās vadītāju.

—  Sakiet man, lūdzu,— viņš jautāja,— vai te kaut kur tuvumā nedzīvo kāds barons Štraubentāls?

Iestādes vadītājs noraidoši pakratīja galvu, un mēs no jauna turpinājām ceļu. Dīroka jautājumam es nepiegriezu nekādu vērību, bet nākošā sādžā atkārtojās tas pats. Mans pavadonis izsauca pastmeistaru un uzdeva to pašu jautājumu. Manī modās interese, un tāpēc vaicāju Dīrokam, kas ir šis barons Štraubentāls.

Seržanta svaigajā sejā parādījās tumšs sārtums, un viņš atbildēja:

—  Tas ir cilvēks, ar kuru man jānokārto svarīgs uzdevums.

Sāda atbilde, protams, mani neapmierināja, bet ko es varēju darīt? Noskārtu pēc Dīroka sejas, ka tālāki klaušinājumi būs viņam nepatīkami, un klusēju. Bet Dīroks, kā parasts, aizturēja visus pretimnācējus un jautāja pēc barona Štraubentāla.

Es pavadīju laiku, kā vieglās kavalērijas virsniekam pienāķas. Centos smalki iegaumēt apkārtni, caur kuru jājām, noteicu upju virzienus un apraudzījos pēc vietām, kas noderētu nocietinājumiem. Katrs solis mūs attālināja no nometnes, kuras flangu apjājām ar līkumu. Tālu, tālu dienvidos saskatīju vieglus dūmu mākonīšus. Sie dūmi apzīmēja vietu, kur atradās mūsu priekšējās pozīcijas. Ziemeļpusē bija viss tukšs. It nekas nenorādīja uz krievu armijas ziemas mitekļiem. Divreiz es manīju pie apvāršņa tēraudu spīdam, par ko ieminējos biedriem. Noteikt šīs parādības atrašanās vietu nevarēja, tāpēc ka tas bija ļoti tālu, bet tuvoties mēs nedrīkstējām. Tās katrā ziņā bija kazaku patruļas.

Kad rietēja saule, uzjājām nelielā pakalnā. Pa labi no mums kļuva redzama sādža, pa kreisi — liela, tumša pils, kuru iežogoja kupls priežu mežs. Mums pretī brauca ore. Braucējs bija tumšmatains, sīks zemnieks aitādas kažokā.

— Kas šī par sādžu? — Dīroks jautāja.

—  Arensdorfa,— zemnieks atteica neskaidrā vācu valodā.

—  Seit man jāpārnakšņo,— jaunais virsnieks, pret mani pagriezies, teica, bet tad no jauna pievērsās zemniekam ar jautājumu:

— Vai nezināt, kur te dzīvo barons Štraubentāls?

—  Lūk, tai pilī. Tā ir Tumsas pils. Tā pieder baronam Štraubentālam, — zemnieks stāstīja, rādīdams uz pils tumšajiem torņiem, kas pacēlās pāri priežu galotnēm.

Dīrokam paspruka skaļš prieka sauciens. Tā priecājas mednieks, uzgājis medījuma pēdas. Likās, ka zēns zaudējis prātu no prieka pārpilnības. Acis spīguļoja kā zvaigznes, seja metās nedzīvi bāla, uz lūpām parādījās tik ļauns smaids, ka zemnieks uzkliedza zirgam un gribēja aizbraukt, bet es viņu aizturēju.

Es šo skatu redzu vēl tagad — kā toreiz īstenībā: jauns, zaļoksns virsnieks dedzīgi raugās uz augsto, melno torni, kas slejas pār mežu.

— Kāpēc šo ēku sauc par Tumsas pili? — es vaicāju.

—  Tā pie mums visi sauc to pili,— zemnieks atbildēja,— tai pilī laikam notikušas nelabas lietas,Ja dots tāds nosaukums. Jā, un, patiesību sakot, pēdējo četrpadsmit gadu laikā šai pili tiešām dzīvoja briesmīgākie cilvēki visā Polijā.

—  Ko tas nozīmē? Par ko jūs runājat? Vai barons ir kāds poļu muižnieks? — es jautāju.

—  Nē, pie mums Polijā tādu necilvēku ar uguni neatradīsi,— zemnieks atteica.

— Tādā gadījumā viņš ir francūzis? — Dīroks iekliedzās.

— Runā, kā kad būtu no Francijas atbraucis.

— Vai viņš ir sarkanmatains?

— Jā, sarkans kā lapsa.

Mans biedrs, drebēdams no uzbudinājuma, iesaucās:

— Tas ir viņš! Viņš tas ir! Tiesa, mani še atvedusi Visuvarenā roka. Kas pēc visa tā iedrošināsies teikt, ka pasaulē nav taisnības? Iesim, Žerāra kungs, papriekš jāapgulda kareivji, un tad es stāšos pie savas sirdslietas.

Viņš iespieda zirgam piešus sānos, un pēc desmit minūtēm mēs iejājām kādas Arensdorfas iebraucamās vietas pagalmā. Seit huzāriem bija jādabū naktsmājas.

Kā redzat, mani draugi, ši lieta man nebūt neizlikās tik svarīga, un es pat nesapratu, kāda tai varētu būt nozīme. Līdz Roselai bija vēl tālu, tāpēc nolēmu ceļu dažas stundas turpināt un, kad iestāsies tumsa, pārgulēt kādā siena šķūnītī, kas gadīsies ceļā. Tāpēc, izdzēris glāzi vīna, taisījos sēsties no jauna zirgā. Pēkšņi pie manis pieskrēja Dīroks un, satvēris manu roku, iesaucās:

— Žerāra kungs, es jūs lūdzu neatstāt mani šādā brīdī!

—  Mans mīļais draugs,— es atbildēju,— tiešām nezinu, ko jums sacīt. Nezinu, vai būšu jums noderīgs. Būtu labāk, ja jūs man paskaidrotu, kas noticis un ko jūs no manis gribat.

— Jūs varat man izdarīt neaizmirstamu pakalpojumu!— viņš iesaucās.— Esmu par jums daudz laba dzirdējis, Žerāra kungs. Jūs esat pasaulē vienīgais cilvēks, kura palīdzība man šonakt vajadzīga.

—  Bet jūs, šķiet, aizmirstat, ka man steigšus jādodas uz savu pulku?

— Nu, šonakt jūs tur tā kā tā nevarat nokļūt. Līdz Roselai varat aizjāt vēl arī rīt. Palieciet, lūdzu, pie manis! Ar to jūs man parādīsiet lielu laipnību. Tas ir saistīts ar manu un manas dzimtas godu. Jāatzīstas, ka lūdzu jūsu palīdzību bīstamā pasākumā.

Dīroks izturējās ļoti gudri un viltīgi, ieminēdamies par darījuma bīstamību. Noklausījies viņa vārdus, nekavējoties nolēcu no zirga un pavēlēju zirgu puisim ievest Rataplānu stallī.

—  Iesim iekšā, — es Dīrokam atgādināju.— Pastāstiet man sīkāk, ko jūs no manis vēlaties.

Iegājām kādā no viesnīcas istabām, un Dīroks aizslēdza durvis, lai neviens netraucētu mūsu sarunu. To brīdi ļoti labi atminos. Dīroks stāvēja manā priekšā, spuldzes gaismas apzeltīts. Es vēl tagad redzu viņa nopietno, uztraukto seju. Viņš bija skaists liela auguma jauneklis. Pelēki sudrabotais mundieris lieliski piegula viņa stavam. Sais nedaudzās minūtēs es viņu iemīlēju. Jā, un nevarēja viņu neiemīlēt — viņam piemita visas tās pašas īpašības, kas man. Tikpat dūšīgs un bezbailīgs!

— Izstāstīšu jums visu pēc iespējas īsāk,— Dīroks iesāka. — Gadījumā ja es jūsu ziņkārību pilnīgi neapmierināšu, lūdzu, neņemiet to ļaunā, jo saruna par šo tematu man vienmēr augstākā mērā nepatīkama. Pat iedomājoties vien, paliek smagi ap sirdi. Bet man tomēr jums viss jāizstāsta, ja gribu, lai jūs palīdzat. Varbūt būsiet jau dzirdējis, Žerāra kungs, ka mans tēvs Kristofors Dīroks bija Francijā plaši pazīstams baņķieris. Viņš tika nogalināts septembra tautas revolūcijā. Jūs varbūt zināt, ka tanīs dienās saniknotais pūlis uzbruka cietumos ieslodzītiem aristokrātiem. Nelaimīgo pilsoņu aizstāvēšanai bija izvēlēti trīs tiesneši no pašu revolucionāru vidus. Kurus šie tiesneši atzina par vainīgiem, tos pūlis uz ielas nolinčoja.

Mans tēvs visu mūžu bija nabadzīgās šķiras labdaris, un tagad tie paši nabagie uzbruka viņam. Kad manu tēvu sauca šīs nelikumīgās tiesas priekšā, viņam bija drudzis un viņš nevarēja atstāt gultu. Divi no tiesnešiem izteicās par viņa apžēlošanu. Bet tad nāca trešais. Tas bija jauns jakobīnis, milzīga auguma cilvēks, rupjš soda piespriedējs. Pateicoties šai zvēriskai enerģijai, viņš bija uzmeties par ielas klaidoņu vadoni. Viņš pats izrāva manu tēvu no gultas, izgrūda viņu, spārdīdams zābakiem, uz ielas. Pūlis uzkrita upurim un saraustīja to gabalos. Es nespēju jums aprakstīt šo briesmu darbu, tas būtu neizsakāmi grūti. Jūs, bez šaubām, sapratīsiet, ka pat no dumpinieku un revolucionāru redzesviedokļa šāds darbs bija noziegums, jo divi no viņu tiesnešiem taču lūdza manu tēvu apžēlot. Par ko pūiis nolinčoja manu tēvu?

Kārtībai nodibinoties, mans vecākais brālis sāka ievākt ziņas no visiem garāmgājējiem. Toreiz es vēl biju bērns, bet, tā kā satricinošais notikums tika ģimenē pārrunāts, tad dzirdētās sarunas atstāja uz mani dziļu iespaidu.

Izrādījās, ka slepkavas vārds ir Žans Karabins. Viņš bija Santēra gvardes kareivis un nepārspējams duelants. Kad jakobiņi notvēra skaisto ārzemnieci, baronesi Štraubentālu, Karabins panāca viņas tūlītēju atbrīvošanu pret apsolījumu, ka viņa atdod tam visus savus īpašumus. Un patiesi, tiklīdz Robespjērs krita, Karabins apprecēja baronesi Štraubentālu un-, piesavinājies sievas vārdu un titulu, aizbēga no Francijas.

Mēs tātad ari nezinājām, uz kuru pusi viņš devies. Zinājām tikai viņa vārdu un titulu, un jūs katrā ziņā domājat, ka mums nenācās grūti viņu uzmeklēt. Bet te nu jums jāņem vērā, ka revolūcija galīgi izpostīja mūsu iedzīvi, bet turpināt meklēšanu bez naudas nebija viegli. Tad sākās impērijas laiki — un mūsu stāvoklis vēl vairāk pasliktinājās. Jūs zināt, kā ķeizars skatās uz pagājušo. Viņš saka, ka līdz ar viņa uzkāpšanu tronī visi rēķini esot nolīdzināti un pagājušais jāapklājot ar aizmirstības plīvuru. Bet mūsu dzimta to neņēma vērā un perināja slepenus atriebības plānus.

Mans brālis iestājās aktīvā armijā un devās kopā ar to uz Eiropas dienvidiem. Visās iespējamās vietās viņš prašņāja pēc barona Štraubentāla. Pērngad kaujā pie Jenas brālis krita. Viņš neizpildīja dzimtas pienākumu. Nāca mana kārta. Un šodien es varu sevi uzskatīt par laimīgāko cilvēku pasaulē. Trešajā huzāru pulkā es iestājos pirms nepilnām divām nedēļām un pašā pirmajā poļu sādžā, kurp mani aizkomandēja, atradu vajadzīgo vīru. Bez tam šodien iepazinos ar jums, un jūs, kā esmu dzirdējis, esot spējīgs uz pārdrošiem, dižciltīgiem darbiem. Es gaidu no jums palīdzību.

Tas viss bija tik lieliski, es klausījos ar lielāko interesi, bet arī vēl tagad, iepazinies ar lietas apstākļiem, nespēju saprast, ko Dīroks no manis īsti grib.

— Ar ko varu jums pakalpot?— es jautāju.

— Nāciet man līdzi!

—  Kurp? Uz pili?

—  Zināms.

—  Kad?

— Tūlīt.

— Ko jus domājat tur darīt?

— Es zinu, kas man jādara, tomēr būtu labāk, ja jūs mani pavadītu.

Atteikties no piedalīšanās piedzīvojumos nav manā raksturā, turklāt es sajutu līdzcietību pret zēnu. Es sapratu viņa stāvokli. Labi ir ienaidniekiem piedot, bet vēl labāk izdarīt kaut ko tādu, ko viņi jums var piedot. Es sniedzu seržantam roku un sacīju:

—  Roselā nonākšu rīt priekšpusdienā. Šonakt esmu jūsu rīcībā.

Kareivjus apguldījām viesnīcas istabās, un, tā kā līdz pilij bija ne vairāk kā pusotras verstis, atstājām arī zirgus un izgājām kājām.

Kavalērists, mani draugi, izskatās skaists un varonīgs tikai seglos. Bet, ja liksiet viņam iet kājām, viņš izskatīsies lempīgs. Zobenu, kas velkas pa zemi, viņš nezina, kur likt, un soļo uz pirkstgaliem, baidīdamies, ka pieši kaut kur neaizķeras. Bet mēs ar Dīroku bijām jauni un braši virsnieki. Mēs ari kājām izskatījāmies stalti. Esmu gatavs zvērēt, ka visas Arensdorfas sievietes iemīlējās divos jaunos huzāros, kuri tās dienas vakarā atstāja pastu. Viens no šiem huzāriem bija gaišzilā formā, otrs — pelēkā. Zobenus mēs turējām pie rokturiem, lai neplandās pa kājām. Es bez tam vēl izņēmu no seglu somiņas pistoli un iebāzu to kabatā. Man šķita, ka šonakt mūs gaida nopietns darbs.

Ceļš, kas veda uz pili, gāja pa ļoti tumšu egļu mežu. Tikai pāri mūsu galvām mirdzēja pa retai zvaigznītei. Beidzot, izkūlušies no meža, ieraudzījām Tumsas pili. Tā bija milzīga, neglīta celtne un, spriežot pēc visām pazīmēm, ārkārtīgi veca. Visos četros stūros pacēlās torņi, priekšpusē kvadrātveidīgs aizsargmūris. Pilī valdīja pilnīga tumsa. Uguni neredzēja nevienā logā. Visapkārt nāves klusums. Sai milzīgai, tumšai ēkai piemita kaut kas šausminošs. Tā bija īsta Tumsas pils šī vārda pilnā nozīmē.

Mans biedrs ātri kustējās uz priekšu. Es sekoju viņam pa apstādīto taciņu, kas veda uz pils vārtiem.

Ieejas durvis bija smagas, apkaltas ar dzelzi. Ne zvaniņa, ne āmuriņa pie tām nebija. Mēs sākām tās dauzīt ar zobenu rokturiem. Ilgi mēs pie tām klauvējām, un beidzot durvis atdarījās. Tajās parādījās kalsnējs vīrietis garu ērgļa degunu un kuplu pilnbārdu. Vienā rokā viņš turēja lukturi, otrā — ķēdi, kurā raustījās milzīgs, melns suns. Vīrieša izskats sākumā bija draudīgs, bet vēlāk, ieraugot mūsu mundierus, viņa sejas izteiksme acumirklī kļuva apvaldītāka un laipnāka.

—  Barons Štraubentāls tik vēlu nepieņem viesus,— viņš sacīja.

Viņš ļoti labi runāja franciski.

Mans biedrs atbildēja:

—  Ziņojiet baronam Štraubentālam, ka esmu atbraucis astoņsimt jūdzes tikai tādēļ, lai viņu redzētu. Es neiešu projām, pirms nebūšu baronu redzējis.

Sos vārdus viņš izrunāja lepni un pašapzinīgi. Arī es nebūtu varējis to labāk izdarīt.

—  Zināt ko, kungi,— vārtu sargs beidzot ierunājās, — mūsu barons vakaros aizvien mīl iedzert. Tādās reizēs ir labāk, ja viņu netraucē. Pienāciet rīt ap deviņiem. Rītos viņš ir mazliet labākā omā.

Runādamies ar mums, kalps pavēra durvis, un spuldzes gaismā, kas karājās priekšnamā pie griestiem, mēs ieraudzījām aiz viņa vēl trīs šaubiga izskata subjektus. Viens no tiem turēja pie ķēdes otru suni, līdzīgu īstam nezvēram. Dīroks gan šos ļaudis redzēja, bet viņa apņemšanās tādēļ nebūt neatslāba.

Atgrūdis pie malas runājošo kalpu, viņš uzbrēca:

—  Diezgan pļāpāts! Man nav jārunā ar jums, bet ar jūsu saimnieku!

Un Dīroks spēra kāju pār pijs slieksni. Kalpi atkāpās un deva viņam ceļu. Tā vienmēr notiek. Viens cilvēks ar nelokāmu gribu nereti izrādās spēcīgāks par sešiem, kurus māc šaubas par pasākuma izdošanos. Vienam no kalpiem Dīroks uzsita uz pleca un teica:

— Aizvediet mani pie barona!

Tas paraustīja plecus un noņurdēja kaut ko poliski. Bārdainais vīrs pa to laiku aizslēdza durvis un, pagriezies pret mums, sacīja:

—  Labi, labi, lai notiek, kā jūs vēlaties!— Viņa sejai pārslīdēja smaids, kas nesolīja nekā laba.— Baronu jūs redzēsiet, bet tikai neaizmirstiet, ko jums teicu. Jūs vēlāk nožēlosiet, ka palikāt tik cieši pie sava.

Devāmies tālāk pa priekšnama akmens plāksnēm. Grīda bija izklāta zvēru ādām. Pie sienām arī rēgojās visādu plēsoņu galvas. Kalps atvēra kādas durvis, un mēs iegājām.

Nonācām nelielā, trūcīgi mēbelētā istabā. Tur viss bija nolaists un pauda tuvojošos iznīcību. Sienas klāja izbalējuši tepiķi, bet kaktos vīdēja rupjā, mitrā akmens siena. Pretējā pusē bija durvis, pa pusei aizklātas ar drapēriju. Vidū stāvēja kvadrātveidīgs galds, uz kura redzēja netīrus šķīvjus un ēdiena atliekas. Līdzās galdam uz krēsla rindojās vairākas pudeles. Mums iepretim sēdēja milzīgs cilvēks, viņa seja atgadināja lauvas purnu. Uz galvas viļņoja ugunssarkanu matu mežs. Arī bārda šim gigantam bija sarkana. Tā bija cirtaina un savēlusies kā zirga krēpes. Esmu redzējis daudz atbaidošu seju savā garajā mūžā, bet nekad vairs neesmu sastapis tik zvērisku fizionomiju. Sim milzim bija mazas, gaišzilas, ļaunas acis, vaigi bija balti, krunku izvagoti un biezā apakšlūpa ļenkani atkārās. Piedzērušā barona galva pastāvīgi šūpojās. Viņš paskatījās uz mums miegainu, neapzinātu dzērāja skatienu. Bija redzams, ka viņš ir iemetis dažas glāzītes pār mēru. Bet tik daudz viņš tomēr vēl saprata, ka viņa priekšā stāv franču virsnieki.

— Nu, mani dūšīgie bērniņi, kādas pēdējās ziņas no Parīzes?— viņš uzsauca.— Es dzirdēju, ka jūs gatavojaties atbrīvot Poliju, bet tai pašā laikā esat kļuvuši par vergiem, ha, ha, ha! Jā, jā, jūs esat vergi mazajam muižnieciņam trīsstūrenē un pelēkā mundierī. Ar miesu un dvēseli jūs piederat viņam! Man stāstīja, ka pie jums Parīzē sen vairs neesot pilsoņu, palikuši tikai cienījamie kungi un cienītās kundzes. Ak, jūs! Redzams, maz vel lauzītas jus galviņas! Jūs neprotat atgūt brīvību!

Dīroks klusēdams tuvojās baronam un uzsauca:

—  Žan Karabin!

Barons nodrebēja, vīna reibums acumirklī izgaisa. Viņa acis iegailējās ziņkārē.

—  Žan Karabin! — Dīroks atkārtoja.

Barons atslējās taisni un aptvēra krēsla roku balstus.

— Ko jūs ar to gribat sacīt, jaunais cilvēk? Kāpēc jūs atkārtojat šo vārdu? — viņš uzprasīja.

—  Žan Karabin, jūs — cilvēks, kuru jau sen esmu vēlējies sastapt,— Dīroks atbildēja.

— Jauki. Pieņemsim, ka reiz es valkāju šo vārdu,— bet kas jums par to? Jūs bijāt vel autiņos un zīdāt pupu, kad mani sauca par Žanu Karabinu.

— Mans vārds ir Armands Dīroks.

— Pats par sevi saprotams, jūs taču neesat dēls tam …

— Taisni tā. Es esmu jūsu noslepkavotā cilvēka dēls.

Barons mēģināja smaidīt, bet acīs bija gaiši lasāmas

izbailes.

— Nu, jaunais cilvēk! — viņš iekliedzās.— Atstāsim pagātni labāk mierā. Toreiz bija tādi laiki, kad visiem vajadzēja cīnīties pret visiem un katram pret katru.

Jusu tēvs bija žirondists' un kāva mūsējos. Es biju montaņārs2 . Mūsējos apkāva lielā vairumā. Viss bija .itkangs no cīņas laimes. Mums jāaizmirst pagājušais, jāder miers un jānoslēdz draudzība. Jūs pazīstat mani, es — jus.

Un, šādi runādams, barons sniedza Dīrokam savu spalvaino, sarkano roku. Tā drebēja.

—  Diezgan! — Dīroks atteica.— Jūs sēžat šai krēslā. Iedomājieties, ka es būtu izrāvis zobenu un sakapājis jūs uz vietas. Man bija tiesības tā rīkoties. Izaicināt jūs uz divkauju nozīmē apdraudēt arī savu dzīvību, nu, lai būtu kā būdams, cīnīsimies! Jūs esat francūzis, es tāpat, starpība tikai tā, ka neesat kalpojis tai armijā, kurā es kalpoju. Tātad ķerieties pie ieroča un aizstāvieties!

—  Lēnāk, lēnāk! — barons apsauca.— Divkaujas domātas tikai jums, kauslīgiem zeņķiem . . .

Dīroka pacietība beidzās, viņš ar dūri sita no visa spēka baronam pa seju. Uz atmestās apakšlūpas parādījās asinis, kas drīz krāsoja arī sarkano bārdu. Gaišzilās acis mežonīgi uzliesmoja.

— Jūs mirsiet, jums jāmirst! — barons uzbrēca.

— Jo labāk.

—  Zobenu šurp! — barons kliedza.

Bet tad viņš uzlēca no krēsla un skrēja ārā no istabas, kliegdams:

— Apsolu, ka nelikšu jums ilgi gaidīt!

Es jau minēju, ka šai istabai bija otras, ar drapēriju aizklātas durvis. Tiklīdz nozuda barons, pa tām izskrēja jauna un ļoti skaista sieviete. Viņa kustējās tik ātri un klusi, ka mēs ieraudzījām viņu tikai tad, kad viņa jau bija mums blakus. Tikai aizkara kustēšanās liecināja, no kurienes viņa te ieradusies.

—  Es redzēju visu! — viņa dvesa. — Ai, cienīts kungs, jūs izturējāties, kā godavīram pienākas!

Un viņa noliecās pie mana biedra rokas, satvēra to un apbēra dedzīgiem skūpstiem. Tikai ar lielām un ilgām pūlēm Dīrokam izdevās roku atbrīvot.

—  O, madame, kāpēc jūs skūpstāt manu roku?! — viņš izsaucās.

—  Ak, es zinu, kāpēc to skūpstu,— daiļā sieviete atbildēja,— šī roka varbūt atriebs manu māti. Esmu šī briesmoņa pameita. Sieviete, kuru viņš nelaikā noveda kapā, bija mana māte. Es baidos no viņa, es viņu neieredzu … Ak, tie ir viņa soļi …

Un sieviete pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījusies.

Pēc sekundes ienāca barons. Rokā viņš nesa garu zobenu. Aiz viņa nāca vīrs, kas atvēra mums durvis.

—  šis te ir mans sekretārs,— barons teica,— bet šinī gadījumā viņš būs mans sekundants. Bet mums taču vajag ērtākas telpas. Sī istaba par šauru divkaujai. Esiet tik laipni, sekojiet man. Parādīšu jums piemērotāku vietiņu.

Arī mēs sapratām to, ka šī istaba ar galdu un krēsliem jo sevišķi neizdevīga zobenu divkaujai. Tāpēc bez vilcināšanās pieņēmām barona priekšlikumu un sekojām viņam vāji apgaismotā priekšnamā. Tā tālākajā galā bija atvērtas kādas durvis, no kurām spīdēja balti dzeltenīga gaisma.

— Te mums būs ļoti patīkami! — sacīja melnbārdainais cilvēks.

Paskatījāmies pa durvīm istabā. Tā bija liela, tukša telpa, tikai gar sienām rindojās mazu kastīšu un muciņu grēdas. Uz soliņa kaktā dega liela, gaiša eļļas spuldze. Grīda bija līdzena, un labāku vietu zobenu cīņai tiešām vairs nevarēja vēlēties. Dīroks izvilka zobenu un devās istabā. Barons zemu paklanījās un lika saprast, lai es kā Dīroka sekundants eju pa priekšu, bet, tikko paspēju pārkāpt slieksni, tā smagās durvis ar troksni aizcirtās un nokrakšķēja atslēga.

Mēs bijām iekrituši lamatās.

Dažus mirkļus stāvējām kā pārakmeņoti, nesaprazdami, kas noticis. Tādu neģēlību nebijām gaidījuši. Aptvēruši savu stāvokli, mēs iedegāmies dusmās. Mēs lādējām savu muļķību. Kā mēs iedrošinājāmies uzticēties cilvēkam, kuram tik negodīga pagātne?

Barona Štraubentāla neģēlības un pašu neapdomības dēļ mēs trakojām kā mežoņi.

Gāzāmies pret durvīm un sākām dauzīt tās zobenu rokturiem. Mūsu sitieni un bļaustīšanās, domājams, skanēja visā pilī. Mēs saucām nelieti baronu, pamielojām viņu visādiem trekniem lamuvārdiem. Esmu pārliecināts, ka jūs varbūt nezināt, kādas ir durvis, kuras vēl tagad redzamas viduslaiku pilīs. Tās taisītas no bieziem ozola dēļiem, kuri apkalti dzelžiem. Pamēģiniet ielauzties gvardes kazarmās! Nu, lūk, tādas durvis! Tātad salauzt tādas nebija pa spēkam.

Mūsu kliedzieni bija veltīgi. Nedzirdējām nekādas atbildes, tikai atbalss pils bēniņos nemitīgi atkārtoja mūsu vārdus. Kungi, ja arī jūs reiz būsiet karadienestā, jūs drīzā laikā iemācīsieties apmierināties ar to, kas neizbēgams. Es apmierinājos pirmais un mierināju Dīroku. Pēc tam sākām rūpīgi apskatīt telpu, kurā bijām ieslodzīti.

Istabai bija tikai viens logs, tas pats bez rāmjiem. šis logs bija tik mazs, ka pat galvu tur nevarēja iebāzt. Un bez tam tas atradās tik augstu no grīdas, ka Dīrokam bija jāpakāpjas uz muciņas, lai palūkotos ārā.

— Nu, kas tur redzams? — es jautāju.

—  Priežu mežs, ceļš, apklāts biezu sniega kārtu, un . .. ai, kas tad tas tāds?!

Dīroka izsauciens mani ieinteresēja, un es uzrāpos uz muciņas viņam blakus. Kā tad, tur caur mežu aizlocījās garš ceļš — to sedza balta sniega kārta. Pa šo ceļu aizjoņoja kāds cilvēks, zirgu nemitīgi sizdams ar pātagu. Viņš jāja kā neprātīgs. Jātnieks un zirgs pazuda mūsu acīm, palika aizvien mazāki un mazāki, un beidzot meža tumšās ēnas tos galīgi apslēpa.

—  Ko tas nozīmē? — Dīroks vaicāja.

—  Laba nekā tas mums nesola, — es atteicu,— barons vai nu jāja pats, vai aizsūtīja kādu citu, lai atvestu slepkavas, kuri mums pārgriezīs rīkles. Labāk pameklēsim, vai šim caurumam nav kāda izeja. Varbūt peles aizbēg agrāk, nekā ierodas kaķis.

Vienīgais atvieglojums mūsu stāvoklī bija gaišā spuldze. Tā bija gandrīz pilna eļļas, un gaismas mums būtu pieticis līdz rītam. Būtu mums jāstāv tumsā, mūsu izredzes būtu nesalīdzināmi sliktākas. Gaismā mēs taču varējām aplūkot gar sienām novietotās kastes un muciņas. Dažās vietās to bija tikai viena kārta, turpretim dažās — sakrautas cita uz citas, tās sniedzās līdz pat griestiem. Acīmredzot mēs bijām ieslodzīti pils pieliekamā kambarī, jo atradām ne vien daudz sieru, bet arī visādus augļus un ievārījumus, kuri glabājās burkās. Netrūka arī vīna mucu. Es, kā no rīta ēdis, biju līksms, ka ir iespējams kaut ko uzkost un izdzert pāris glāžu yīna. Dīroks par to nedomāja. Neprātīgās dusmās viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ. Laiku pa laikam viņš atkārtoja vienu un to pašu:

— O, gan es viņam vēl piekļūšu! Es viņu sakapāšu gabalos! Nelietis no manis neizbēgs!

Dīroks varēja runāt visu, kas tam patika, bet man bija ļoti nepatīkami. Sēdēdams uz mucas un pildīdams kuņģi ar sieru un vīnu, domāju par to, ka šis jauneklis domā pārāk daudz par savas dzimtas lietām un pārāk maz par mani un to bīstamo situāciju, kādā esmu nokļuvis. Viņa tēvs miris pirms četrpadsmit gadiem, un atdzīvināt viņu vairs nevar, bet es taču, lai velns parauj, vēl esmu dzīvs! Un kas es tāds esmu? Es — Etjēns Žerārs, pats diženākais leitnants visā armijā! Un šis Etjēns Žerārs, lūk, nonācis neapskaužamā stāvoklī un viņa spožajai karjerai draud ātrs gals. Jā, un kurš zina savu nākotni? Ja nebūtu iekļuvis šais nolādētās lamatās, es varbūt sasniegtu neizmērojamus augstumus. Un kas mani spieda iejaukties lietā, kurai nav nekāda sakara ar ķeizaru un Franciju?

Tā domādams, apzinājos, ka esmu izdarījis lielu muļķību, iepīdamies šajā netīrajā lietā. Man bija iespēja piedalīties pašās izšķirošākajās cīņās, bija viss, ko vien mirstīgais var vēlēties, bet es bāzu degunu svešās darīšanās. It kā nebūtu gana, ja stājas ceļā vesels ceturtdaļmiljons krievu kareivju!

Beidzot man apnika klausīties Dīroka lielīgajās frāzēs un es teicu:

— Tas viss būtu ļoti labi. Jūs varētu izdarīt ar baronu, ko gribat, ja tiktu viņam klāt, bet tagad jūs pats esat atkarīgs no viņa un jums nav jādomā, ko jūs ar viņu darīsiet, bet gan par to, ko viņš darīs ar jums.

— Lai viņš dara, ko grib! Man jāatriebj tēvs! — zēns iesaucās.

—  Blēņas,— es atbildēju,— ja jums ir pienākumi attiecībā pret tēvu, tad man tādi ir pret māti. Man jāpadomā, kā izkulties no šīs biezputras.

Mana atbilde lika viņam apzināties stāvokļa nopietnību.

— Tiesa. Es domāju tikai par sevi,— viņš sacīja. — Piedodiet man, Žerāra kungs, un dodiet padomu, ko lai iesāk.

—  Ko lai iesāk?— es atkārtoju.— Viņi mūs ieslodzījuši pieliekamā kambarī! Jūs domājat, ka viņi tā rīkojās tāpēc, lai rūpētos par mūsu veselību? Nē, viņi grib ar mums nopietni izrēķināties. Par to esiet drošs. Viņi paļaujas uz to, ka mūsu apmeklējums nav nevienam zināms. Mūsu pēdas ir pazudušas. Jūs taču huzāriem neminējāt, ka mēs dosimies uz pili?

— Nekā netiku teicis.

—  Mm! . .. Nu, badā mērdēt, redzams, viņi mūs nedomā, bet, ja viņi grib mūs nonāvēt, viņiem jānāk šurp. No šīm mucām iespējams uzcelt barikādi, un turēties pretī tiem pieciem neliešiem, kurus redzējām, būtu samērā viegli, bet viņi grib dabūt paiīgus. Melnbārdainais aizjāja pēc tiem uz sādžu.

— Mums jāmēģina no šejienes izkļūt, pirms viņš atgriežas.

— Zināms, ja tikai tas būtu iespējams.

— Vai mums nevajadzētu aizdedzināt šīs durvis?

— Nekas nebūtu vieglāk izdarāms,— es atbildēju, — tur kaktā glabājas dažas muciņas ar eļļu, bet jūs neesat padomājis par vienu mazu apstākli: mēs paši te izcepsiinies kā divi pīrādziņi.

— Ak, kad tevi jupis, tas taisnība! — Dīroks sašutis iesaucās.— Vai nevarētu izdomāt ko citu? Kas tad tur?

Mūsu cietuma mazajā lodziņā kaut kas nograbēja, pēc tam redzamo debess svītriņu aizklāja ēna. Lodziņā parādījās maza, balta rociņa, kura vicināja kādu spīdošu priekšmetu.

— Ātrāk! Ātrāk! — atskanēja sievietes balss.

Nākošā mirklī mēs iau atradāmies uz muciņas.

— Viņš aizsūtīja kalpu pēc kazakiem,— mēs dzirdējām,— jums abiem draud moku pilna nāve! … Ak, nu esmu pagalam, esmu pazudusi!

Saklausījām smagus, steidzīgus soļus, lamāšanos, sitiena troksni — un no jauna logā pār mūsu galvām iemirdzējās zvaigznes. Stāvējām uz mucas apjukuši, bez padoma, trīcēdami aiz žēluma un dusmām. Mēs nevarējām steigties palīgā šai nelaimīgajai. Minūti vēlāk atskanēja apspiesti vaidi, pēc tam klepošana un tāda kā nopūta. Kaut kur noklaudzēja durvis.

— Neģēļi aizvilka nabadzīti. Viņi to nogalinās! — es iekliedzos.

Dīroks nolēca no mucas, izgrūzdams nesakarīgus lāstus. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas zaudējis pratu. Viņš skrēja pie durvīm un sāka dauzīt tās dūrēm. Viņa rokas noplūda asinīm.

Es noliecos un pacēlu no grīdas meitenes iemesto priekšmetu.

—  Lūk, atslēga! — es iegavilējos. Viņa to iesviedusi tajā brīdī, kad tikusi pamanīta.

Priecīgi iekliegdamies, mans biedrs izrāva atslēgu man no rokas, bet brītiņu vēlāk, dziļi vīlies, nosvieda to uz grīdas. Slēdzene bija pavisam maziņa un neaizsniedza durvju lielo atslēgu.

Izmisis Dīroks atkrita uz kādas muciņas un aizklāja seju rokām. Tā viņš tur sēdēja, pazaudējis galvu, un skaļi šņukstēja. Jā, un daudz netrūka, ka arī es sāktu raudāt. Iedomājieties — ko nozīmē redzēt, kā aizved nespēcīgu jaunavu, un nespēt viņai palīdzēt?

Bet manī nav viegli iedvest skumjas. Biju pārliecināts, ka šī slēdzene nav bez nolūka atnesta. Kas attiecās uz durvju slēdzeni, to jaunkundze mums nevarēja pagādāt tāpēc, ka nelietis — viņas patēvs —, mūs ieslēdzis, to katrā ziņā iebāza kabatā. Bet kāpēc tādā gadījumā viņa nesa mums šo atslēgu? Kāpēc viņa riskēja ar savu dzīvību, lai mums to nodotu? Tiesa, šī slēdzene solīja mums ļoti maz, nu, bet vēl taču jāpadomā, kāpēc tā mums dota.

Man iešāvās prātā labs padoms, un es sāku novākt no sienas kastes un muciņas. Dīroks, manī skatīdamies, nomierinājās un sāka man čakli palīdzēt. šis darbs nebija viegls, jo kastes bija samērā lielas un smagas.

Strādājām cītīgi, pārvietojot kastes ar pārtiku no sienas uz istabas vidu. Beidzot atlika tikai viena milzīga degvīna muca spuldzei pretējā kaktā. Vienotiem spēkiem attālinājām to no sienas un ieraudzījām mazas, zemas koka durvis. Izmēģinājām slēdzeni — tā derēja. Mēs priekā iekliedzāmies, kad durvis atvērās. Paķēris lampu, devos iekšā jaunajā telpā, mans biedrs sekoja.

Mēs atradāmies pils pulvera noliktavā. Viss pagrabs bija piekrauts ar pulvera mucām. Viena no tām bija pārplīsusi, un līdzās tai uz grīdas pacēlās tumša pulvera kaudze. Pretējā sienā ieraudzījām durvis, bet tās bija aizslēgtas.

—  Ko nu?!Dīroks jautāja.— Mūsu stāvoklis nebūt nav uzlabojies. Mums nav slēdzenes.

—  Nav? Mums tādu ir vairāk, nekā vajadzīgs! — es saucu.

— Kur?

Norādīju uz pulvera mucām.

— Jūs gribat durvis uzspridzināt?

— Zināms.

— Bet tad taču izkūpēsim gaisā arī mēs!

Dīrokam bija taisnība, bet es vēl negribēju padoties.

— Tādā gadījumā uzspridzināsim pieliekamā durvis

Metos atpakaļ un pakampu alvas kastīti, kurā glabājās sveces. Kastīte bija pietiekoši liela, lai tajā ietilptu vairākas mārciņas pulvera. Dīroks grāba tajā pulveri, kamēr es apgraizīju visām svecēm degļu galus. Darbs bija ātri paveikts. Pat iestrādājies inženieris ķīmiķis nebūtu paspējis drīzāk izgatavot petardi. Pēc tam paņēmu trīs siera gabalus un sakrāvu tos citu uz cita pie durvīm, virsū uzliku pulvera kastīti, lai tā būtu vienā līmenī ar durvju masīvo atslēgu. Tad aizdedzinājām sasaistīto degli un bēgām uz pagrabu. Pulvernoliktavas durvis aiz sevis noslēdzām.

Sai brīdī nejutāmies visai omulīgi, mani draugi. Mums apkārt pacēlās pulvera kaudzes, un mēs zinājām — ja sprādziens saplosa arī pagraba durvis, tad esam zuduši. Gaidīšana bija neizsakāmi mokoša. Kas to būtu domājis, ka divas collas garais deglis degs tik gausi.

Es piepūlēju dzirdi, klausīdamies, vai jau nedun pakavi un kazaki jau nav ieradušies mūs nogalināt. Beidzot sāku domāt, ka deglis apdzisis, kad pēkšņi atskanēja apdullinošs sprādziens. Mūsu durvis sadrupa skangalos, un pār mums sabira sieri, rāceņi, āboli un koka šķembeles. Skrējām uz pieliekamo. Tas bija pārpildīts necaurredzamiem kodīgiem dūmiem un kastu atlie* kām, bet durvju vietā bija redzams vaļējs četrstūris. Petarde bija izpildījusi savu uzdevumu.

Petardes panākumi tomēr bija sekmīgāki, nekā sākumā domājām: tā iznicināja ne tikai mūsu cietumu, bet arī cietumsargus. Pirmais, ko ieraudzīju, iziedams priekšnamā, bija cilvēks ar smagu cirvi rokā. Viņš gulēja ar seju uz grīdas, viss vienās asinīs. Līdzās ķepurojās milzīgs suns, arī tas bija noplūdis asinīm.

Te es izdzirdēju kliedzienu. Piespiedies sienai, Dīroks gaiņājās no otra suņa, kurš bija jau paspējis ieķerties viņam krūtīs. Mans biedrs gan kapāja suni ar zobenu, bet galīgi no nelaimes viņu atbrīvoju es, izšaujot uz nezvēru no pistoles. Suns pakrita nedzīvs uz grīdas.

Taču nedrīkstējām kavēt laiku. Mēs saklausījām sievietes vaimanas, nāves briesmu vaimanas. Vai mēs būtu nokavējušies?

Priekšistabā bija vēl divi kalpi, bet, redzēdami mūsu kailos zobenus un sasarkušās sejas, viņi aizbēga. No Dīroka kakla sūcās asinis, krāsodamas viņa pelēko jaku, bet dūšīgais zēns nelikās to manām un steidzās uz priekšu. Turēdami zobenus cīņas gatavībā, iebrukām pils ēdamistabā, kurā bija notikusi mūsu pirmā iepazīšanās ar pils īpašnieku, un ieraudzījām šādu ainu.

Barons stāvēja istabas vidū, viņa ugunssarkanie mati bija sacēlušies kā saniknota lauvas krēpes. Es jau jums minēju, ka barons bija milzīga auguma un platiem pleciem. Viņš stāvēja lepni izslējies, zobenu rokā un sasarcis no dusmām. Kaut gan zināju, ka viņš ir neģēlis, tomēr viņa stalto stāvu aplūkoju ar lielāko labpatiku. Kas par brīnišķīgu grenadieri viņš būtu!

Uz dīvāna aiz barona muguras gulēja trīcošā meitene, mūsu glābēja. Uz viņas baltajām rokām bija redzamas purpursarkanas rētas, uz grīdas mētājās smaga ādas pātaga. Sapratu, ka esam pienākuši pēdējā brīdī, lai glābtu viņu no spīdzināšanas, un varbūt — mocekles nāves.

Mūs ieraudzījis, barons iegaudojās kā vilks un metās mums virsū. Viņš cirta ar zobenu kā ārprātīgs, izgrūzdams pār mums lāstus.

Kā jau teicu, ēdamistaba bija samērā maza zobenciņai. Mans jaunais paziņa stāvēja pāris pēdu šaurā spraugā starp galdu un sienu. Es varēju vienīgi noskatīties viņu kaujā, palīdzēt telpas trūkuma dēļ nebija iespējams. Zēns izrādīja apmierinošu izveicību. Viņš uzbruka bezbailīgi, nepalikdams parāda nevienu cirtienu, tomēr pretoties gigantam baronam viņam bija grūti. Barons kāvās apbrīnojami. Divas vai trīs reizes viņš skāra Dīroka plecu. Beidzot Dīroks sagrīļojās un pakrita. Barons pacēla zobenu liktenīgam cirtienam.

Es nekavējos krustot viņa cirtienu ar savu zobenu.

—  Atvainojiet,— es uzsaucu,— jums vēl jānokārto rēķini ar Etjēnu Žerāru!

Barons atkāpās un pieplaka pelējumu izraibotai sienai. Viņš smagi elpoja. Gadi un izvirtīgā dzīve prasīja savu.

— Atpūtieties, es jūs pagaidīšu,— es teicu.

— Jums nav iemesla ar mani cīnīties,— viņš dvesa.

—  Nē, man tomēr ir par ko jums patēikties, — es atbildēju,— jūs mani ieslodzijāt pieliekamā istabā. Bet kāpēc nu vēl tas jāpiemin? Pietiek ar asiņainām rētām, kuras redzu uz šīs dāmas rokām.

—  Tādā gadījumā saņemiet, kas jums pienākas! — barons uzkliedza un gāzās uz mani kā velna apsēsts. Dažus acumirkļus nekā neredzēju, tikai zilas, zvērošas acis, kuras urbās manī kā iesmi, un aukstu asmeni, kas, gaisā pazibēdams, tuvojās drīz manai sirdij, drīz kaklam. Es nebiju domājis, ka ari revolūcijas laikos Parīzē bijuši tik apskaužami zobencīņas lietpratēji. Man ir bijis daudz divkauju, bet starp maniem pretiniekiem nevar saskaitīt ne pusduci, kas prastu rīkoties ar zobenu labāk nekā šis barons.

Viņš beidzot saprata, ka mani neuzvarēs. Manās acīs viņš lasīja savu nāves spriedumu, un es ievēroju, ka sārtums pamazām atstāja viņa vaigus. Viņa elpa ar katru cirtienu kļuva ātrāka un īsāka, bet viņš turpināja cīnīties. Pat mirstot viņš vicināja ieroci un lamājās, lamājās bez pārtraukuma, bet sarkanā bārda no ievainojuma vaigā krāsojās asinīs vēl sarkanāka. Es devu izšķirošo cirtienu.

Esmu piedalījies neskaitāmās divkaujās, esmu redzējis asinis un nāvi, bet šī asiņu pielijuši, sarkanā bārda palikusi man atmiņā uz visu mūžu. Ak, tas bija nepanesams, briesmīgs skats! To atceroties, mani pārņem trīsas.

Sis domas mani mocīja krietni vēlāk, bet, nogalinot baronu, nekā nedomāju. Viņa smagais ķermenis ar troksni nokrita uz grīdas. Uz dīvāna gulošā jaunava lielā priekā sāka plaukšķināt rokas. Viņa kliedza no prieka. Man metās nelabi. Kā tas var būt: tik jauna sieviete un priecājas par asins izliešanu? Taču es nezināju, ko visu viņai vajadzēja paciest no vecā ļaundara, iekams viņā iedegās tāds naids.

Es jau dzīros viņu norāt, pavēlēju izturēties klusu, kad ievēroju kaut ko tādu, kas lika vārdiem sastingt uz lūpām. Istaba pildījās ar rūgtiem, slāpējošiem dūmiem. Sienas metās dzeltenas.

— Dīrok! Dīrok!— es iekliedzos.— Pils deg!

Paraustīju jauno seržantu aiz pleca.

Izmocītais jauneklis gulēja zemē bez samaņas. Devos uz priekšistabu paskatīties, kas tur notiek. Izrādījās, ka nelaimes cēlonis ir mūsu uzspridzinātās durvis. Sausie, saplosītie dēļi bija aizdegušies. Pieliekamajā liesmoja kastes un mucas. Es paskatījos iekšā un sastingu. Kas notiks, ja uguns pārņems blakus atrodošos pagrabu, kur atradās mucas ar pulveri! Varbūt nepaies ne minūte, bet tikai pāris sekundes, kad atskanēs sprādziens. Nāve, pati cietsirdīgākā nāve rādījās man acu priekšā.

Kas pēc tam notika, labi neatceros. Kā pa sapņiem atminu, ka ieskrēju ēdamistabā, saķēru Dīroku un izvilku priekšnamā. Sieviete man palīdzēja pārvietot biedru.

Neatceros, kā izkļuvām no pils, zinu tikai to, ka pusskriešus nesām paģībušo Dīroku uz tuvējo mežu. Un tad dzirdēju briesmīgu, apdullinošu rībienu, divreiz stiprāku par pērkonu. Paskatījies atpakaļ, redzēju paceļamies gaisā milzīgu ugunsstabu. Pēc tam dzirdēju jaunu rībienu, vēl apduilinošāku par pirmo. Priedes un zvaigznes sakustējās, un es bez samaņas nokritu šķērsām pār drauga ķermeni . ..

.. .Nācu pie samaņas pēc dažām nedēļām Arensdorfas pasta iestādē, un tikpat ilgs laiks aiztecēja, līdz dabūju zināt, kas īstenībā bija ar mani noticis. To man pārstāstīja Dīroks, kas bija izveseļojies agrāk par mani. Viņš bija atnācis pie manis, lai man visu paskaidrotu. Izrādījās, ka manu galvu bija ķēris smags dēlis, kurš tik tikko mani neaizraidīja uz viņpasauli. Tāpat no viņa uzzināju arī to, ka barona pameita pēc notikušā aizskrējusi uz Arensdorfu un sacēlusi kājās mūsu huzārus, kas ieradušies mežā īstā laikā, lai izglābtu mūs no kazaku pīķiem. Kazakus atvedis tas pats melnbārdainais kalps, kura aizjoņošanu no pils novērojām pa mazo lodziņu. Kas noticis ar pašu vīrišķīgo sievieti — to Dīroks toreiz man nestāstīja. Dabūju to zināt vēlāk — un, lūk, kādā kārtā.

Divus gadus pēc krievu kampaņas izbeigšanās man gadījās nonākt Parīzē. Saticis Dīroku, izdzirdu patīkamu vēsti, ka viņš jau paspējis apprecēties un viņa dzīvesbiedre ir man pazīstamā meitene, kas mums abiem divreiz glāba dzīvības. Lai cik dīvaini tas arī izklausītos, Dīrokam nācās saņemt baronu Štraubentālu mantību un titulu. Tumsas pils jeb, pareizāk sakot, tās drupas tagad pieder viņam un viņa pēcnācējiem.

II KĀ BRIGADIERIS NOKĀVA KORSIKAS BRĀĻUS

Gadījumos, kad vajadzēja darbīga un paklausīga cilvēka, ķeizars vienmēr parādīja godu Etjēnam Žerāram un atcerējās viņu. Citādi tas bija, kad nācās piešķirt godalgas,— allaž iznāca tā, ka ķeizars mani aizmirsa.

Mana karjera tomēr gāja ātriem soļiem uz priekšu. Divdesmit astoņus gadus vecs es jau biju pulkvedis, bet trīsdesmit vienu — brigādes komandieris. Žēloties par sliktu dzīvi man, protams, nebija iemeslu. Būtu cīņas turpinājušās vēl gadus divus trīs, tad es, bez šaubām, būtu sagrābis maršala zizli, un maršaliem toreiz bija tiesības kandidēt uz karaļa troni. Varbūt arī Mirats būtu savu huzāra cepurīti apmainījis pret zelta kroni. Viņš, tāpat ka es, dienēja vieglajā kavalērijā. Kāpēc arī man lai nebūtu cerību uz tādu nākotni?

Visus šos manus spožos sapņus izgaisināja asiņainā kauja pie Vaterlo. Man neizdevās ierakstīt savu vārdu vēsturē, bet katram, kas bija piedalījies Francijas lielajās kaujās, mans vārds bija labi pazīstams.

Šovakar gribu jums stāstīt par ļoti dīvainu notikumu, kas visvairāk veicināja manu ātro paaugstināšanu tālākās dienesta pakāpēs. Starp mani un pašu ķeizaru radās ciešas saites.

Pirms iesāku stāstu, gribu jums vēl ko aizrādīt. Klausīdamies manī, neaizmirstiet, ka ar jums runā cilvēks, kas pazīst arī vēstures ļaunās puses. Es stāstīšu jums tikai to, ko dzirdēju pats savām ausīm un redzēju pats savām acīm. Nepūlieties mani atspēkot, citējot dažādu rakstnieku un zinātnieku domas. Tas vēl neko nenozīmē, ka viņi sarakstījuši kaut kādas vēstures un memuārus. Daudz ko šie ļaudis nezina, un daudz kas nav un nebūs zināms ari man. Varētu jau jums šo to pastāstīt, ja nerastos nepatikšanas. Notikums, kuru gribu jums šovakar pavēstīt, glabājās visu laiku pie manis kā neizpaužams noslēpums, kamēr ķeizars bija dzīvs. Es devu viņam vārdu klusēt, bet tagad vairs man solījums nav jāpilda. Es varu izklāstīt jums sīki šo ievērojamo lietu, kurā man bija svarīga loma. Man vēl jāpiezīmē, ka Tilzītes miera līguma slēgšanas laikā biju vienkāršs leitnants desmitajā huzāru pulkā. Toreiz man nebija nc naudas, ne godkārības. Tiesa, man bija skaista āriene un cēla iznešanās. Mani slavēja kā labāko cīkstoni ar zobenu visā pulkā. Taču tas nebija nekas ievērojams. Ķeizaru vienmēr ielenca augstas kārtas ļaudis, un taisīt karjeru paša spēkiem nebija iespējams. Bet tas mani neskumdināja: es skatījos vienaldzīgi nākotnē un gaidīju tikai laimīgu gadījumu. Un tāds gadījums nāca, bet ļoti savādos apstākļos.

Ķeizars atgriezās Parīzē, un 1807. gadā tika noslēgts miers. Lielāko daļu sava brīvā laika ķeizars kopā ar laulāto draudzeni un galminiekiem pavadīja Fontenblo pilī. Tajā laikā ķeizars bija sasniedzis savas varenības augstāko pakāpi. Viņš pakļāva sev Austriju un Prūsiju. Krievi bija apmierināti, ka viņiem izdevās atkāpties uz Nemutias labo krastu. Vienīgi vecais buldogs aiz Lamanša turpināja riet, bet tādai riešanai nebija vērts pievērst uzmanību. Izlīst no būdas nabags tomēr baidījās. O! Ja tai bndī mums būtu izdevies noslēgt galīgu mieru, Francija sasniegtu tādu varenību, ar kādu lepojās Roma savos ziedu laikos! Tā galvenokārt runāja prātīgākie cilvēki. Man nebija laika ar politiku nodarboties, biju aizņemts ar pavisam ko citu. Visas Francijas meitenes priecājās par armijas pārnākšanu dzimtenē un apbēra kauju dalībniekus skūpstiem un glāstiem. Saprotams, ka arī es centos dabūt savu daļu. Sievietes mani mīlēja, velns lai parauj! Varat paši iedomāties, kā viņas mani toreiz mīlēja, ja tas notiek vel i tagad, kad man jau sešdesmit gadu . . . Nu, ko tur vairāk stāstīt? Jūs jau to sapratīsiet tāpat.

Mūsu huzāru pulks dzīvoja Fontenblo kopā ar gvardes strēlniekiem. Fontenblo, kā jums zināms, ir mazs ciems un atrodas liela meža vidū, bet toreiz pārspēja pat pilsētas. Dažreiz bija vairāk neka patīkami noskatīties tās raibajā dzīvē. Erchercogi, kūrfirsti un prinči drūzmējās ap Napoleonu kā suņi ap saimnieku, no kura gaida maizi. Uz ielām vācu valodu dzirdēja biežāk nekā franču. Un par to nav jābrīnās. Tic, kas bija mums palīdzējuši, nāca pēc atalgojuma, bet tie, kas bija mums pretojušies,— izlūgties piedošanu un apžēlošanu.

Visu to laiku mūsu mazais cilvēciņš ar bālo seju un aukstām, pelēkām acīm izjāja ikdienas medībās kluss un domīgs. Viņam sekoja vesela kompānija ārzemnieku, gaidīdami, vai pār ķeizara lūpām beidzot nenāks kāds vārds. Kādreiz Napoleonam iegadījās medīt pašu pavadoņu mājās. Tad nu viņš tiem parādīja savu laipnību. Vienam viņš deva karalisti simt kvadrātjūdžu apmērā, otram tādu pašu atņēma, trešam «noapaļoja» robežas līdz kādai zināmai upītei, bet ceturto atbrīvoja no lielu un vērtīgu dzelzsraktuvju īpašnieka rūpēm.

Jā, taisni tā rīkojās mazais artilērists, kuru mēs ar durkļiem un zobeniem bijām pacēluši žilbinošos varas augstumos. Pret mums viņš tāpēc izturējās ar cienību. Viņš saprata, kas ir viņa varas nesēji. Mēs savukārt Sapratām, ka ari mums pienākas izturēties tāpat. Sinī ziņā mēs visi domājām vienas domas. Neviens nevarēja noliegt, ka Napoleons ir pirmais karotājs pasaulē, bet netika aizmirsts ari tas, ka nevienam no viņa apakšniekiem nebija tādu zēnu kā mēs.

Nu, lūk, sēdēju reiz savā dzīvoklītī un spēlēju kārtis ar Morā no kavalērijas strēlnieku pulka. Pēkšņi atvērās durvis un ienāca Lasāls, bet Lasāls bija mūsu pulkvedis. Jūs, bez šaubām, zināt, ka tas bija skaists, krietns jauneklis. Desmitā pulka gaišzilais mundieris lieliski piegula viņa augumam. Mēs, jaunie virsnieki, bijām taisni samīlējušies Lasālā un centāmies viņam visādi iztapt. Daudziem no mums nepatika trekni lamāties, spēlēt kauliņus un žūpot, bet tomēr ar to nodarbojās visi, lai tikai kaut kā piesmērētos pulkvedim. Ķeizars iecēla Lasālu par visas vieglās kavalērijas komandieri ne tādēļ, ka viņš mīlēja dzert un spēlēt kauliņus. Lasālam bija arī citas priekšrocības: viņš aizvien prata izvēlēties labākās pozīcijas un nostādīt pulkus tā, ka tie bez pūlēm un dalīšanās izklīdināja bēgošos ienaidnieka kājniekus.

Mēs bijām vēl par jauniem, lai visu to aptvertu no lietišķās puses, jo katrs iedomājās, ka kļūs par tādu pašu Lasālu, ja saskrullēs uz augšu ūsas, skandinās piešus un vilks zobenu pa bruģa akmeņiem.

Kad Lasāls, piešiem skanot, tuvojās, mēs ar Morā steigšus piecēlāmies kājās.

Pulkvedis uzsita man uz pleca un sacīja:

—  Nu, manu zēn, taisieties pulksten četros uz galmu. Jūs vēlas redzēt ķeizars.

Pēc šiem vārdiem visa istaba sāka riņķot ap mani, un, lai nepakristu, turējos ar rokām pie galda.

— Kā?! Ķeizars!— es izdabūju pār lūpām.

Lasāls, redzēdams manu uztraukumu, pasmaidīja un atbildēja:

— Nu jā, ķeizars.

— Bet ķeizars taču mani nepazīst! Kāpēc viņš aicina mani?

— Taisnību sakot, ari man par to brīnums,— pulkvedis, ūsas skrullēdams, atteica. — Ja jau viņam vajadzīgs tikai cilvēks, kas prot kauties ar zobenu, viņam nepavisam nevajadzēja pieprasīt leitnantus. Viņš varēja griezties tieši pie pulkveža.

Apskāvis ar vienu roku manus plecus, Lasāls piebilda laipnākā balsī:

—  Pieņemsim, ka katram savs uzdevums, kas viņam nes laimi. Arī es savā laikā taisīju karjeru, pateicoties laimīgiem gadījumiem. Nebūtu tā bijis, tad es nebūtu desmitā pulka komandieris. Jūsu laimei es nestāvēšu ceļā. Uz priekšu, zēn! Kas zina, vai jums nenāksies apmainīt savu cepurīti pret krāšņu trīsstūreni.

Bija tikai divi, kad Lasāls aizgāja, solīdamies pirms četriem atkal pienākt, lai dotos kopā uz galmu. Ak, kā es pavadīju šīs divas stundas! Prātā pārcilāju tūkstošiem varbūtēju iemeslu, pūlēdamies uzminēt, kāpēc ķeizars aicina mani pie sevis.

Vispirms domāju — ķeizaram būs nācis zināms, ka Austerlicā mēs ieguvām ienaidnieka lielgabalus, bet tūlīt šaubījos par šāda minējuma pareizību. Pirmkārt, es nebiju galvenais lielgabalu atņemšanas iedvesmotājs, un, otrkārt, kopš šīs kaujas bija pagājuši divi gadi. Jeb varbūt viņš gribēja mani apbalvot par varonīgo sadursmi ar krievu ķeizara adjutantu? Nē, nē… Pēc tam mani pārņēma auksti sviedri. Bet ko tad, ja ķeizars mani sauc tādēļ, lai dotu bargu rājienu? Biju izcīnījis dažas divkaujas, un ķeizars varbūt uz mani sadusmojies? Bez tam pēc miera noslēgšanas biju izdarījis divus mazus nedarbus tepat Parīzē. Tas varēja būt nācis arī ķeizaram ausīs . . .

Bet nē, nē! Atcerējos Lasālu, kas man ziņoja, ka ķeizaram vajadzīgs drošsirdīgs virsnieks. Jā, Lasāls taču tā izsacījās.

Es noskārtu, ka pulkvedis kaut ko zina par šo lietu. Viņš zināja arī to, ka šis ķeizara aicinājums nozīmē labu. Ja būtu otrādi, Lasāls nebūtu man vēlējis laimes, tas būtu par daudz bezkaunīgi.

Visu to pārdomājot, sirds man ietrīcējās klusā priekā, un, apsēdies pie galda, sāku rakstīt mātei vēstuli. Nepiemiršu pieminēt, ka mani ar nepacietību gaida ķeizars, gribēdams ar mani apspriesties kādā svarīgā lietā. Rakstīdams šos vārdus, pats klusi smējos. Mans gaidāmais uzdevums taču būs pārsteidzošs. Lasot šo vēstuli, mana māmiņa nodomās, ka ķeizaram ir gaišs prāts un viņš katrreiz zina, ar kuru viņam jāapspriežas.

Pulksten pusčetros uz koka kāpnēm, kas veda manā dzīvokli, atkal dzirdēju zobenu un piešu šķindu, un istabā ienāca Lasāls kāda kunga pavadībā, kas bija civildrēbēs.

Viņš bija klibs un ģērbies melnā, baltām mežģīnēm npfiūtā apģērbā. Pie mums armijā maz pazina civilos valstsvīrus, bet šis kungs nebija no tiem. Viņu vajadzēja pazīt visiem. Pietika uzmest acis šim smieklīgajam, raustīgajam degunam, enerģiskajām, cieti sakniebtajam lūpām, lai saprastu, ka šis Francijā ir vienīgais cilvēks, kura domas ķeizars ņem vērā.

— Taleirāna kungs, atļaujiet stādīt jums priekšā Eljēnu Žerāra kungu,— Lasāls iepazīstināja.

Es palocījos, bet vecīgais valstsvīrs nopētīja mani no galvas līdz kājām. Viņa mazās acis urbās manī.

—  Vai jūs jau ziņojāt leitnantam par apstākļiem, kādēļ ķeizars viņu sauc pie sevis? — Taleirāns apvaicājās savā sausajā, čīkstošajā balsī.

Abi manā priekšā stāvošie cilvēki bija tik atšķirīgi. Nevarēju nociesties, neskatījies drīz uz vienu, drīz uz otru. Līdzās viltīgam politiķim melnā apģērbā stāvēja garš, stalts huzārs debeszilā mundierī. Vienu roku viņš bija iespiedis sānos, ar otru aptvēris zobena rokturi. Beidzot viņi apsēdās. Taleirāns iegrima sēdeklī bez mazākā trokšņa, bet huzārs — piešiem skanot, gluži kā nevaldāms zirgs, kas piesiets steliņģī.

—  Lūk, kā tas gadījās, jaunekli,— Lasāls iesāka. — Šorīt biju pie ķeizara viņa kabinetā. Pēkšņi viņam pienesa vēstuli. Viņš atplēsa aploksni, uzmeta acis vēstulei un iedrebējās tik spēji, ka tā nokrita uz grīdas. Pacēlu vēstuli un pasniedzu to Napoleonam, bet viņš pievērsa skatu sienai, it kā būtu ieraudzījis kādu parādību. Beidzot viņš nomurmināja frāzi: «Fratelli delV Ajaccio.»' Itāļu valodu labi neprotu, tādēļ nevaru jums paskaidrot, ko šī frāze nozīmē. Sākumā man šķita, ka ķeizars palicis vājprātīgs; ari jūs būtu to pašu domājis, Taleirāna kungs. Vajadzēja redzēt, kā šai brīdī zvēroja ķeizara acis! Viņš izlasīja vēstuli, pēc tam pusstundu vai ilgāk nosēdēja nekustēdamies kā statuja.

— Nu, bet jūs? — Taleirāns jautāja.

—  Es stāvēju, nezinādams, ko darīt. Beidzot ķeizars nāca it kā pie samaņas. Pagriez'es pret mani, viņš jautāja:

«Sakiet, Lasāl, vai jūsu pulkā ir jauni, drošsirdīgi virsnieki?»

«Pie manis visi virsnieki drošsirdīgi, jūsu majestāte!»

«Bet man vajadzīgs tāds virsnieks,» ķeizars sacīja, «uz kuru varētu droši paļauties kara lietās, bet kas nenodarbotos ar domāšanu. Dodiet man, Lasāl, taisni tādu virsnieku.»

Sapratu, ka ķeizars vēlas virsnieku, kas nebūtu spējīgs izdibināt viņa noslēpumus.

«Tāds virsnieks man ir,» es atbildēju, «viņš ar visu būtni nododas ūsu un piešu kārtošanai un, izņemot sievietes un zirgus, par citu neko nedomā.»

«Tad taisni tāds man derēs,» Napoleons teica. «Atvediet viņu pulksten četros pie manis kabinetā.»

— Tas ir viss, kas man zināms,— Lasāls nobeidza savu stāstu.— Lietu pārdomājis, griezos pie jums, Zerār, un paturiet vērā, ka jums visiem spēkiem jāpūlas, lai attaisnotu desmitā huzāru pulka godu.

Par ievērību, ko pulkvedis man aplinkus izrādīja ar savu izvēli, nebūt nejutos glaimots. Tomēr mana sejas izteiksme laikam bija tāda, ka Lasāls pārprata manas jūtas. Viņš skaļi iesmējās. Taleirāns piebiedrojās viņam un paklusu zobojās.

Beidzot politiķis uzsāka valodu:

—  Pirms jūs pošaties ceļā, Žerāra kungs, es gribu dot jums mazu padomu. Jūs iekritat sabangotā jūrā, un es atļaujos domāt, ka protu rīkoties ar stūri labāk nekā jūs. Mums abiem nav ne mazākās nojautas, kādu uzdevumu ķeizars jums uzticēs, bet, runājot starp mums — ļaudīm, kas nes uz saviem pleciem visas Francijas likteni,— mums būtu vēlams zināt, kāds ir šis ķeizara slepenais uzdevums. Mums jābūt savu uzdevumu augstumos. Jūs taču saprotat mani, Žerāra kungs?

Jāatzīstas, ka nespēju saprast, ko nozīmēja Taleirāna vārdi, tomēr palocījos un centos atstāt iespaidu, ka esmu ļoti labi sapratis.

Diplomāts turpināja:

—  Žerāra kungs, tāpēc jums jārīkojas tā, kā ķeizars un Lasāls to vēlas, un dzirdētais nav nevienam jāstāsta. Mēs ar pulkvedi Lasālu nerādīsimies kopā ar jums uz ielas. Mēs pagaidīsim jūsu atgriešanos še un, ja jūs mums pastāstīsiet, kā jums gāja, izteiksim jums dažus lietišķus padomus. Bet nu jums laiks iet. Ķeizars necieš nokavēšanos.

Es gāju uz galmu kājām, jo tas no mūsu kazarmām bija tikai nepilnus simt soļus. Pieņemamā istaba bija kā bāztin piebāzta.

Starp lūdzējiem manīju arī Dīroku jaunā, sarkanā, ar zeltu izšūtā mundierī. Pienācis pie seržanta Kolenkūra, Dīroks čukstēja:

—  Viena daļa šo vācu hercogu gaida, lai viņus padarītu par karaļiem, bet otra būs apmierināta, ja tiem jaus dzīvot kā nabagiem.— Ieraudzījis mani, Dīroks steidzās parādīt attiecīgo kabinetu — un es sajutu ķeizara klātbūtni.

Nometnē biju viņu redzējis vismaz simt reižu, bet līdz šim vēl nekad tuvumā. Iedomājieties, kā būtu, ja jūs satiktos ar Napoleonu, nezinādami, ka tas ir Napoleons. Jūs neieraudzītu neko ārkārtēju, jūs teiktu: lūk, mazs cilvēciņš apaļu vēderiņu, platu pieri un resnām kājām. Napoleons valkāja baltas kašmira bikses un tādas pašas krāsas zeķes, tāpēc viņa kājas izskatījās skaistas.

Bet arī viens vienīgs skats uz viņu atstāja neizdzēšamu iespaidu. Viņa acīm bija sevišķa izteiksme. Dažreiz tās kļuva draudošas, tad pat sirmgalvji grenadieri baidījās. Stāsta, ka reiz Ožero, cilvēks, kurš vispār nezinājis, kas ir bailes, sācis drebēt zem Napoleona skatiena, un tas bijis vēl tais laikos, kad ķeizars kalpojis franču armijā kā zemākais virsnieks.

Uz mani viņš paskatījās pietiekoši laipni un ar mājienu lika saprast, lai nostājos pie durvīm. Ķeizars diktēja, bet Menevals rakstīja, aizvien paskatīdamies valdniekā savām melnajām acīm.

—  Pagaidām pietiks. Varat iet! — ķeizars pēkšņi ierunājās.

Sekretārs atstāja istabu, ķeizars piecēlās, sakrustoja rokas uz muguras, pienāca man klāt. Ne vārda nerunādams, viņš ņēmās mani smalki aplūkot no galvas līdz kājām.

Būdams pats neliela auguma, Napoleons ļoti mīlēja atrasties mazu un skaistu cilvēku sabiedrībā. Noskārtu, ka esmu viņam paticis. Es stāvēju viņa priekšā, pielicis roku pie cepures, bet otru atspiedis uz zobena spala. Skatījos droši ķeizaram acīs, kā tas kareivim pienākas.

—  Tā, Žerāra kungs,— ķeizars beidzot pārtrauca klusumu, pārvilkdams ar pirkstu pār mana mundiera zelta apšuvumiem,— man ziņoja, ka jūs esot ļoti labs jauns virsnieks. Jūsu pulkvedis man jūs silti ieteica.

Man gribējās atbildēt kaut ko labāku, bet, atceroties Lasāla vārdus, ka manī, izņemot ūsas un piešus, vairāk nekā nav, mēle pielipa pie aukslējām. Ķeizars vēroja dvēseles cīņu, kas atspoguļojās manā sejā, un gaidīja atbildi. To nesagaidījis, viņš tomēr nedusmojās.

—  Jā, jā, tagad arī es redzu, ka jūs esat īstais cilvēks, kāds man vajadzīgs,— viņš sacīja,— dūšīgu un apķērīgu vīru man ir daudz, ļoti daudz. Bet apķērīgs un . ..

Ķeizars nenobeidza teikumu. Un es, patiesību sakot, nevarēju saprast, ko viņš ar to domāja. Tāpēc tikai sacīju, ka ķeizara dēļ esmu gatavs doties nāvē.

—  Dzirdēju, ka jūs protot labi rīkoties ar zobenu,— ķeizars teica.

— Taisni tā, jūsu majestāte,— es atbildēju.

— Jūsu pulks izvēlēja jūs, lai cīnītos ar Sambarānas pulka čempionu.

Es ļoti nopriecājos: tātad ķeizars zina kaut ko par maniem varoņdarbiem.

— Gluži pareizi, jūsu majestāte, biedri man parādīja šādu godu, — es atbildēju.

— Un jūs, gribēdams praktizēties, nedēļas laikā pirms izšķirošās divkaujas tīšām sakaitinājāt sešus paukošanas skolotājus, lai viņi jūs uzaicinātu uz divkauju?

— Nē, jūsu majestāte, es kāvos ar septiņiem paukošanas skolotājiem.

— Un palikāt neievainots?

—  Divdesmit trešā kājnieku pulka paukošanas skolotājs pārcirta man kreiso elkoni.

Ķeizaru acumirklī pārņēma nevaldāmas dusmas, kas iedvesa šausmas pat lieliem pārdrošniekiem.

—  Lai es vairs nedzirdētu tādas blēņas, cienīts kungs! — viņš uzbrēca.— Vai arī es likšu jums saprast, ka kareivji veterāni nav tikai tāpēc nozīmēti skolotāju vietās, lai jūs varētu praktizēties paukošanā! Kā lai cīnos pret Eiropu, ja mani kareivji nogalina viens otru? Ja vēl kaut reizi dzirdēšu, ka jūs esat sarīkojis divkauju, es jūs sadragāšu!

Un manā acu priekšā paņirbēja viņa tuklās, baltās rokas. Ķeizars rādija man, kā viņš mani sadragās. Viņa balss bija pilnīgi pārvērtusies. Brīžiem viņš šņāca kā čūska, brīžiem rēca kā lācis.

Dodu jums godavārdu, kungi, ka, klausoties ķeizara vārdos, man skrēja pār muguru auksti šermuļi. Es būtu labāk ar mieru stāties viens pats pretim užbrūkošai ienaidnieka kolonnai nekā atrasties aci pret aci ar šo briesmīgo cilvēku.

Ķeizars piegāja pie galda un sāka dzert kafiju. Kad viņš no jauna pagriezās pret mani, dusmu mākonis bija izgaisis. Smaidīdams savu dīvaino smaidu (ķeizars vienmēr smaidīja tikai ar lūpāmV viņš teica:

—  Man vajadzīgi jūsu pakalpojumi, Žerāra kungs, jo kādā bīstamā lietā nepieciešams cilvēks, kas prot labi kauties ar zobenu, un man ir iemesli izvēlēties šim uzdevumam jūs, bet vispirms pavēlu jums turēt to stingrā noslēpumā. Kamēr es esmu dzīvs, neviens, izņemot mūs abus, nedrīkst zināt darījumu, kuru jūs šonakt izpildīsiet.

Atcerējos Taleirānu un Lasālu, tomēr apsolījos klusēt.

—  Bez tam es nevēlos dzirdēt spriedumus un minējumus. Es gribu, lai jūs izpildītu tikai to, ko jums pavēl.

Es palocījos.

—  Man vajag jūsu zobenu, bet ne prātu. Domāšu es pats. Jūs mani sapratāt?

— Jā, jūsu majestāte.

— Vai jūs zināt tā saukto Kanclera birzi Fontenblo mežā?

Es atkal palocījos.

—  Jums tātad zināma ari lielā priede, zem kuras pagājušā otrdienā liku apstādināt suņus?

Ķeizars man nebūtu uzdevis šādu jautājumu, ja zinātu, ka taisni zem šī koka man šonedēļ bija norunātas trīs satikšanās ar kādu jaunavu. Neatbildēdams ne vārda, es atkal palocījos.

—  Ļoti labi. Ierodieties pie šī koka pulksten desmitos vakarā. Es jūs tur gaidīšu.

Sie ķeizara vārdi nāca pavisam negaidīti un mani neaprakstāmi izbrīnīja. Vairāk es nebūtu brīnījies ari tad, ja ķeizars ieceltu pēc savas nāves mani par troņa mantinieku.

—  Mežā mēs dosimies abi kopā,— ķeizars turpināja. — Jums jāņem līdzi zobeni, bet pistoles neņemiet nekādā gadījumā. Pie manis ar jautājumiem negriezieties, un ari es ar jums nerunāšu ne vārda. Mežā iesim klusēdami. Jūs mani saprotat?

— Saprotu, jūsu majestāte.

—  Pēc kāda laika jūs ieraudzīsiet cilvēku, pareizāk sakot, divus cilvēkus, kas stāvēs zem koka. Siem ļaudīm mēs abi tuvosimies. Ja es došu jums zīmi mani aizsargāt, izraujiet zobenu. Ja es sāku ar svešajiem mierīgi sarunāties, palieciet mierā un gaidiet tālākus rīkojumus. Gadījumā, ja iznāk svešo gūstīšana, jums jāpieliek visas pūles, lai neviens no viņiem — viņi katrā ziņā būs divi — neaizietu dzīvs. Es pats jums palīdzēšu.

— Jūsu majestāte! — es iesaucos.— Esmu drošs, ka ar diviem samērā viegli tikšu galā. Tas nav liels skaits, bet vai nebūs labāk, ja es iešu biedru pavadībā? Tad jums nemaz nevajadzēs piedalīties gūstīšanā.

—  Klusāk, klusāk! — valdnieks mani norāja.— Pirms nebiju kāpis tronī, es biju kareivis. Jeb vai jūs apgalvojat, ka tikai huzārs prot kauties zobeniem? Mēs, artilēristi, arī šai arodā šo to protam. Bet es taču jūs jau lūdzu ar mani neķildoties. Dariet vienīgi to, kas jums pavēlēts. Ja būs jālaiž darbā zobeni, neviens no viņiem nedrīkst palikt dzīvs.

— Viņi nepaliks dzīvi, jūsu majestāte, — es atbildēju.

—  Ļoti labi. Vairāk ari nekā nevajag. Varat iet.

Griezos uz durvju pusi, bet tad pēkšņi man iešāvās

prātā spīdoša doma, un es ieminējos:

—  Es domāju, jūsu majestāte …

Ķeizars metās man virsū kā nikns zvērs. Šķita, ka viņš mani nositīs.

— Jūs domājat?! — viņš iekliedzās.— Jūs? Jūs? Vai tiešām jūs iedomājaties, ka es jūs ludzu domāt? Lai es to dzirdētu pēdējo reizi — vai sapratāt? Jūs, vienīgais cilvēks, kas … Bet diezgan! Pulksten desmitos neaizmirstiet ierasties norunātajā' vietā.

Jūs nevarat ne iedomāties, cik līksms es biju, kad tiku ārā no ķeizara kabineta! Ne tuvu tik līksms, kā sēdot krietnā zirgā, kad zobens karājas gar segliem. Tad es zinu, ko runāt un darīt. Es, piemēram, zinu labāk par visiem, kur dabūjama barība. Viss, kas attiecas uz auzām, miežiem un rudziem, arī man smalki zināms. Eskadrona apgādāšanā ar pārtiku uzbrukumu gadījumos tāpat neesmu vakarējais. Bet pavisam cita lieta — kambarkungi un galma maršali. Ar tiem es neprotu sarunāties. Vēl jo grūtāk man bija saprasties ar pašu ķeizaru. Galmā savas ieražas. Tur neviens nerunā tieši, bet aplinkus. Tādās aprindās es vienmēr jūtos kā dāmu ekipāžā aizjūgts huzāra zirgs! Pamēģiniet visu laiku glaimot, laipot un izgrozīties — tā nav mana specialitāte! Izturos jau gan kā īsts muižnieks, bet dažādās galma izsmalcinātības un manieres — tās nav man izprotamas.

Un tā, mani draugi, biju ļoti priecīgs, kad izkļuvu svaigā gaisā. Skrēju uz mājām kā zēns, kuru tikko izbāris bargs skolotājs. Atverot durvis un ieskatoties savā istabā, ieraudzīju vispirms divus pārus kāju. Viens pāris bija garš, gaišzils, huzāru zābakos. Otrais pāris bija īsāks, melns un kurpēs ar grezniem pušķiem. Mani ieraudzījuši, abi vīri pamodās.

— Nu, kas jauns?— viņi iesaucās reizē.

— Nekas,— es atbildēju.

— Ķeizars jūs nepieņēma?

— Nē, es viņu redzēju.

— Un ko sacīja ķeizars?

— Taleirāna kungs, — es atbildēju,— man diemžēl jums jāaizrāda, ka nedrīkstu runāt ar jums ne vārda par šo lietu. Apsolīju ķeizaram glabāt noslēpumu.

Taleirāns glaudās pie manis kā kaķis un teica:

— Ak, ak, jaunais cilvēk! Vai jūs nesaprotat, ka te mēs visi esam draugi un ka neviens, izņemot mūs, nedabūs neko zināt? Un bez tam, pavēlēdams jums par šo lietu nevienam nestāstīt, ķeizars varbūt to neattiecināja uz mani.'

—  Galms nav tālu, Taleirāna kungs,— es atbildēju, — domāju, jums nebūs grūti ieiet pie ķeizara. Atnesiet no viņa rakstisku atļauju, un es jums visu izstāstīšu. Man nemaz netīk slapstīties, bet doto vārdu es turu, kā kareivim pienākas.

Taleirāns saskaitās. O, tas bija vecs, niķīgs sesks!

—  Es redzu, ka Žerāra kungs uzdevuma svarīgumu pārspīlē,— viņš sacīja.— Žerāra kungs ir vēl jauniņš un neprot uzdevumus pareizi novērtēt. Kad viņš paaugsies, tad sapratīs, ka jaunāki virsnieki nedrīkst runāt ar augstākiem virsniekiem tādā tonī.

Nezināju, ko atbildēt uz šiem vārdiem, bet te man nāca palīgā Lasāls.

—  Zēnam taisnība!— viņš paskaidroja.— Ja es būtu zinājis, ka viņš devis ķeizaram klusuciešanas solījumu, es pat nemēģinātu viņu iztaujāt. Jums, Taleirāna kungs, bez šaubām, labi zināms, ka viņš uzvedies, kā pienākas. Būtu viņš jums izstāstījis, jūs pirmais iesmietos un domātu par zēnu to pašu, ko es par pudeli, kad tajā esošais burgundietis izdzerts. Dodu jums godavārdu, ka viss desmitais pulks Žerāru nosodītu, ja viņš būtu izpaudis ķeizara noslēpumu. Viņam būtu no mums jāaiziet, un mēs zaudētu labāko zobencīkstoni.

Valsts darbinieks, redzēdams, ka pulkvedis mani aizstāv, noskaitās ne pa jokam. Ledainā, ietiepīgā balsī viņš atbildēja:

— Man netrūkst pierādījumu, pulkvedi Lasāl, ka jūsu prasme kavalērijas pienākumos ir apskaužama, un katrs būs gatavs noklausīties jūsu padomus šai nozarē. Ja man laimēsies par to kaut ko dzirdēt, es ar prieku griezīšos pie jums. Bet, kas attiecas uz diplomātiju, tad jūs, ceru, atļausiet man raudzīties uz šiem jautājumiem no citas puses. Man ir jārūpējas par Francijas labklājību un ķeizara varas nostiprināšanu. Tāpēc man jālaiž darbā visi līdzekļi, lai sasniegtu šos augstos mērķus. Mani nedrīkst atbaidīt pat tas, ka mani ieskati brīžiem nesaskan ar ķeizara vēlēšanos. Bet tagad, pulkvedi Lasāl, atļaujiet no jums atvadīties.

Un, uzmetis man visai nenovēlīgu skatu, Taleirāns pikti uzgrieza mums muguru un ātriem, klusiem soļiem atstāja istabu.

Es lasīju Lasāla sejā, ka viņam bija ļoti nepatīkami sanākt ragos ar iedomīgo un visspēcīgo ministru. Divas reizes gari nožāvājies, viņš paķēra zobenu un, skanēdams kā atslēgu saišķis, devās ar joni pa kāpnēm lejā. Es paskatījos pa logu: Taleirāns un pulkvedis soļoja blakus pa ielu. Mazais, melnais vīrelis gāja lepni un taisni kā nūja, bet slaikais huzārs mētāja rokas un kaut ko stāstīja. Es sapratu, ka Lasāls taisnojās, pūlēdamies salabt ar Taleirānu.

Ķeizars man pavēlēja nedomāt, un es centos izpildīt šo viņa pavēli. Morā bija aizmirsis uz galda kārtis. Samaisīju tās un sāku mācīties jaunas kombinācijas, kas būtu iespējamas ecarte spēlē. Šoreiz biju tik izklaidīgs, ka aizmirsu pat to, kādu krāsu biju pieņēmis par trumpi. Beigu beigās tā sadusmojos, ka nometu kārtis zem galda. Mēģināju nodarboties ar ko citu, izvilku zobenu un sāku praktizēties cirtienos, bet arī tas neizdevās — jutu vienīgi nogurumu. Kaut arī centos nedomāt, pa galvu jaucās visādas domas. Un tātad pulksten desmitos vakarā man jāsatiekas ar ķeizaru mežā. Lūk, kas par piedzīvojumu! Vai es, šorīt pamodies, maz varēju iedomāties, ka vakarā notiks kaut kas tamlīdzīgs? Nekādā gadījumā! Visu ko varēju iztēloties, bet tikai ne to. Maniem pleciem uzvelta atbildība. Briesmīga atbildība. Un nav neviena, ar ko varētu šai atbildībā dalīties. Kaujaslaukā es bieži vien satikos vaigu vaigā ar nāvi, bet pat līdz šim nezināju, ko nozīmē atrasties pastāvīgās gaidās.

Jā, sākumā mani baidīja atbildība, bet vēlāk tomēr sadūšojos, apsvēris, ka no manis neprasa nemaz tik daudz. Man jārīkojas kā drošsirdīgam un godīgam virsniekam un jāizpilda tas, kas man pavēlēts. Gadījumā ja viss norit gludi, šis nakts gājums var vēl atsaukties ļoti glaimojoši uz manu turpmāko karjeru.

Sādi svārstīdamies starp baigām šausmām un cerību, pavadīju visu šo vakaru, kas man šķita neizsakāmi garš. Beidzot pienāca liktenīgā stunda.

Es uzvilku mēteli un, tā kā nezināju, cik ilgi nāksies paliki mežā, tad apjozu zobenu mēteļa virspusē. Huzāra zābakus, lai būtu vieglāka iešana, apmainīju pret kurpēm ar getrām. Pēc tam klusiņām izzagos no dzīvokļa un devos uz mežu. Tagad jau jutos daudz labāk. Tāds mans raksturs. Es jūtos labi tikai tad, kad nav jādomā, bet jāstrādā.

Aizlavijos garām strēlnieku un gvardu kazarmām un veselai rindai kafejnīcu, kas bija kā bāztin piebāztas virsniekiem. Redzēju arī zilus, ar zeltu izšūtus ģērbus; tie bija mani pulka biedri. Huzāri jaucās starp melnajiem kājniekiem un gaišzaļajiem strēlniekiem. Viņi sēdēja, omulīgi izlaidušies, smēķēdami cigārus un sūkdami vīnu, un pat nenojauta, ka viņu pulkabiedrs tai pašā laikā iet izpildīt svarīgu un slepenu darbu. Viens no tiem, mana eskadrona priekšnieks, bija luktura gaismā mani pamanījis un metās uz ielas. Paātrināju soļus un izlikos, ka nedzirdu viņa saucienus. Viņš mani nodēvēja par kurlu aunu un atgriezās pie savas pudeles.

Aizsniegt Fontenblo mežu nav nemaz grūti. Mežs iesniedzas pašā pilsētā, un galvenajās ielās šur tur redz vientuļus kokus, kas atgādina ciešas kolonnas priekšgalā soļojošus strēlniekus. Sākumā gāju pa taciņu, kas aizlocījās gar meža malu, bet pēc tam devos tieši uz labi pazīstamo priedi. Es jums jau aizrādīju, ka šis koks bija arī mana mīlas «rendez-vous»' vieta un tātad viegli atrodama. Pateicos no visas sirds gan Dievam, gan debesim, ka šodien mani tur negaida Leonija. Nabaga bērns no bailēm pamirtu, ieraugot ķeizaru. Un bez tam ķeizars varēja apieties ar viņu vai nu rupji, vai — kas būtu vēl ļaunāk — pārāk mīlīgi.

Kad sasniedzu norunāto vietu, pusmēness gaiši apsudraboja meža klajumiņu. Es tūliņ redzēju, ka neesmu ieradies pirmais. Zem priedes, nokāris galvu uz krūtīm un sakrustojis rokas uz muguras, turp šurp soļoja ķeizars. Viņš bija ģērbies garā, platā mētelī ar kapuci. Atceros, ka taisni tā ķeizars ģērbās ziemas kampaņā Polijā. Par to izplatīja tenkas, ka ķeizars esot gājis kapucē tāpēc, lai viņu nepazītu. Nometnēs un arī pašā Parīzē ķeizars ļoti mīlēja nakts gājienus, kuros viņš noklausījās, ko runā krodziņos un kareivju klubos. Bet ķeizaru, par nelaimi, ik reizes pazina pēc viņa kustībām, kā tas turēja rokas un galvu. Kad viņš gāja garām, kareivji vienmēr uzsāka tādas sarunas, kas, pēc viņu domām, bija Napoleonam glaimojošas.

Man iešāvās prātā, ka viņš varbūt dusmosies par manu novēlošanos, bet, tikko paspēju ķeizaram pienācīgi tuvoties, kad lielais baznīcas pulkstenis Fontenblo noskaitīja desmit sitienus. Kļuva skaidrs, ka neesmu nokavējies, bet viņš ieradies par agru. Atcerējos ķeizara pavēli, kas man liedza ar viņu sarunāties, un nostājos četrus soļus no viņa. Kareiviski izslējies un izvilcis zobenu, es salutēju. Ķeizars paskatījās manī tā savādi un pēc tam, ne vārda neteicis, sāka gausi soļot uz meža pusi. Es gāju nopakaļus, ieturēdams zināmo attālumu — četrus soļus. Ievēroju, ka ķeizars vairākkārt bailīgi apskatījās, it kā baidīdamies, vai kāds mūs nenovēro. Arī es vienmēr pametu acis atpakaļ. Redze man lieliska, tomēr cita nekā nemanīju, vienīgi mēnessgaismas atspīdumu starp koku ēnām.

Piepūlēju ne tikai redzi, bet ari dzirdi, un brīžiem man šķita, ka dzirdu lūstam sausus zarus, bet šim apstāklim es nepiešķiru nekādu nozīmi. Jūs, bez šaubām, zināt, cik mežs nakti bagāts visdažādākiem trokšņiem un cik grūti noteikt virzienu, no kurienes šīs skaņas atviļņo.

Tā mēs soļojām jau pusotra kilometra, varbūt arī vairāk, bet, kurp ejam, to zināju jau no paša sākuma. Kāda. klajumiņa vidū dziļi mežā atradās apsūnojis milzīga koka celms. So celmu sauca par «Abata sēdekli» un tāpēc par to stāstīja briesmīgas leģendas, kurās figurēja velnišķas parādības. Pazinu daudz visai dūšīgu kareivju, kas no šīs vietas baidījās kā no uguns, bet mēs ar ķeizaru, protams, tādām blēņām neticējām. Bezbailīgi pārgājuši laukumu, tuvojāmies milzenim celmam. Pienākuši tuvāk, ieraudzījām divus cilvēkus, kuri, likās, mūs gaidīja.

Sie cilvēki stāvēja pie celma, bet, kad mēs tuvojāmies, viņi izlīda no ēnas un devās mums pretī. Ķeizara skatiens uzmeklēja mani, un viņš pagausināja soļus. Es tūlīt pasteidzos nostāties viņam blakus. Kā būsiet uzminējuši, mana roka turēja zobena spalu. Nu varēju pēc patikas aplūkot svešiniekus.

V iens no tiem bija garš un ļoti kalsnējs. Otrs bija augumā mazāks par vidēju un nāca ātri un droši. Viņi abi bija melnos mēteļos, kuros rūpīgi slēpa sejas. Sie platie tērpi atgādināja man Mirata dragūnu mantijas. Galvas viņiem sedza mazas, melnas cepurītes, līdzīgas tām, kādas biju redzējis Spānijā. Cepures un mēteļu platās apkakles aizsedza nācēju sejas, bet laiku pa laikam es tomēr pamanīju viņu zvērojošās acis.

Sis melnās, draudīgās figūras nāca pa mēness staru apspīdēto laukumu. Un taisni šādus slāvus jau ari naktīs varēja sastapt pie «Abata sēdekļa». Bez tam vēl it labi atceros, ka viņi tuvojās mums kā zagļi, nikni plēsoņas tā pielavās savam laupījumam.

Ķeizars palika stāvam, apstājās arī nepazīstamie. Mūs šķīra apmēram divdesmit soļi. Es nostājos blakus savam augstajam biedram. Tagad mēs visi stāvējām cits pret citu un cits citu cieši uzlūkojām. Galveno uzmanību pievērsu garajam svešiniekam, jo tas atradās man tuvāk. Vērodams viņu, nospriedu, ka viņš pārdzīvo lielu uztraukumu. Visa šī izstīdzējusī figūra drebēja kā drudzi, un es dzirdēju viņa ātro, saraustīto elpu. Tā elso piekusis suns.

Piepeši viens no svešajiem iesvilpās. Tas acīmredzot bija signāls. Garais atkāpās, kā atkāpjas peldētāji, gatavodamies lēkt ūdenī. Viņš taisījās mums uzbrukt, bet es sapratu viņa nodomu un, izrāvis zobenu, gāzos pirmais virsū.

Bet mazais briesmonis tai pašā laikā uzbruka kā vanags ķeizaram un ietrieca līdz spalam sirdi garu dunci.

Ak, mans Dievs! Cik briesmīgs bija šis mirklis! Es vēl šo baltu dienu brīnos, kā toreiz nepakritu uz vietas beigts no šausmām.

Atceros šo brīdi kā satricinošu sapni. Cilvēks pelēkā mētelī konvulsīvi raustījās. Duncis bija ieurbies tik dziļi, ka veselas trīs collas asiņainā asmens bija redzamas mugurpusē starp pleciem, un šo riebīgo skatu man atklāja mēness. Pēc tam cilvēks pelēkajā apmetnī nokrita kā nopļauts sūnās, izgārgdams pēdējo nopūtu. Viņš bija miris. Slepkava vairs nespēja izvilkt dunci no sava upura miesām, viņš pacēla rokas un priekā iekliedzās, bet es…

Es atvēzējos un zvēlu ar zobenu viņam pa galvu ar tādu spēku, ka viņš aizripoja dažus soļus un nokrita nedzīvs, asinīm noplūdis. Mans asiņainais ierocis jau bija gatavs uzbrukt otram. Nekad vēl nebiju jutis tādas slāpes pēc asinīm. Es gāzos uz otru slepkavu. Manā acu priekšā pamirdzēja duncis. Pēc tam manam kaklam pieskārās kaut kas auksts. Nelieša roka atsitās pret manu plecu. Cirtu vēlreiz, bet viņš veikli izvairījās. Pēc brīža viņš metās bēgt. Viņš traucās prom viegli un ātri kā zaķis, mēnessgaismas laipni pavadīts.

Tomēr viņam vairs nebija no manis glābiņa, bija pastrādāts ļauns darbs — nokauts ķeizars! Lai gan biju jauns, taču cīņas paņēmieni man nebija sveši, es zināju, ko nozīmē nāvīgs dūriens, un apstājos tikai uz mirkli, lai aptaustītu ledusauksto roku.

— Jūsu majestāte! Jūsu majestāte! — es izmisumā ievaidējos.

Bet atbildei ne skaņas, ne kustības — tikai melnas ēnas kustējās ielejā; es sapratu, ka viss ir beidzies.

Steigšus pielēcis kājās, nosviedu mēteli un drāzos, cik jaudas, pakaļ bēgošam ļaundarim.

Un šai brīdī es pirmo reizi apzinājos savu apdomību. Biju labi darījis, noaudams stulmu zābakus un apvilkdams kurpes. Tikpat prātīgs darbs bija arī mēteļa novilkšana. Kas attiecas uz slepkavu, viņš nepaspēja noraut savu mantiju un bēga ar visu. Apstāties viņš nedrīkstēja, jo bija drošs, ka tādā gadījumā mans zobens viņu atbrīvos no galvas. Es sāku viņam ātri tuvoties; neģēlis briesmās zaudēja vai prātu. Kāpēc gan viņš nenoslēpās biezoknī? Bet nē, viņš neuzdrošinājās to darīt un bēga tikai pa klajumiem, un beidzot mēs nonācām līdzenumā, kas veda uz Fontenblo akmeņlauztuvēm. Tagad biju jau visai tuvu savam upurim, un glābties no manis viņš vairs nevarēja. Tiesa, viņš skrēja apbrīnojami: tā bēg trusis, glābdamies no suņiem, bet es džinos pakaļ kā pats nepielūdzamais Prokrusts, kas nodomājis kādu spīdzināt savā šausmu gultā. Nācu viņam arvien tuvāk un tuvāk. Dzirdēju pat viņa smago un saraustīto elpu.

Pēkšņi pie mūsu kājām atvērās tumšais akmeņlauztuvju bezdibenis. Nelietis paspēja izgrūst izmisuma kliedzienu un pēc tam pazuda bez pēdām.

Viņš pazuda manam skatam. Pieskrēju pie šahtas un palūkojos lejup melnajā dziļumā. Varbūt viņš ielēca bezdibenī, nolēmis beigt savu dzīvi pašnāvībā? Sākumā tam arī noticēju un gribēju jau griezties atpakaļ, kad pēkšņi izdzirdu dīvainas, klusas skaņas. Sāku vērīgi klausīties un pazinu šai troksnī bēgļa elpošanu. Tad es sapratu, kur viņš atradās: viņš bija iebēdzis šķūnītī.

Lauztuves kraujā ne visai dziļi pār pašu šahtu slējās liels izcilnis, uz kura strādnieki bija uzcēluši mazu šķūnīti darbarīku glabāšanai. Tajā bija noslēpies ļaundaris. Uz ko šis bezprātis cerēja, es vēl tagad nesaprotu. Varbūt viņš domāja, ka tumsā es viņam neuzdrīkstēšos sekot. Tādā gadījumā viņš diemžēl slikti pazina Etjēnu Žerāru. Ar vienu lēcienu biju uz izciļņa, ar nākošo — šķūnitī. Slepkava sēdēja kaktā un smagi elpoja. Es uzbruku, viņš gaiņājās kā nikns meža kaķis, bet, tā kā viņa duncis bija īsāks par manu zobenu, uzvara bija mana. Šķiet, ka es ievainoju viņu jau tūlīt ar pirmo cirtienu. Domāju, tas notika tāpēc, ka viņa sitienos nebija nekāda spēka. Beidzot viņš izlaida no rokas dunci, kas šķindēdams nokrita uz grīdas.

Pārliecinājies, ka mans ienaidnieks miris, izgāju no būdas mēnessgaismā, uzkāpu raktuves kraujā un devos prom pa ieleju. Man šķita, ka esmu zaudējis prātu. Ausīs zvanīja, acīs lēkāja dzirkstis, un rokā vēl arvien žņaudzu kailo, asiņaino zobenu. Es gāju kā akls, sev apkārt it neko neredzēdams, un atjēdzos tikai «Abata sēdekļa» klajumiņā. Jau iztālēm redzēju šo nolādēto celmu, kas palicis man atmiņā uz visu mūžu.

Apsēdies uz celma, noliku zobenu uz ceļiem un sāku domāt par to, kas sagaida mani nākotnē.

Ķeizars man pavēlēja sevi apsargāt un krita no slepkavas rokas. Sī doma mani kremta, mocīja, dedzināja. Par citu es tagad nespēju domāt. Ķeizars nāca man līdzi uz mežu un tika noslepkavots. Tiesa, es darīju visu, ko viņš man pavēlēja, atriebu viņa nāvi, bet kas no tā? Visa pasaule man uzkraus atbildību par viņa nāvi. Varbūt mani dēvēs par lielā imperatora slepkavu.

Vai es maz varu pierādīt savu nevainību? Vai man ir liecinieki? Kas var zināt, vai es nebiju šo ļaundaru sabiedrotais?

Ak, svētā jaunava, tagad esmu apkaunots — apkaunots uz visiem laikiem! Tagad mani uzlūkos kā zemāko cilvēku visā Francijā. Beigas dzīvei, beigas cerībām uz spožu karjeru. Mana nabaga māmuliņa! Viņa cerēja laimīgas vecumdienas, gaidīja no dēla daudz, daudz, nu visam pienācis gals!

Ko man tagad darīt? Vai atgriezties Fontenblo, sacelt galmā troksni un ziņot, ka lielais ķeizars nokauts, man turpat klātesot?

Ak nē, to es nespēju izdarīt! Man trūka spēka to uzņemties. Cilvēkam, kuram jācieš sirdsapziņas pārmetumi, ir tikai viena izeja. Man jānoduras ar paša apkaunoto zobenu. Ja nespēju izglābt ķeizaru, man pašam jācieš līdzi. Es piecēlos kājās. Biju apņēmies, laupīt sev dzīvību. Kādas šausmas, mani draugi, vai ne?

Bet, paceļot zobenu, es ieraudzīju parādību, no kuras man aizrāvās elpa.

Manā priekšā stāvēja ķeizars.

Viņš stāvēja soļus desmit no manis, un mēness liegi mīlinājās ap viņa auksto, bālo seju. Viņš bija ģērbies tai pašā pelēkajā mētelī, bet kapuce bija atstumta uz muguras un mētelis atpogāts, tā ka varēja redzēt viņa zaļo mundieri un baltās bikses. Ķeizars stāvēja, sakrustojis rokas uz muguras un nodūris galvu. Sāda poza viņam bija raksturīga.

—  Nu,— viņš rupji un saraustīti ierunājās,— ko jūs man varat ziņot par saviem panākumiem?

Ja ķeizars būtu stāvējis vēl minūti uz vietas un turpinājis klusēt, es zaudētu prātu. Tagad es atjēdzos. Sī skarbā, kareivīgā balss bija kā dzīvinošs balzams manā dvēselē.

Lai ķeizars dzīvs vai miris, bet, ja viņš stāv jūsu priekšā un jautā, jums jāatbild. Braši izslējies, es salutēju.

—  Vienu no viņiem jūs esat picveicis, es redzu,— ķeizars teica, pamādams ar roku celma virzienā.

— Taisni tā, jūsu majestāte.

— Bet otrs izbēga?

— Nē, jūsu majestāte, arī viņu es nodūru.

—  Ka?— ķeizars iekliedzās.— Vai tas var būt, ka jūs nokāvāt abus? Vai es jūs pareizi saprotu?

Un, runādams šos vārdus, viņš pienāca man klāt. Viņš smaidīja. Viņa zobi mirdzēja mēnessgaismā.

— Jā gan, jūsu majestāte, es uzveicu viņus abus. Viens guļ še, bet otrs — strādnieku šķūnītī, akmeņlauztuvēs.

Ķeizars brīdi klusēja, tad priecīgi iesaucās:

— Tad tiešām Korsikas Brāļu, Ajačo Brāļu vairs nav!

Bet pēc tam, it kā sarunādamies pats ar sevi, nomurmināja:

— Nekad vairs ēna neaptumšos manu laimi.

Pēc tam ķeizars, uzlicis roku man uz pleca, teica:

— Jūs savu pienākumu esat spīdoši izpildījis, mans jaunais draugs. Jūs attaisnojāt savu reputāciju.

Ķeizars, kas tērzēja ar mani, acīmredzot nebija nekāda parādība. Viņa mazā roka, kas glaudīja manu plecu, bija silta; bet kā gan tas iespējams? Es taču pats savām acīm redzēju, ka viņu nodūra.

Es apmulsis vēros imperatorā. Viņš to manīja un pasmaidīja.

— Nē, nē, Žerāra kungs,— viņš sacīja,— es neesmu spoks. Jūs kļūdījāties, domādams, ka es nokauts. Nāciet man līdzi, un jūs visu sapratīsiet.

Ķeizars devās pie milzīgā celma. Līķi gulēja zemē, bet tiem līdzās stāvēja divi cilvēki turbānos. Viņos es pazinu ķeizara kalpus, mamelukus Rustemu un Mustafu. Pieiedams līķim pelēkajā mētelī, ķeizars apstājās un pacēla kapuci, kas slēpa nelaimīgā seju. Ieraudzīju pavisam svešu vaigu.

— Lūk, še guļ uzticamais kalps, kas upurējis savu dzīvību valdnieka labā! — Napoleons iesaucās. — Jums jāatzīst, Žerāra kungs, ka krietnais dc Gudēna kungs uz mata līdzinājās man kā augumā, tā manierēs.

Sie vārdi izskaidroja man visu. Mani sagrāba pēkšņs neprātīga prieka vilnis. Ķeizars smaidīja, redzēdams manu līksmi, bet tad, nojauzdams, ka gribu viņu apkampt un noskūpstīt, dažus soļus atkāpās.

— Ceru, jūs neesat ievainots?

— Nē, jūsu majestāte, bet es pārdzīvoju tādu izmisumu, ka, ja paietu vēl dažas minūtes, es …

— Klusu, klusu! — ķeizars pārtrauca. — Jūs darbojāties priekšzīmīgi, bet de Gudēns pieļāva rupju kļūdu. Viņam vajadzēja uzmanīties. Es visu redzēju.

— Kā? Jūs redzējāt, jūsu majestāte? …

— Nu jā. Jūs nedzirdējāt, ka soļoju jums nopakaļus? Es sekoju jums visu laiku, sākot ar jūsu aiziešanu no dzīvokļa līdz tam brīdim, kad krita nabaga de Gudēns. Jums pa priekšu gāja maskētais ķeizars, bet īstais nāca aiz muguras. Tagad esiet tik laipns, Žerāra kungs, un pavadiet mani mājup uz galmu.

Viņš pamāja kaut ko mamelukiem, tie klusēdami palocījās un palika savās vietās. Sekoju ķeizaram uzpūties kā pāvs, un pat mans kažokādas tērps piebrieda aiz lepnuma. Goda vārds, es vienmēr izturējos kā huzāram pieklājās. Pašam Lasālam nebūtu izdevies tik bravūrīgi izliekt cepuri, kā es to izliecu tai naktī. Kam tad skandināt piešus un zobenu, ja ne man, Etjēnam Žerāram? Es taču biju paša ķeizara uzticības vīrs, izmeklēts kā vislabākais zobenu varonis no vieglās kavalērijas, vīrs, kas nogalinājis divus ļaundarus, ķuri tīkoja pēc Napoleona dzīvības.

Ķeizars bija novērojis manu uzvešanos un uzbruka man kā vanags.

— Tad tā jūs izturaties slepena darījuma laikā? — viņš iekaucās, blenzdams manī aukstām acīm.— Vai jūs, tā rīkodamies, varēsiet biedrus pārliecināt, ka nav noticis nekas ievērojams? Izbeidziet savas muļķības, cienīts kungs, jeb es jūs pārcelšu pie sapieriem! Tur jums apci-rps visas skaistās spalviņas un arī darbs divkārt pieaugs.

Tā ķeizars vienmēr darīja. Ja viņam šķita, ka kāds lepojas ar savām tiesībām, viņš to steigšus atvēsināja. Klusēdams atdevu godu, bet, taisnību sakot, pēc visa, kas naktī bija noticis, ķeizara apiešanās mani dziļi apbēdināja.

Beidzot mēs nonācām galmā. Ielīdām slepus pa kādām sāņu durvīm un devāmies tieši uz ķeizara kabinetu. Uz kāpnēm stāvēja pāris grenadieru. Ak, kā viņi šaudīja acis zem lielajām spalvu cepurēm, redzēdami, ka ķeizaru pavada uz viņa istabu jauns huzāru leitnants. Stāvēju pie kabineta durvīm tai pašā vietā, kur dienā, bet ķeizars iegrima mīkstā sēdeklī un klusēja. Sī klusēšana vilkās tik ilgi, ka sāku jau domāt — ķeizars aizmirsis manu klātbūtni.

—  Nu, Žerāra kungs,— ķeizars man pēkšņi uzdeva jautājumu,— jūs šis notikums droši vien ļoti interesē?

—  Ja jūsu majestātei netīk visu stāstīt, būšu apmierināts,— es atbildēju.

— Ne tik strauji, ne tik strauji! — Napoleons nepacietīgi iesaucās. — Tie ir vārdi, tikai tukši vārdi! Esmu drošs, ka, tikko būsiet atstājis galinu, jūs sāksiet taujāt un okšķerēt. Divu dienu laikā noslēpumu zinās jūsu biedri, bet pēc trim dienām to zinās visa Fontenblo. So iemeslu dēļ esmu nolēmis apmierināt jūsu saprotamo kaislību. Tādā gadījumā man būs viens otrs iemesls cerēt, ka jūs glabāsiet šo lietu noslēpumā.

Ak, ka ķeizars mani nesaprata! Bet ko es varēju viņam atbildēt? Stāvēju un klusēju.

Ķeizars piecēlās no krēsla un, soļodams šurp un turp, iesāka:

— Abi šie cilvēki bija korsikāņi. Pazinu viņus jau no bērnības. Mēs visi bijām kādas slepenas sabiedrības locekļi. Mūs sauca par Korsikas Brāļiem, Ajačo Brāļiem. Sī sabiedrība nodibinājās jau ļoti sen — Paoli laikos. Jūs saprotat mani? Sīs sabiedrības principi ļoti stingri, un to pārkāpšana nepaliek nesodīta.

Ķeizara seja kļuva tumša un nopietna. Viss franciskais izgaisa, un manā priekšā stāvēja tīrasinīgs korsikānis, cilvēks ar stiprām kaislībām un dziļi atriebīgs. Viņš bija tālu, tālu no Francijas. Viņa gars lidoja pagātnē, bērnības un jaunības dienās. Piecas minūtes ķeizars bija nogrimis sevi; klusēdams ātriem, īsiem soļiem viņš staigāja pa kabinetu, atgādinādams saniknotu tīģeri. Nepacietīgi pamājis, viņš atgriezās pie Francijas un manis.

—  Brīvs cilvēks Korsikas Brāļu biedrības noteikumiem var iztapt bez sevišķām pūlēm,— viņš iesāka no jauna,— un senāk es tiku uzskatīts par vienu no priekšzīmīgākiem brāļiem, bet laiki mainās. Tagad, manā pašreizējā stāvoklī, nevaru atbalstīt šo slepeno sabiedrību. Tas būtu neizdevīgi man un Francijai. Bet viņi gribēja ievest mani kārdināšanā. Viņi izsauca nelaimi paši pār savām galvām. Abi nokautie bija ordeņa redzamākie vadītāji. Viņi bija iebraukuši no Korsikas un uzaicināja mani uz slepenu satikšanos pie «Abata sēdekļa». Es zināju, ko nozīmē ši satikšanās. Pēc tāda Korsikas Brāļu priekšlikuma nav vēl neviens palicis dzīvs, bet neiet uz šo tikšanos arī nevarēju. Es zināju, ka neierašanās gadījumā nelaime mani panāks pa citu ceļu. Pats esmu šai biedrībā un zinu viņu paražas.

Ķeizara seja atkal apmācās, acis iezibējās auksts spīdums.

— Jūs, Žerāra kungs, saprotat stāvokli, kādā biju nonācis. Kā jūs būtu rīkojies manā vietā?

— Dodu jums desmitā huzāru pulka godavārdu, jūsu majestāte, es rīkotos šādi: kareivju patruļa izmeklētu visu mežu, sagūstītu abus nelūgtos viesus un atvestu pie jūsu majestātes.

Ķeizars pasmaidīja un noraidoši papurināja galvu.

—  Man bija zināmi iemesli nesaņemt viņus dzīvus. Jūs sapratīsiet, ka slepkavas mele ne mazāk bīstama kā duncis. Savus aprēķinus es jums neslēpšu. Gribēju visiem spēkiem izvairīties no pārmetumiem, pļāpām, skandāla. Mamelukiem pavēlēts iznīcināt katras pēdas, un neviens nekā nezinās par asiņaino drāmu mežā. Pārbaudīju visus iespējamos plānus un esmu drošs, ka izvēlējos labāko. Ja būtu sūtījis līdzi de Gudēnam ne jūs vienu, bet vairākus, Korsikas Brāļi nerādītos, bet viena pavadoņa dēļ viņi nemainīs nodomu, jo gadījums bija pārāk laimīgs. Kad saņēmu Brāļu vēstuli, pulkvedis Lasāls atradās manā kabinetā, un šis apstāklis laikam arī veda mani uz domām ņemt palīgā kādu virsnieku no viņa pulka. Es izvēlējos jūs, Zefāra kungs, jo man vajadzēja vīru, kas prot kauties zobeniem un nemīl bāzt degunu svešās darīšanās. Ceru, ka jūs attaisnosiet cerības, ko es liku uz jums, un ka pratīsiet klusēt.

— Jūsu majestāte var paļauties uz mani, — es atbildēju.

— Kamēr es dzīvs, jūs nedrīkstat par notikušo nevienam stāstīt,— ķeizars piekodināja.

— So briesmīgo nakti es izmetīšu pavisam no atmiņas, jūsu majestāte,— drošināju Napoleonu,— centīšos viņu tā aizmirst, it kā tās nemaz nebūtu bijis. Dodu jums savu godavārdu, jūsu majestāte, ka, izgājis no šīs istabas, būšu tāds pats, kāds biju šodien pulksten četros, šeit ienākot.

—  Nu, to jūs man nemēģiniet iestāstīt! — ķeizars teica ar smaidu.— Ienākot šai kabinetā, jūs bijāt vienkāršs leitnants, bet… Atļaujiet novēlēt jums labu nakti, kapteini Žerār!

KĀ BRIGADIERIS TURĒJA KARALI

Paraugieties uz manu apģērbu! Jūs katrā ziņā redzat manu ordeņa lenti, bet pašu medaļu es vienmēr glabāju mājās ādas kārbiņā. Medaļu es piespraužu tikai svarīgos gadījumos. Zināt, ieraudzīs to kāds jauns ģenerālis, kas pats vēl nav odis pulvera dūmus, vai ievērojams ārzemnieks un tūlīt izmantos gadījumu, lai izteiktu savu cieņu brigadierim Etjēnam Žerāram. Jā, tādās reizēs es to allaž piestiprinu. Tad es izpušķoju ar šo ordeni krūtis un saskrullēju ūsas tā, lai gali nelīstu acīs. Bet šaubos, vai viņi un arī jūs, mani draugi, to ikreiz novērtējat. Jūs nevarat pat iztēloties, kāds es biju. Jūs mani pazīstat kā civilpersonu. Tiesa, man piemīt kareivisks izskats un nosvērtas manieres. Agrāk biju pavisam citāds. Jūs saprastu, kā izskatās braši un ievērojami huzāri, ja redzētu, kā es tūkstoš astoņsimt desmitā gada pirmajā jūlijā stāvēju uz viesnīcas lieveņa Alamo ciemā.

Sai nolādētajā sādžiņā man nācās vārgt veselu mēnesi par tīriem niekiem. Dabūju sitienu ar pīķi pa stilbu, un kāja atteicās kalpot, nevarēju paspert ne soli. Sākumā kopā ar mani Alamo gulēja vēl trīs mūsējie: vecais Būvē no Beršenas huzāru pulka, kirasieris Zaks Reņjē un mazais, jocīgais kapteinis, kura vārdu esmu aizmirsis. Viņš kalpoja strēlnieku bataljonā. Viņi visi izveseļojās ātrāk par mani un atgriezās armijā. Es paliku viens. Guļu gultā un plēšu sev matus, lauzu rokas un brīžiem, jāatzīstas, ari raudu. Nevarēju pat domāt par Konflānas huzāriem un to nožēlojamo stāvokli, kādā atradās šis pulks, kas zaudējis savu pulkvedi.

Jūs sapratīsiet, ka toreiz vēl nebiju brigādes komandieris, bet izturējos kā piedzīvojis brigadieris. Biju visjaunākais pulkvedis ķeizara armijā un mīlēju savus apakšniekus kā sievu un bērnus.

Bija visai sāpīgi iedomāties, ko izjuta mani nabaga kareivji, zaudējuši savu mīļoto priekšnieku. Manā vietā bija iecelts vecākais majors Vilarē. Tiesa, viņš bija teicams virsnieks, bet labums ir relatīvs jēdziens. Ar mani Vilarē nevarēja līdzināties.

Kādā jaukā jūlija dienā aizvilkos pirmo reizi līdz durvīm un elpoju pilniem malkiem svaigo gaisu, peldēdamies Spānijas saules zelta staros. Dienu iepriekš dabūju ziņas pa savu pulku. Tas pašlaik stāvēja Pastoresā, viņpus kalniem, aci pret aci ar angļu karaspēku. Atstatums starp Pastoresu un Alamo bija apmēram sešdesmit pieci kilometri.

Bet kā nokļūt pie saviem huzāriem? Piķis, kas satrieca manu stilbu, aizraidīja viņpasaulē uzticamo zirgu. Apspriedos par šo jautājumu ar viesnīcas saimnieku Gomesu un veco priesteri, kas pēdējo nakti pārgulēja viesnīcā, bet ne viens, ne otrs man nekā iepriecinoša nepateica. Visā Alamo apkaimē nebija atrodams zirgs.

Viesnīcas saimnieks negribēja ne dzirdēt, ka es dotos bez konvoja pār kalniem uz savu pulku. Viņš stāstīja, ka El Kučillo1 — tā sauca kādu spāņu partizānu vadoni — pašlaik mājojot kalnos un krist Kučillo nagos nozīmējot mirt mokpilnā nāvē. Vecais priesteris, noklausījies saimnieka vārdos, piebilda:

— Franču huzāri nebīstas partizānu!

Dzirdot šādu komplimentu, nolēmu doties ceļā, lai notiktu kas notikdams.

Bet kur gan man zirgs? Kur man tādu dabūt?

Tā nu es stāvēju viesnīcas durvīs, celdams un graudams dažādas gaisa pilis. Pēkšņi iedunējās pakavu troksnis. Pacēlu acis un ieraudzīju jātnieku, kas tuvojās man kā viesulis. šis vīrs bija gara auguma, ar kuplu, melnu pilnbārdu. Ģērbies viņš bija, kā jau visi ierindas kareivji, gaišzilā mundierī. Zirgs, uz kura vīrs jāja, bija liels un spēcīgs, ar baltu zīmi uz labās priekškājas.

Viņam piejājot, es uzsaucu:

— Sveiks, biedri!

— Sveiki,— viņš atņēma.

—  Esmu pulkvedis Žerārs, no Konflānas pulka,— es turpināju, — nogulēju ievainots šeit veselu mēnesi, bet tagad gribu jāt uz savu pulku Pastoresā.

—  Es esmu komisariāta ierēdnis Vidāls,— jātnieks atbildēja,— arī es jāju uz Pastoresu. Būtu visai priecīgs, pulkvedi, ja jūs jātu reizē ar mani. Runā, kalnos neesot nemaz tik mierīgi.

' Cucchillo — nazis. (Tulk. no sp. vai.)

—  Ak vai!— es gaudos.— Man diemžēl nav zirga, bet, ja jūs man pārdotu savu, es apsolu atsūtīt pēc jums desmit labākos huzārus.

Taču Vidāls negribēja ne dzirdēt par zirga pārdošanu. Par nelaimi, pienāca arī saimnieks un sāka stāstīt par nežēlībām, kādas El Kučillo pastrādājot ar ceļiniekiem. Redzēdams, ka no veikala šodien nekas neiznāks, sāku arī es ierēdni kūdīt, atgādinādams viņa pienākumus pret valsti un armiju. Viņš pat neuzsāka ķildu ar mums, tikai pamāja saimniekam, lai tas iznestu glāzi vīna. Es uzaicināju viņu nokāpt no zirga un sadzert ar mani. Viņš noprata no manas sejas, ka es turu uz viņu ļaunu prātu, un pakratīja galvu, tad es sāku viņam tuvoties. Mani sagrāba neprātīga vēlēšanās noraut jātnieku aiz kājas no zirga. Ierēdnis uzminēja manas domas: viņš uzšāva zirgam ar pātagu un aizjoņoja, atstādams aiz sevis puteķļu mākoņus.

Nudien, kungi, manā stāvoklī cilvēkam bija vai trakam jāpaliek! Karabiedrs jautri aizjoņo jūsu acu priekšā, steigdamies pie savām žāvētās gaļas kastēm un degvīna traukiem, bet jums jāskumst par saviem piecsimt huzāriem, kas palikuši bez vadoņa. Raudzījos pakaļ Vidālam, un man bija skumji ap sirdi.

Piepeši jutu, ka manam plecam kāds pieskaras.

Es apgriezos, man blakus stāvēja mazais priesteris, par kuru jau minēju.

— Varu jums palīdzēt, es braucu uz dienvidiem,— viņš teica.

Apkampu priesteri un sajutu smeldzošas sāpes ievainotajā vietā. Mēs abi tikko nepakritām.

—  Aizvediet mani uz Pastoresu un es jums par to uzdāvāšu zelta lūgšanu krelles! — es iesaucos.

Patiešām, zelta lūgšanu krelles man bija. Tās es piesavinājos Svētā Gara klosterī. Kad esi nonācis ienaidnieka zemē, tad jāņem viss, kas vien gadās pie rokas. Brīžiem pat šķietami mazvērtīga lieta var vēlāk kļūt visai nozīmīga. Tā man šoreiz bija ar lūgšanu krellēm.

Priesteris man atbildēja franciski: kā izrādījās, viņš teicami pārvaldīja mūsu valodu.

—  Es aizvedīšu jūs norādītajā vietā, nevis tīkodams pēc atlīdzības, bet vienkārši tāpēc, ka man tāds paradums. Es aizvien cenšos darīt labu tuviniekiem, cik nu katru reizi iespēju. Tāpēc arī mani visur un visi mīl.

To teicis, viņš veda mani pa ciemata ielu uz kādu vecu, netīru pagalmu. Tur stāvēja noplucis, vecmodīgs diližanss. Šādus diližansus mūsu gadsimta sākumā lietoja tikai tumšās un līkumotās šķērsie!iņās. Turpat uzgājām ari trīs vecus mūļus. Neviens no tiem atsevišķi nespētu noturēt cilvēku, bet visi trīs kaut kā varbūt pavilks mūsu vecmodīgo diližansu. Sie kārnie kustoņi uz drebelīgām kājām ielīksmoja mani nesalīdzināmi vairāk nekā labi koptie ķeizara rikšotāji Fontenblo staļļos. Mūļu īpašnieks negribīgi sāka tos iejūgt. Viņš ļoti baidījās no šausmīgā Kučillo. Galu galā tomēr pierunājām viņu braukt. Es solīju visus zemes labumus, bet priesteris biedēja ar elles mokām. Zemnieks laimīgā kārtā uzķērās uz mūsu makšķeres. Viņš izteica vēlēšanos vēl pirms krēslas iestāšanās būt drošībā. Man atlika visai maz laika pieklājīgi atvadīties no viesnīcnieka meitas. Tagad vairs neatceros šis meitenes vārdu, bet toreiz šķiroties abi raudājām. Palicis prātā, ka viņa bija ļoti skaista sieviete.. . Jūs, bez šaubām, sapratīsiet, mani draugi, — cilvēkam, kurš četrpadsmit valstīs zvēr sievietēm mūžīgu uzticību, nevar ticēt.

Kamēr es atvadījos no saimnieka meitas, mazais priesteris pēkšņi kļuva nopietns, bet pēc tam — neparasti runīgs. Viņš bija tīkams ceļabiedrs. Viņš mani smīdināja ar stāstiem par savu draudzi un tās neprecētām loceklēm. Priesteris dzīvoja turpat netālu kaut kur kalnos. Es savukārt sāku stāstīt par nometnes dzīvi. Bet te nu man vajadzēja izlikties ļoti korektam. Stipri vārdi priesterim nepatika, un ikreiz, kad saku runāt kareivju žargonā, viņš sēdvietā īdzīgi sagrozījās, un, paskatījies uz viņa seju, jutu, ka esmu apbēdinājis cienījamo Dieva kalpu. Zināms, esmu izglītots cilvēks un māku izteikties, neaizskarot reliģiozu ļaužu jūtas, bet vai nu vienmēr vari novaldīt mēli. Pats tīri vai satrūksties, kad esi pateicis kaut ko nepieklājīgu.

Priesteris man stāstīja, ka ceļojot no Spānijas ziemeļiem, lai apmeklētu māti, kas dzīvo dienvidos. Cik atceros, kā mātes dzīvesvietu viņš uzdeva Moreno ciemu Estremaduras provincē. Viņa mitinājās mazā koka namiņā, un es neviļus ielīksmojos. Atcerējos arī savu Francijā dzīvojošo māti, un asaras man aizmigloja acis. Vaļsirdīgais priesteris parādīja man ari trūcīgās dāvanas, kuras veda vecenītei. Uz šīm lietām viņš skatījās tādām acīm, ka es uzreiz nopratu, ka savu māti viņš mīl vairāk par visu pasaulē. Manu formas apģērbu viņš pētīja ar bērna interesi: tīksminājās ap košajām spalvām uz manas cepures un braucīja ar pirkstiem zeltītās bārkstis, kādām bija apšūts mans dolmans.

Pēc tam jocīgais ceļabiedrs izvilka no maksts manu zobenu. Tad sāku stāstīt, ka ar šo zobenu esmu nokāvis daudz cilvēku, un rādīju asmeni robiņu, kas bija ielūzis, durot krievu ķeizara adjutanta plecā. Priesteris nodrebēja un pabāza zobenu zem sēdekļa spilvena, sacīdams, ka viņam pat skatīties nepatīkami uz šo briesmīgo ieroci.

Diližanss, draudēdams kuru katru brīdi sagāzties, dārdēdams vēlās pa akmeņaino ceļu, bet mēs mierīgi tērzējām. Tālē pa labi dunēja atsevišķi šāvieni. Sie šāvieni nāca no Masenā nometnes, kuru, kā mums labi zināms, apšaudīja Sjudadrodrigo. Ai, kā man gribējās doties tieši pie viņa! Par Masenā runāja, ka viņa dzīslās ritot ebreju asinis. Pieņemsim to par patiesību. Masenā bija labākais ebrejs, ko man gadījies redzēt. Ak, kaut jūs redzētu viņa līko degunu un drošās, melnās acis, kurām nekas nepalika apslēpts! Atri visu pārlicis, nolēmu tomēr pie viņa nebraukt. Apšaudīšana ir pārāk vienmuļīga nodarbošanās, bet man nesās gars tikai uz priekšējām līnijām, pie maniem huzāriem, kur varēja mērot spēkus ar angļiem.

Un, jo ātrāk tikām uz priekšu, jo sirdi kļuva jautrāk un vieglāk. Beigās sāku pat dziedāt un klaigāt gluži kā jauns Jcornets, kas tikko izlaists no Sensīrā. Priecājos, ka drīz ieraudzīšu savus drošsirdīgos varoņus un viņu skaistos zirgus.

Tagad mēs kustējāmies starp augstiem kalniem. Ceļš kļuva vēl nelīdzenāks, un mēs nonācām tuksnesī. Vispirms satikām dažus zemniekus, kuri jāja uz mūļiem, bet tad nesastapām vairs neviena pretimnācēja. Dabā valdīja dziļš klusums. Brīnīties par to nevarēja, jo visu apkārtni bija izpostījuši un izlaupījuši franču, angļu un vietējo partizānu bari. Kalnus apdvesa tukšums un aukstums. Augstās, tumšās klintis mums uzdzina baigas nojautas.

Ceļš starp granīta grēdām pamazām izvērtās šaurāks un šaurāks, tāpēc pārtraucu lūkošanos caur diližansa logu. Sēdēju kluss, domādams par dažādām lietām. Atcerējos sievietes, kuras biju neprātīgi mīlējis, zirgus, ar kuriem biju auļojis. Domāju, domāju, kamēr nogrimu sapņos.

Atjēdzies no sapņošanas, ieraudzīju, ka mans ceļabiedrs priesteris, izvilcis no kabatas īlenu, pūlas izdurt caurumu siksnā, kurā tam karājās pie sāniem pudele ar dzeramo ūdeni. Rokas viņam drebēja, darbs nepavisam nesekmējās, tomēr beidzot pudele atraisījās un nokrita uz diližansa grīdas. Noliecos, lai to paceltu, bet priesteris, izmantodams šo kustību, uzlēca man plecos un iedūra īlenu taisni manā labajā acī.

Mani draugi, jūs mani pazīstat! Esmu pieradis pie briesmām un sastopos ar tām, pat acis nepamirkšķinājis. Esmu piedalījies visās kaujās, sākot ar Cīrihi un beidzot ar pašu drausmīgo Vaterlo. Esmu nopelnījis medaļu, kuru glabāju mājās ādas etvijā. Cilvēks ar tādu pagātni kā man drīkst atzīties, ka reiz ir sajutis bailes. Lai tas jūs stiprina tajos momentos, kad esat satraukti. Nekaunieties no savām bailēm, atminieties, ka pat tāds vīrs kā brigadieris Etjēns Žerārs savā dzīvē sajutis bailes.

Jā, šis negaidītais uzbrukums iedvesa man šausmas. Tām pievienojās griezīgās sāpes acī un neizsakāms riebums. Šādas jūtas pārdzīvo cilvēks, kam uzkrīt atbaidošs un riebīgs kukainis.

Sagrābu nelieti abām rokām kā knaiblēs, nosviedu uz grīdas un mīdīju smagajiem zābakiem. Viņš tūlīt izvilka no azotes pistoli, bet es izrāvu ieroci viņam no rokas un uzgūlos ar ceļiem uz viņa krūtīm. Tad viņš sāka bļaut, kamēr es kā ārprātīgs meklēju savu zobenu, ko viņš bija man ar viltu atņēmis. Beidzot to atradu un sāku slaucīt no sejas asinis, lai varētu labāk saskatīt, kur viņš guļ, un dot liktenīgo cirtienu.

Bet piepeši ekipāža apgāzās uz sāniem, un zobens man izslīdēja no rokām.

Pirms spēju kaut cik atjēgties, atdarījās diližansa durvis. Mani sagrāba aiz kājām un izrāva uz ceļa akmeņiem. Jutu, ka mani velk pa asām akmens šķembām.

Palūkojies augšup, ieraudzīju, ka ap mani stāv trīsdesmit nelieši. šis skats mani lieliski uzjautrināja. Un zināt, kāpēc es priecājos?

Apmetnis aizklāja manu veselo aci, un uzbrucējus aplūkoju ar ievainoto aci — tātad acs tomēr palikusi vesela, un, sapratis to, es klusi gavilēju no prieka. Jūs redzat, ka šī acs man gluži piepampusi, še ir ievainojuma aizdzijusi rēta. īlens bija pašāvies garām acs ābolam, bet to es toreiz nezināju, tikai, ieraudzījis slepkavas, sapratu, ka redze nav bojāta.

Neģēlis, bez šaubām, gribēja izdurt acu zīlīti, bet viņam izdevās ieskrambat tikai kaulu. Manā miesā redzamas pavisam septiņpadsmit rētas, bet neviena mani tā nemocīja kā šī.

Sie suņa dēli izrāva mani uz ceļa kā salmu kūli, apbērdami lāstiem. Sita mani gan dūrēm, gan spārdīja kājām, kamēr es nespēcīgs gulēju zemē. Jau agrāk tiku aizrādījis, ka kalnu iemītnieki aptin savas kājas lupatām, bet tikai tagad jutos viņiem pateicību parādā par šo dīvaino paradumu.

Redzēdami, ka esmu noplūdis asinīm un nekustos, zemnieki lika mani mierā, acīmredzot viņi domāja, ka esmu zaudējis samaņu, bet viņi maldījās. Es biju pie samaņas un zagšus lūkojos viņu nejaukajās sejās, pūlēdamies tās ielāgot. Kas zina, laime varbūt kādreiz būs manā pusē, un tad zināšu, ar ko jāizrēķinās.

Visiem laupītājiem bija melnīgsnējas čigānu sejas. Galvas bija apsietas dzelteniem lakatiņiem, bet pie platajām, sarkanajām jostām karājās visādi ieroči. Ceļu viņi bija aizbarikādējuši diviem milzīgiem akmeņiem. Tie bija nolikti riteņu sliedēs, un mūsu diližanss, uzbraucot tiem virsū, acumirklī apgāzās.

Priesteris, kurš prata tik jauki aprakstīt savu draudzi un dziļo dēla mīlestību, labi zināja uzbrucēju nodomus. Tuvojoties apdraudētai vietai, nelietis mēģināja man ievainot aci, lai es nevarētu pretoties viņa biedriem.

Kad slepkavas izvilka viņu no diližansa un pārliecinājās, cik pamatīgi esmu viņu apstrādājis, viņus sagrāba neaprakstāmas dusmas. Tiesa, šis lupata nepaspēja saņemt visu, ko pelnījis, bet, lai nu šā vai tā, visu mūžu viņš atcerējās savu tikšanos ar Etjēnu Žerāru. Viņa kājas svaidījās kā reibumā, ķermenis liecās un raustījās aiz sāpēm. Biedri mēģināja viņu piecelt stāvus, bet viņš atkal noslīdēja zemē.

Viņa mazās, melnās ačteles, kurās nesen plandījās tik maiga un glāstoša izteiksme, meta uz mani zibeņus. Viņš līdzinājās ievainotam niknam kaķim un . viņš spļāva, spļāva bez gala uz mani.

Beidzot varmākas uzrāva mani kājās un vilka prom pa kalnu tekam. Velns lai parauj, es zināju, ka man nāksies krietni saņemties.

Manu ienaidnieku nesa uz pleciem divi uzbrucēji, sekodami cieši aiz manis. Dzirdēju viņa niknos čukstus.

Mani dzina tālāk pa grumbuļainu kalnu taku.

Gājām ne mazāk par stundu. Man tas nebija viegli, ņemot vērā ievainoto stilbu un dedzinošās sāpes acī. Bez tam baidījos, ka rēta acī izķēmos manu seju. Oma bija sabojāta, un nevienu pastaigu neatceros ar tādu riebumu kā šo. Kāpelēšanā pa kalniem es vispār nebiju lietpratējs, bet šoreiz soļoju nevainojami. Jūs nevarat iedomāties, kāds mundrums pārņem cilvēku, kuru pavada šaubīgi blēži ar gariem dunčiem. Tādos apstākļos jāmaršē pat ar ievainotu kāju.

Beidzot sasniedzām vietu, kur taka vispirms uzvijās kalnā, bet pēc tam liecās lejup, ielejā. Vajadzēja iet caur biezu priežu mežu. Es vairs nemaz nešaubījos, ka nelieši, kas mani sagūstīja, miera laikos nodarbojās ar kontrabandu un tagad veda mani pa tām pašām slepenām ejām, pa kurām nesa preces pāri Portugāles robežai. Vietām redzēju mūļu pēdas, bet vienreiz pamanīju smiltīs pakavu nospiedumus.

Kā še nonācis zirgs, to drīz sapratu. Netālu no apzīmētās vietas stāvēja piesiets pie koka liels, brūns zirgs ar baltu laukumu uz priekškājas. Tas bija tas pats kumeļš, ko gribēju izlūgties no komisariāta ierēdņa.

Kas gan varēja būt noticis ar pašu jātnieku, Vidāla kungu? Vai arī vēl otrs francūzis atrodas tik nožēlojamā stāvoklī kā es?

Kamēr domās mēģināju izdibināt komisariāta ierēdņa likteni, bffnda apstājās, un kāds no neliešiem kaut ko kliedza. No krūmiem, kuri, cik novēroju, aizņēma plašāku apkārtni, atviļņoja atbildes saucieni. Tad no krūmiem izlīda vēl kādi desmit vai divpadsmit laupītāji. Abi bariņi apmainījās sveicieniem. Jaunpienākušie apstāja vārgo priesteri un sāka izteikt viņam līdzjūtību, bet tad pagriezās pret mani, vicinādami nažus un gaudodami kā vilki. Tie, bez šaubām, bija īsti slepkavas.

Viņu kustības bija tik bīstamas, ka sāku jau domāt — manai dzīvei pienācis gals. Es saslējos, vēlēdamies mirt cienīgi un vīrišķīgi, kad atskanēja komanda, un mani atkal rāva uz priekšu, krūmu biežņā.

Pa šauru taciņu mēs tuvojāmies grotai, kas atvērās kādas klints pakājē. Saule bija norietējusi, un alā būtu tumšs kā kapā, ja to neapgaismotu divas darvas lāpas, kas bija ieliktas spaiņos un gaiši liesmoja.

Starp lāpām pie rupji apstrādāta galda sēdēja visai dīvaina persona. So cilvēku mani vedēji uzrunāja verdziskā pazemībā, un es tūlīt uzminēju, kas viņš ir. Es stāvēju slavenā partizānu atamana priekšā, kas savu zvērisko dziņu dēļ bija iesaukts par El Kučillo.

Tika ienests ari priesteris. Viņu nosēdināja uz mucas, bet viņa īsās kājas nesniedza zemi. Savām kaķa acīm viņš nepārtraukti raidīja uz mani skatienus, kuros gailēja ienaids.

No viņa sarunas ar vadoni noskārtu, ka viņš ir El Kučillo galvenais palīgs un nodarbojas ari ar ceļotāju ievilināšanu. «Cik daudz drošsirdīgu virsnieku nav krituši viņa nagos!» es nodomāju, izjuzdams zināmu apmierinājumu, ka biju viņu padarījis nespējīgu turpmākām neģēlībām. Vienīgais, no kā baidījos, ka par savu darbu man nāksies samaksāt ar dzīvību. Bet šī dzīvība bija dārga ķeizaram un visas Francijas armijai.

Un tā nu šis viltus priesteris sēdēja uz mucas, divu biedru atbalstīts, un, sarunādamies spāņu valodā ar vadoni, bez šaubām, atstāstīja manu varoņdarbu. Piepeši mani sagrāba daži noziedznieki un pieveda pie galda, kur sēdēja El Kučillo. Nu varēju viņu labi aplūkot.

Nebiju vēl redzējis cilvēku, kas tik maz līdzinātos noziedzniekam, lai gan viņa darbi bija briesmīgi. Jau viņa palamā izpaudās š' cilvēka nežēlība. Seja viņam bija apaļa, plata un zemnieciski vienkārša. Vaigi sarkani kā āboli, bieza vaigubārda — viņš līdzinājās pārtikušam Sentantuāna ielas tirgotājam. Nekādas krāsainas jostas un spožu ieroču kā viņa apakšniekiem vadonim nebija. Viņš bija ģērbies platā vadmalas mētelī un atgādināja cienījamu ģimenes tēvu. Tumšie stulpiņi liecināja, ka šis cilvēks dzīvo kalnos. Priekšmeti, ko redzēju uz galda, pasvītroja viņa līdzību ar mierīgu iebūvieti. Tur atradās tabakdoze un grāmata melnā iesējumā. Tādas grāmatas visbiežāk redzamas uz kantoristu pultīm lielos tirdzniecības namos. Uz grīdas starp divām pulvera muciņām ieraudzīju vairākas tādas grāmatas, uz galda turpretim nelielas papīra lapiņas, aprakstītas dzejoļiem.

Kamēr es aplūkoju telpu, vadonis vērīgi klausījās sava palīga ziņojumā. Noklausījies lidz galam, viņš lika izmest kropli no alas, bet es ar trim slepkavām, kas mani sargāja, gaidīju, kad tiks izšķirts mans liktenis.

E1 Kučillo atkal paņēma rokā spalvu un, bungodams ar to sev pa pieri, piepūta vaigus un lūkojās uz alas izeju.

Beidzot, pagriezies pret mani, viņš sāka runāt nevainojamā franču valodā.

— Šķiet, ka ari jūs nevarēsiet atrast atskaņu vārdam «Covilha»?

Atbildēju, ka diemžēl nevaru viņam palīdzēt, jo manas zināšanas spāņu valodā visai aprobežotas.

— Ak, tā ir bagāta valoda! — viņš iesaucās. — Vienīgi atskaņās tā nabagāka nekā vācu un angļu. Tāpēc visi mūsu labākie garadarbi uzrakstīti pantos bez atskaņām. Panti bez atskaņām — lieliska forma. Tajā var ieliet dažādu saturu, un radošam spēkam atveras neizsmeļami krājumi. Bet ko es jums pļāpāju? Jūs kā huzāru, domājams, līdzīgi jautājumi visai maz interesē.

Gribēju atbildēt, ka huzārs ne par matu neatpaliek no partizāniem un, ja partizāni var sacerēt dzeju, tad kāpēc to nespētu ari huzāri, bet El Kučillo pārtrauca sarunu un iedziļinājās savā nepabeigtā dzejojumā. īsu bridi klusējis, viņš kaut ko uzrakstīja, bet tad nosvieda spalvu, priecīgi iekliedzās un sāka ar lielu patosu deklamēt nesen sacerētos pantus. Slepkavas, kas turēja mani, izplūda glaimojošos saucienos. El Kučillo plato seju pārklāja sārtums kā jaunai meičai, kas pinno reizi mūžā dzirdējusi komplimentu.

—  Kritika, redzams, atsaucas par mani labvēlīgi,— viņš teica, — Garos vakarus mēs pavadām jauki, dziedādami pašsacerētas balades. Man ir dzejnieka talants, tāpēc nebūs brīnums, ja mans krājums kādu dienu parādīsies Madrides tipogrāfijā. Bet tagad pie lietas. Atļaujiet vaicāt, kā jūs sauc.

— Etjēns Žerārs.

— Jūsu dienesta pakāpe?

— Pulkvedis.

— Karaspēka daļa?

— Trešais Konflānas huzāru pulks.

— Jūs esat pārāk jauns tādai dienesta pakāpei.

— Mana karjera ir bijusi strauja un bagata piedzīvojumiem.

— Ak! Man jūs ļoti žēl,— El Kučillo sacīja, smaidīdams savu mīklaino smaidu.

Es nekā neatbildēju, bet, izsliedamies taisni, centos pierādīt, ka esmu gatavs uz visļaunāko.

E1 Kučillo sāka šķirstīt lielo, melno grāmatu un teica:

— Ja nemaldos, mūs jau apmeklējuši ari jūsu pulka virsnieki. Mes visu rūpīgi pierakstām. Nu, tepat jau būs viens. Divdesmit ceturtajā jūnijā. Sakiet — vai pie jums nedienēja jauns virsnieks, vārdā Subirons, garš, slaiks jauneklis gaišiem matiem?

—  Zināms, zināms, tāds virsnieks man ir.

— Jums ir? Kā tā? Šo varoni taču mēs divdesmit ceturtajā jūnijā apbedījām.

—  Nabaga zēns! — es nožēloju.— Bet kā viņš mira?

— Mēs viņu apbedījām.

— Nu, to es saprotu, ka jūs viņu apbedījāt, bet no kā viņš mira?

— Jūs mani nesaprotat, pulkvedi. Viņš mira tāpēc, ka mēs to aprakām, bet pirms tam viņš bija sveiks un vesels.

— Jūs viņu aprakāt dzīvu?

Pirmajā mirkli stāvēju kā zibens ķerts, nespēdams pat kustēties, bet tad gāzos virsū El Kučillo, kas sēdēja mierīgi savā vietā, smaidīdams tikpat rāmi kā iepriekš. Es butu viņam pārgriezis rīkli, bet šo nodomu izjauca trīs līdzās stāvošie nelieši. Viņi atrāva mani nost no vadoņa. Piecas reizes mēģināju viņam no jauna tuvoties, cīnīdamies, cik spēka, ar pretiniekiem. Es lauzos kā negudrs, bet. manas pūles atbrīvoties no slepkavu rokām izrādījās nesekmīgas. Beigās no mana mundiera bija palikušas tikai skrandas, manas rokas sārtoja asinis. Biju galīgi izmocīts un piekusis. Mani nogāza zemē un sasēja rokas un kājas stiprām virvēm.

—  Nolādētais suns! — es uzbrēcu El Kučillo.— Ja tu reiz nāktu zem mana zobena, es tev mācītu, kā jāapietas ar maniem virsniekiem! Bez tam neaizmirsti, asinskārais sesks, ka manam ķeizaram garas rokas. Tu slēpies kā žurka šai savā alā, bet gan pienāks laiks, kad ķeizars izvilks tevi gaismā. Iesi bojā tu pats, iznīks arī tavi kalpi.

Es jums saku, kungi, ka vajadzības gadījumā protu vareni lamāties. Piedaloties četrpadsmit kampaņās, dzird daudz jauku vārdu, un ar tiem es apbēru partizānu vadoni. Bet viņš pat neklausījās mani. Sēdēja, kā sēdējis, pie galda, dauzīdams ar spalvaskātu pieri un blenzdams ārā pa alas ieeju, it kā izdomātu jaunus pantus. Tad man iešāvās prātā viņa tieksme uz atskaņām un steigšus nolēmu piekļūt viņam no citas puses.

—  Āksts!— es kliedzu.— Kāda muļķība sēdēt pie galda un kalt dzejas! Jūsu dzīvība maksā tikpat daudz, cik šīs muļķīgās dzejas. Lai Dievs dod, ka viņai reiz būtu jābrauc ellē, lai jūs nevarētu iepazīstināt citus ar savām muļķīgajām atskaņām.

Man vēl runājot, viņš kā dzelts uzlēca no krēsla. Ak, ja jūs būtu viņu redzējuši šai brīdī! šis riebīgais ķēms, kas tirgojās ar nāvi tāpat kā pārdevējs riekstiem, jutās apvainots. Viņam bija sava sāpīgā vieta, tāpēc apņēmos viņu nežēlīgi mocīt. El Kučillo seja metās bāli zila, mazā vaigubārda saslējās, viņa stāvs iedrebējās niknumā.

—  Ļoti labi, pulkvedi! — viņš iesaucās, smagi nopūzdamies.— Jūs teicāt, ka es rakstot sliktas dzejas,— man ar to pietiek. Jums, spriežot pēc jūsu vārdiem, bijusi ievērojama karjera. Tagad parūpēšos par to, lai šī karjera beigtos ne mazāk ievērojami. Trešā huzāru pulka pulkvedis Etjēns Žerārs mirs tā, kā neviens nav vēl miris!

—  Lieliski,— es atbildēju,— bet es arī jums kaut ko lūgšu. Lūdzu, nerakstiet par manu nāvi dzejas .. .

Gribēju vēl daudz ko teikt, bet viņš man neļāva tālāk runāt. Viņš niknumā drebēja. Slepkavas izvilka mani no alas.

Es jums stāstīju par savu tikšanos ar slaveno Kučillo un atkārtoju pēc atmiņas mūsu sarunu. Tā vilkās diezgan ilgi. Kad mani izsvieda no alas, jau bija galīgi satumsis. Debesīs pacēlās mēness, koši apgaismodams zemi. Slepkavas salasīja lielu kaudzi sausu priežu zaru un sakūra sārtu. Uguni, saprotams, nekūra, lai sildītos, jo nakts tāpat bija silta. Viņi gatavoja vakariņas. Virs uguns karājās milzīgs vara katls, un sārta dzeltenā gaismā bija saskatāmi apkārt sēdošo un gulošo partizānu stāvi. šis skats man atgādināja bildes, ko maršals Zino bija nolaupījis Madrides muzejā.

Ir kareivji, kas apgalvo, ka māksla un citas līdzīgas lietas viņus nepavisam neinteresē, bet es nepiederu pie tiem. Mani saista māksla. Tā izpaužas mana gaume un labā audzināšana. Atminos — mēs ieņēmām Dancigu un ieguvām lielu laupījumu. Lefevrs to visu pārdeva, un tad es nopirku ļoti skaistu gleznu —«Mežā pārsteigtās nimfas». So gleznu ilgi vadāju sev līdzi, bet reiz tai uzmina mans zirgs, iespiezdams audekla caurumu.

So visu stāstu jums tikai tādēļ, lai jūs saprastu, ka neesmu tikai rupjš kareivis kā Neijs vai Raps. Jāatzīstas, ka tanīs minūtēs, kuras pavadīju partizānu gūstā, par mākslu netiku domājis.

Laupītāji nosvieda mani zem koka un paši aizgāja. Viņi smēķēja un sarunājās. Kā izturēties šādos apstākļos? To es pats nezināju. Visās līdzšinējās kareivja gaitās šādā nožēlojamā stāvokli biju nonācis ne vairāk kā desmit reižu. Es drošināju sevi, pusbalsī runādams:

«Esi vīrišķīgs! Esi vīrišķīgs, manu brašo zēn! Divdesmit astoņu gadu vecumā tevi neiecēla par pulkvedi tāpēc vien, ka tu labi dejo kotiljonu. Tu esi izredzētais, Etjēn, tu esi piedalījies divsimt kaujās un palicis vesels. Arī šoreiz iziesi sveikā.»

Un es sāku intensīvi domāt, kā man glābties, bet šai mirklī ieraudzīju kaut ko tādu, kas man lika nodrebēt.

Es jums jau stāstīju, ka gravas vidū liesmoja ugunskurs, bet, tā kā spīdēja mēness, apkārtni varēja labi pārredzēt. Gravas pretējā pusē ieraudzīju lielu priedi. Tā saistīja manu uzmanību tāpēc, ka tās resnais stumbrs un apakšējie zari bija gluži melni. Acīmredzot nesen zem šīs priedes dedzināts liels sārts; stumbra apakšgalu nevarēju redzēt, jo zem priedes auga krūmājs.

Ieskatoties vērīgāk, ieraudzīju kaut ko paceļamies pār krūmiem. Priekšmets droši vien bija piesiets pie koka. Tur bija garstulmu zābaku pāris, kas karājās ar zolēm uz augšu. Sākumā biju ļoti pārsteigts un sāku tos ar interesi novērot. Zābaki bija pienagloti pie koka ar lielām naglām. Mani sagrāba šausmas, es nodrebēju. Pamanīju, ka tur nav vienīgi zābaki, bet arī cilvēka kājas. Pastiepis galvu mazliet uz labo pusi, uzreiz pazinu, kas karājās pie koka. Kļuva skaidrs, kāpēc ļaundari sakūruši zem koka ugunskuru.

Mani draugi, nav iepriecinoši domāt un runāt par briesmu brīžiem. Es nebūt nevēlētos, lai šonakt jūs redzētu sliktus sapņus, bet ko lai dara? Nedrīkst aprakstīt partizānu cīņas Spānijā un tai pašā laikā noklusēt viņu nelietības. Jums jāzina, kas par ļaudīm bija šie partizāni un kā viņi cīnījās. Tā es beidzot sapratu, kāpēc Vidāla kunga zirgs stāvēja mežā viens, gaidīdams saimnieku. Ceru, ka viņš izturējās droši un vīrišķīgi, kā tas pienākas krietnam francūzim.

Jūs varat iedomāties, cik nepatīkami man bija raudzīties šajā briesmīgajā skatā. Sarunādamies alā ar slcp-

kavu vadoni, biju pārāk saniknots, lai savaldītos. Jaunais Subirons bija viens no priekšzīmīgākajiem virsniekiem manā pulkā, un, gribēdams kaut ar vārdiem atriebt viņa nāvi, par sevi nedomāju. Vai nebūtu prātīgāk, ja es pret partizāniem būtu izturējies laipnāk? Bet tagad par vēlu par to domāt. Pudele attaisīta, un vīns jādzer, lai cik tas pretīgs.

Viņi nolēma mokpilnu nāvi nabaga nevainīgajam komisariāta ierēdnim. Ko gan lai es sagaidu, es, kas salauzis muguru El Kučillo palīgam? Lai nu šā vai tā, spīdzināšana man neizbēgama, un, izrādot atklāti savas jūtas ļaundarim Kučillo, es tomēr varbūt rīkojos pareizi. Varbūt šis briesmonis atzīs, ka Etjēns Žerārs mira tāpat, kā dzīvojis, un bija pirmais cilvēks, kas viņa priekšā pat neiedrebējās.

Tā, mani draugi, es gulēju saistīts zem koka, domādams par tām neskaitāmām meitenēm, kas apraudās manu nāvi, un par nabaga māmiņu. Ko visu gan viņa neizcietīs? Domāju arī par to, ka ķeizars un mans pulks sajutīs manu zaudējumu. Sī doma mani tā skumdināja, ka — nekaunos atzīties — sāku raudāt kā izpērts bērns. Man bija žēl to, kurus apbēdinās mana pāragrā nāve.

Tomēr turpināju novērot laupītājus ar tādu pašu vērību kā iepriekš un nezaudēju cerības uz glābšanos. Neesmu tāds cilvēks, lai mirtu kā liellops kautuvē, gļēvi gaidīdams bridi, kad tam iegrūdis tuteni kaklā. Sāku izmēģināt kāju un roku saites. Tikko manāmi kustēdamies, biju mezglus padarījis vaļīgākus. Tai pašā laikā skatījos apkārt, meklēdams gadījumam piemērotu paslēptuvi. Bet tad iedomājos, ka huzārs bez zirga nekur neder. Zirgs ir daļa no huzāra, bet ši «daļa» jau arī pašlaik gāja man garām trīsdesmit metru attālumā, gausi plūkdama zāli. Tas bija man pa rokai. Bez tam es ņēmu vērā arī to: celiņš, pa kuru nācām šurp, bija tik nelidzens, slidens un stāvs, ka zirgu tur varēja vest vienīgi pavadā, kas, protams, aizņemtu daudz laika. Turpretim uz otru pusi vieta bija atklātāka, un, bēgot šinī virzienā, bija iespējams nozust pa krūmu apslēpto gravas' dibenu.

Man tātad atlika tikai aizkļūt līdz zirgam, iemaukt kāju kāpsli un paņemt rokā zobenu, tad es būtu vienā mirkli iekarojis brīvību un izkļuvis no mežonīgo kalniešu gūsta.

Lūk, mani draugi, par ko es domāju, gulēdams zem koka un strādādams rokām un kājām. Piepeši no milzīgās alas izlīda El Kučillo un tuvojās savam/palīgam, kas stenēdams gulēja pie ugunskura. Viņi sāka dzīvi sarunāties, brīžiem kratīdami galvas un mezdami skatus uz manu pusi. Pēc tam El Kučillo teica kaut ko visai bandai. Slepkavas skaļi iesmējās un sāka sist plaukstas. Bija pienācis izšķirošais mirklis, un es biju līksms tāpēc, ka biju atbrīvojis rokas. Tomēr ar kājām tā lieta bija daudz bēdīgāka: lai kā arī cīnījos, nevarēju nekā izdarīt. Ievainotais stilbs pie katras kustības iesāpējās. Iekodu lūpa, lai neiekliegtos. Negribot man bija japaliek guļot sasietām kājām un jāgaida.

Sākumā nevarēju izprast, ko partizāni nodomājuši darīt. Kāds no viņiem uzrāpās garā, smuidrā eglē un tās galotnē piesēja virvi. Pēc tam viņš uzlīda otrā kokā un darīja to pašu. Striķu gali plivinājās gaisā un es vēroju, kas notiks tālāk. Patiesību sakot, jutu, ka man pār miesu pārskrien drebuļi.

Viss bars ieķērās vienā no virvēm un sāka vilkt to lejup. Jaunā egle pamazām liecās un beidzot saliecās lokā. Tad virvi piesēja tuvējam celmam, lai nostiprinātu egli. Slepkavas devās pie otra koka un rīkojās tāpat. Egļu galotnes pieskārās viena otrai. Vajadzēja tikai atlaist virves, un koki atkal izliektos taisni. Es sapratu ļaundaru velnišķīgo nodomu.

El Kučillo, smaidīdams savu riebīgo smaidu, tuvojās man un teica:

—  Man šķiet, pulkvedi, ka jūs esat ļoti spēcīgs cilvēks.

—  Ja būsiet tik laipns un atbrīvosiet mani no saitēm, nekavēšos jums parādīt savu spēku, — es atbildēju.

—  Nē, tā tas nebija domāts,— viņš sacīja,— mums visiem būtu interesanti uzzināt, vai būsiet stiprāks par divām jaunām eglītēm. Kā redzat, mēs gribam piesiet pie katras eglītes vienu jūsu kāju un tad atraisīt virves. Ja jūs būsiet stiprāks par eglēm, jums nekas ļauns nenotiks, bet, ia ne,— ko lai dara, pulkvedi? Mums vismaz paliks no jums atmiņa vienā un otrā eglē.

Pateicis šos vārdus, viņš iesmējās. Iesmējās ari visi apkārtstavošie slepkavas. Zināt ko, kungi? Pat tagad manā vecumā, kad esmu pārpūlējis nervus vai saslimstu, ikreiz redzu sapņos šīs tumšās, riebīgās sejas, šīs ļaunās acis un uguns atspīdumu viņu lielajos, baltajos zobos.

Ļoti pārsteidzoša parādība (to jau nesaku es viens, bet arī daudzi citi), ka dzīves pēdējos mirkļos cilvēka sajūtas ļoti saasinās. Nekad jūs nepārdzīvojat tik spilgtus mirkļus kā tajās minūtēs, kad jums nenovēršami draud nāve. Labi atceros sveķu smaržu no sārta, katru zāļu stiebriņu, jā, pat sīko zariņu sprakšķēšanu. Agrāk tam nepiegriezu vērību, nekā neredzēju, nekā nedzirdēju, bet pirms nāves visu ievēroju.

Izdzirdu tālas, dobjas skaņas. Sākumā tas bija tikai neskaidrs troksnis un čala, bet tagad, kad vadonis apklusa un slepkavas sāka raisīt vaļā man kājas, lai vestu uz soda vietu, es saklausīju pavisam skaidri pakavu ditndienus un ieroču skanēšanu. Vai es, pavadījis astoņus gadus vieglajā kavalērijā, varēju kļūdīties? Nebija šaubu — mums tuvojās jātnieku patruļa.

— Palīgā, biedri, palīgā! — es kliedzu, cik bija spēka.

Slepkavas, pūlēdamies piespiest mani klusēt, sita ar

dūrēm pa seju un vilka mani pie noliektajām eglēm, bet es turpināju kliegt:

—  Palīgā, mani drošie varoņi! Palīgā, mani bērni! Jūsu pulkvedi nogalina!

Dabūto ievainojumu sāpes un pārdzīvotais uzbudinājums ļoti satrauca mani, un es gaidīju, ka nupat šai ielejā parādīsies mani piecsimt huzāri ar karogiem.

Bet notika kaut kas tāds, ko es nepavisam negaidīju. Mēness apspīdētā klajumā parādījās skaists, jauns cilvēks uz lieliska dūkana zirga, kas nevaldāmi traucās uz priekšu. Jātnieka seja bija gļēva un labsirdīga. Seglos viņš turējās tā, ka varēja uzreiz noprast: viņš ir pārgalvīgs drošsirdis, kas neapstājas pat uguns jūras priekšā. Šinī ziņā viņš ļoti līdzinājās man. Svešais jauneklis bija ģērbies dīvainas, nenosakāmas krāsas tērpā. Kādreiz šis mundieris bija varbūt spilgti sarkans, bet tagad tā izbalējis, ka atgādināja sausas ozola lapas. Viņa zimotnes bija apvītas zeltītiem apmalojumiem, bet galvu sedza spoža metāla ķivere ar košu, baltu spalvu.

Jaunais cilvēks pieauļoja mums klāt. Viņam sekoja vēl četri jātnieki sarkanos tērpos un ķiverēs. Viņu sejas bija gludi skūtas un simpātiskas, lai gan, patiesību sakot, viņus drīzāk varēja noturēt par mūkiem, nevis dragūniem. Virsnieks asi un cieti izkliedza komandas, un mazais pulciņš, vicinādams ieročus, apstājās. Virsnieks izjāja priekšā. Sārta uguns apgaismoja viņa seju un skaistā rikšotāja galvu ar saslietām ausīm. Aplūkojot svešādos tērpus, es uzminēju, ka atjājušie ir angļi. Angļus es redzēju pirmo reizi. Viņu līdzināšanās ierindā bija tīri apskaužama, arī citādi viņi uzvedās braši. Atzinu, ka viss, kas līdz šim man stāstīts par angļu armiju, ir tīra patiesība. Angļi — cienīgi pretinieki frančiem.

Kas šeit notiek?— virsnieks kliedza lauzītā franču valodā. — Ko jūs tur darāt? Kas še kliedza pēc palīdzības? Ko jūs gribat darīt ar šo cilvēku?

Sai brīdī slavēju likteni, kas man bija atļāvis pavadīt dažus mēnešus O'Braiena sabiedrībā. šis O'Braiens, iru karaļu pēcnācējs, iemācīja mani runāt angliski.

Spāņu partizāni bija atraisījuši man kājas, nu vajadzēja tikai nomest saites no rokām. Izdarījis to un izrāvies no slepkavu rokām, paķēru savu zobenu un uzlēcu zirgā, kas piederēja nabaga Vidālam. Neievērojot sāpes ievainotā kājā, es visu veicu veikli un ātri. Nelieši nepaspēja pavērst uz mani pat savas pistoles. Strauji tuvojos angļu virsniekam . . .

Es runāju angliski daudz labāk nekā minētais kungs franciski un lepni iesaucos:

—  Es jums padodos, ser! Paskatieties tur uz to koku pa kreisi, un jūs redzēsiet, ko šie slepkavas dara ar godīgiem cilvēkiem, kas nejauši krīt viņu rokās.

Šai acumirklī sārts gaiši uzliesmoja, un visi ieraudzīja nabaga Vidālu. Skats bija šaušalīgs. Tas bija it kā ļauns pusnakts murgs . . .

—  Sasodīts! — virsnieks iesaucās.

Pieci zobeni bija acumirkli izrauti no makstīm, un mazais pulciņš sakustējās. Kareivis, uz kura apkakles ieraudzīju seržanta zīmotnes, iesmējās un, uzsizdams man uz pleca, iesaucās:

—  Nu, aizstāvi savu dzīvību, franču vardite!

Ak, cik labi es jutos, sēdēdams zirgā un spiezdams zobena spalu! Biju jau tiktāl atguvies un tik līksms, ka savicināju zobenu un kliedzu. El Kučillo panacās uz priekšu. Viņa sejā rotājās tas pats velnišķīgais smaids, ko šovakar biju trīsreiz novērojis.

—  Man pazemīgi jāaizrāda jūsu augstdzimtībai, ka šis francūzis ir mans gūsteknis,— viņš uzrunāja angļu virsnieku.

Jauneklis vicināja zobenu pa gaisu un uzkliedza:

—  Jūs esat nelietis, slepkava! Tiešām kauns, ka mums ir šādi sabiedrotie! Būtu es lorda Velingtona vietā, jūs jau sen karātos cilpā pie pirmā koka.

—  Bet kā tad būs ar manu gūstekni? — turpināja El Kučillo saldā, glaimojošā balsi.

— Viņš nāks mums līdzi uz angļu nometni.

—  Tādā gadījumā atļaujiet iečukstēt jums dažus vārdus ausi.

Viņš devās pie jaunā virsnieka, bet piepeši pagriezās pret mani un izšāva. Lode caururba manu cepuri. Redzēdams, ka pārsteidzies, El Kučillo pacēla pistoli un taisījās izšaut otrreiz, bet tajā mirklī angļu virsnieks ar spēcīgu zobena cirtienu ievainoja viņa kaklu. Galva, kā vēlāk izrādījās, bija gandrīz atdalīta no rumpja. Atskanēja briesmīga lādēšanās, un El Kučillo, applūdis asinīm, novēlās kā kūlis.

Visa noziedznieku banda nu gāzās kā vilku bars mums virsū. Mēs, atsituši pirmo uzbrukumu, apgriezām zirgus un traucāmies, cik kustoņiem jaudas, uz šauro klinšu taku, kas izbeidzās plašā, klajā ielejā.

Tikai izbēguši no briesmu vietas un atrazdamies smaržīgos Spānijas laukos, apstājāmies un sākām aprēķināt savus zaudējumus. Es biju pārklāts no vietas ievainojumiem un noguris līdz nāvei, bet mana sirds tomēr pukstēja strauji. Pacēlos augstāk jau pats savās acis, iedomājoties, ka man, Etjēnam Žerāram, bija tas gods atstāt šai slepkavu bandā par sevi labas atmiņas. Velns lai parauj, tagad šis lapseņu pūznis sargāsies aiztikt trešā huzāru pulka karotājus!

Un tā es savā lepnumā un priekā nonācu tik tālu, ka noturēju mazu priekšlasījumu angļiem, kas mani pavadīja. Pavēstīju viņiem, kādu slavenu karotāju viņi izglābuši no nāves. Pēc tam gribēju stāstīt viņiem par slavu un to, ka drošsirdīgiem pretiniekiem vajadzētu vienam otru cienīt, bet virsnieks pārtrauca manu daiļrunības straumi.

— Atstāsim to vēlākam laikam. Kādi mūsu zaudējumi, seržant? — viņš jautāja.

—  Džonsa zirgs ievainots ar pistoles lodi vaigā, — uzrunātais atteica.

Džonss lai seko mums, bet seržants Halidejs ar Hārveju un Smitu lai jāj pa labi un mēģina sastapties ar vācu huzāru patruļām.

Seržants un divi kareivji steigšus attālinājās rietumu virzienā. Mēs ar virsnieku jājām sojos uz angļu nometni. Aiz mums dažu soļu atstatumā sekoja kareivis ar ievainoto zirgu. Mēs jājām pa vistaisnāko ceļu, un angļu nometne, kā izteicās jaunais virsnieks, vairs nebija tālu.

Mēs sadraudzējāmies neparasti ātri. Viņš patika man, es — viņam, un tā mēs drīz vien sarunājāmies gluži atklāti. šis jaunais drošsirdis bija cēlies no slavenas dzimtas, un lords Velingtons bija izsūtījis viņu izlūkos. Angļiem vajadzēja pārliecināties, vai franču armija pa kalnu aizām neapiet viņu nometni.

Es dzīvoju klaidoņa dzīvi, un šādi ļaudis piesavinās dažādas manieres. Es zinu daudz tāda, ko nezina neviens cits Francijas pilsonis.

Tā, piemēram, man nav gadījies sastapt nevienu francūzi, kurš prastu pareizi izrunāt angļu titulu. Jā, nav jau brīnums, arī es, ja nebūtu tik daudz ceļojis pa visādām zemēm, varbūt nezinātu, kā nosaukt dižciltīgu angli. Bet es to zināju un sapratu no mana jaunā paziņas stāstiem, ka viņš ir no tiem, kas jāgodā: milords cienījamais sers Rasels Bārts1

' Še brigadieris Žerārs kuļ tukšus salmus. Raseli ir kāda slavena angļu dzimta, un tapec katrs sapratīs, ka visus ievērojamākos angļus nevar saukt par Raselicm. Uzrunu «milords» lieto tikai attiecībā uz lordiem. «Cienījamais sers» Honourable Sir) ir vārds, kuru angļi lieto vēstuļu uzrunās un arī uz aploksnēm. Visbeidzot, vārda «bart» nemaz nav. Tas nav nekas cits kā saīsinājums no «baronet» (baronets); Žerārs to visu bija nelaimīgā kārtā sajaucis. (Tulk. piez.)

. Vārds «bārts» sevišķi izceļ titulētā dzimtas ievērojamību. Bārts Anglijā ir tas pats, kas Spānijā dons. Ievērojot visu to, sāku jauno paziņu dēvēt par Bārtu.

Kustēdamies lēnā gaitā uz priekšu un baudīdami burvīgās Spānijas nakts jaukumus, mēs tērzējām, protams, gluži brālīgi. Jā, un pēc vecuma un ieroču šķiras mēs ari bijām brāļi. Mēs abi kalpojām vieglajā kavalērijā. Bārts man stāstīja, ka dienot sešpadsmitajā vieglajā dragūnu pulkā.

Mūs abus tuvināja vienas un tās pašas cerības un dziņas. Ne ar vienu cilvēku neesmu sapraties tik ātri. Viņš nosauca man pat tās meitenes vārdu, kuru viņš mīlot. Šo meiteni viņš saticis kādā dārzā, ko sauc par Vokshollu. Es savukārt stāstīju viņam par savu mazo Korēliju operā. Pēc tam Bārts man rādija matu sprogu, kuru viņam iemīļotā dāvājusi, bet es savukārt Korēlijas prievīti. Vēlāk tikko nesaķildojāmies. Viņš izteicās, ka dragūns ir pārāks par huzāru, bet es apgalvoju pretējo. Viņš, kā likās, ļoti lepojās ar savu dragūnu pulku. Es, mani draugi, teicu viņam, lai viņa pulks piesargās, kad sastapsies ar mūsu trešo huzāru pulku. Sie vārdi viņu briesmīgi saniknoja. Jums vajadzēja redzēt, kā viņš kodīja sev lūpas un žņaudza zobena spalu!

Pēc tam viņš sāka man stāstīt par izklaidēšanos, ko angļi sauc par sportu. Ai, kādus brīnumus es toreiz dzirdēju! Mēģiniet iedomāties vēl lielākas aplamības: Bārts izdeva daudz naudas gaiļu cīņās. Bez tam viņiem ļoti iecienīts ir bokss. Cīnās divi, un tas, kuram laimējas nogāzt savu pretinieku zemē, saņem godalgu.

Bārts bija gatavs derēt uz visu, kas vien gadījās. Dīvains, neizprotams cilvēks viņš bija. Es, piemēram, ieraugu krītošu zvaigzni un rādu viņam, tas lielīgi atbild:

—  Es ieraudzīšu vairāk. Vai gribat derēt — divdesmit pieci franki par katru zvaigzni!

No derībām Baits ātrāk neatteicās, kamēr nebiju atklājis, ka mans naudasmaks palicis partizānu rokās.

Tādās patīkamās sarunās pavadījām visu nakti. Beidzot sāka aust diena. Kaut kur priekšā sprāga muskešu šāvieni. Bijām nonākuši akmeņainā un nelīdzenā vietā, un es, lai gan nekā neredzēju, nodomāju, ka sākas kauja. Kad izteicu savas domas, Bārts iesmējās un paskaidroja, ka šaušana notiek angļu nometnē. Tur esot ieviesies paradums musketes katru rītu iztīrīt un pēc tam piešaut no jauna.

—  Mēs jāsim vēl kādu jūdzi, un tad jūs ieraudzīsiet mūsu priekšējos sargposteņus,— viņš paskaidroja.

Es paskatījos atpakaļ un redzēju, ka esam palikuši divatā. Jautri sarunādamies, mēs visu laiku jājām ātros rikšos, un dragūns, nespēdams ar ievainoto zirgu tik ātri sekot, bija palicis nopakaļ un pazudis no redzesloka. Es apskatījos vēlreiz. Visā šai tuksnešainā un klinšainā apkārtnē neviena nebija, tikai mēs ar Bārtu. Mēs abi bijām apbruņoti un sēdējām skaistos zirgos. Un tad es uzdevu sev jautājumu: kāpēc man vispār jāt uz priekšu un rādīties angļu posteņiem?

Es gribu izskaidrot jums savu rīcību, mani draugi,— izskaidrot, kā pienākas. Nevēlos, lai jūs sāktu domāt, ka esmu bijis netaisns un nepateicīgs pret cilvēku, kas mani glābis no nāves. Te jums jāņem vērā, ka svarīgākais no visiem kara noteikumiem ir virsnieka priekšzīme. Taču paturiet prātā, ka karš ir spēle, kurai savi nepārkāpjami principi. Ja esi tos pārkāpis, tad manies izpirkt savu pārkāpumu. Ja es, teiksim, dodoties gūstā, būtu devis godavārdu, ka teikto pildīšu, tad, laužot solījumu, es būtu zemākais nelietis. Bet mani šāds godavārds nesaistīja. Bārts izturējās pret mani kā pret līdzīgu. Būtu es viņa vietā un viņš būtu atkarīgs no manis, es rīkotos tikpat vēlīgi, bet neaizmirstu pašu galveno: es būtu atņēmis viņam zobenu un diviem kareivjiem licis uzraudzīt gūstekni. Viņš to nedarīja, un tā taču nebija mana vaina.

Visu labi apsvēris, es apturēju zirgu un paziņoju, ka gribu jāt uz franču nometni. Pēc tam apjautājos, vai viņš neatzīst manu rīcību par negodīgu.

Bārts padomāja un vairākas reizes nolamājās.

—  Tātad jūs gribat cīnīties par savu brīvību?— viņš beidzot jautāja.

— Ar jūsu atļauju, Bart.

—  Ja mēģināsiet kaut pakustēties, es nocirtīšu jums galvu! — anglis iesaucās.

— Nu, Bart tas vēl nav zināms.

—  To mēs tūlīt redzēsim! — viņš uzkliedza, izraudams zobenu.

Es darīju tāpat, bet tai pašā laikā zināju, ka neparko nenodarīšu ļaunu šim skaistajam jauneklim, kas pie tam bija vēl mans glābējs.

—  Klausieties! — es viņu uzrunāju.— Jūs sakāt, ka es esot jūsu gūsteknis, bet vai es nevaru teikt to pašu par jums? Mēs esam vieni, un, lai gan nemaz nešaubos, ka jūs ar zobenu labi kaujaties, tomēr jums nav cerību uzvarēt labāko cīkstoni franču kavalērijā.

Atbildes vietā viņš gribēja cirst man pa galvu. Es devu pretī un atšķēlu pusi no viņa baltā spalvu pušķa. Viņš mērķēja man krūtis, bet es atkal novērsu viņa cirtienu, notriekdams no viņa spožās bruņucepures to, kas bija atlicis no pušķa.

—  Lai velns parauj jūsu pērtiķa veiklību! — Bārts man uzkliedza, kamēr es pāris soļu attālinājos.

—  Klausieties — kāpēc jūs man uzbrūkat? Vai jūs neredzat, cik viegli es atsitu jūsu cirtienus? — es vaicāju.

— Viss jau ir labi,— Bārts atbildēja,— bet jums tomēr jājāj man līdzi uz nometni.

— To nu gan es nekad nedarīšu.

—  Lieku deviņus pret četriem, ka jūs man sekosiet,— Bārts draudēja, gāzdamies no jauna man virsū un vicinādams zobenu.

Bet viņa vārdi par deviņiem un četriem veda mani uz jaunām domām. Kāpēc mums neizšķirt šo jautājumu bez cīņas? Bārts nostādīja mani grūtā stāvoklī. Viņš izaicināja mani apieties ar viņu varmācīgi vai pašam padoties.

Es atvairīju viņa uzbrukumu, tomēr viņa zobens tikko neaizķēra manu kaklu. Būtu viņš bijis man puscollu tuvāk, cirtiens būtu nāvīgs.

—  Iedrošinos izteikt jums jaunu priekšlikumu,— es ierosināju.— Metīsim kauliņus un izšķirsim, kurš no mums būs gūsteknis — jūs mans vai es jūsu!

Bārts pasmaidīja. Viņš mīlēja sportu, un es biju trāpījis.

—  Kur jums kauliņi? — viņš iesaucās.

— Man diemžēl nav kauliņu.

— Man ari nav, taču ir kārtis.

— Tas jau vienalga. Kārtis nav sliktākas,— es sacīju.

—  Bet ko mēs spēlēsim?

—  Ko tik jūs vēlaties.

— Vai pieņemsiet ecarte1 . Uzspēlēsim trīs partijas.

Es tam piekritu, nevarēdams apspiest smaidu. Visā Francijā bija tikai trīs cilvēki, kas varēja sacensties ar mani šīs spēles mākslā. Mēs nokāpām no zirgiem, un es izstāstīju to Bartam, bet viņš, noklausījies manī, sāka skaļi smieties.

— Votjērā es biju labākais spēlmanis,— viņš atbildēja,— ja jums laimējas vinnēt, pateicoties labām kārtīm, tikai tad drīkstat cerēt, ka esat atguvis brīvību. Spēlē jūs mani nepārspēsiet.

Palaidām zirgus savā vaļā un apsēdāmies pie liela, plakana akmens, kas noderēja par kāršu galdu. Bārts izvilka no kabatas kārtis un sāka tās maisīt. Es tūlīt redzēju, ka viņš nav iesācējs šinī darbā. Mēs izvilkām pa kārtij. Jādala bija Bartam.

Jā, tādos apstakļos pat rotaļa kļūst nopietna. Bārts gribēja vēl paaugstināt likmi līdz simt zelta frankiem par katru partiju, bet ko nozīmē nauda, ja uz spēles likts pulkveža Etjēna Žerāra liktenis? Jā, tāda cilvēka liktenis nu bija atkarīgs no kārtīm. Es biju ļoti ieinteresēts. Sapratu, ka no spēles atkarīgi manas mātes, manu huzāru, armijas sestā korpusa, Neija, Masenā un arī paša ķeizara likteņi. Visi šie ļaudis garīgi atradās mūsu tuvumā un novēroja mūsu spēli.

Nabaga ķeizars! Kāds viņam būs. trieciens, ja es paspēlēšu! Bet es nebaidījos paspēlēt, es ticēju uzvarai — jo vairāk tādēļ, ka ekartē spēlē biju tikpat liels meistars kā zobenu cīņā. Tikai vecais Būvē no Beršenas pulka bija man kaut cik piemērots pretinieks, jo no pusotra simta partijām viņš vinnēja sešdesmit. Es vienmēr ņēmu virsroku.

Pirmo partiju beidzu samērā viegli, bet te man jāatzīstas, ka pašās beigās atnāca divas labas kārtis. Mans pretinieks nevarēja izgrozīties. Sākās otra partija.

Spēlēju apskaužami, ņemdams stiķus ļoti viltīgiem paņēmieniem, bet šoreiz Bārts bija laimīgāks: viņš parādīja karali un paņēma daudz vairāk stiķu. Bijām abi tā uztraukti un sakarsuši, ka viņš noņēma ķiveri un es trīsstūreni. Mūsu pieres klāja lielas sviedru lāses.

—  Es lieku savu bēro zirgu pret jūsu brūni,— viņš teica.

— Lai notiek, — es atbildēju.

— Zobenu pret jūsu zobenu!

—  Lai notiek!

—  Es lieku seglus, iemauktus un kāpšļus! — viņš kliedza.

— Lai notiek! — es piekritu.

Mani bija pārņēmis Barta sportiskās sajūsmas gars. Es būtu gatavs nostādīt pat savus huzārus pret viņa dragūniem, ja tikai tas būtu iespējams.

Un tad sākās izšķirošā partija. Ak, kā spēlēja šis anglis! Viņš tiešām bija cienīgs pretinieks, es jums saku! Bet arī es, mani draugi, biju lielisks. Lai izspēlētu spīdoši, man vajadzēja piecus stiķus. Pirmos trīs stiķus dabūju ātri. Baits kodīja ūsas un dauzīja dūrēm akmeni. Es domās jau apsveicu savu pulku. Nākošā gājienā dabūju karali un zaudēju divus stiķus. Izrādījās, ka man ir četri, bet viņam divi stiķi. Kārtis tika izdalītas no jauna, un, aplūkojis savas, nespēju aizturēt klusu prieka saucienu.

«Nu, ja ar tādām kārtīm nevaru gūt sev brīvību, tad labāk sēdēt visu mūžu važās,» es nodomāju.

Saimniek, pasniedziet man kārtis! Es jums parādišu, mani draugi, ko turēju toreiz rokā. Skatieties, kādas toreiz bija manas kārtis: piķa kalps un desmitnieks, kāravu dāina un kalps un sirds karalis. Trumpji bija krusti. Mani no brīvības šķīra tikai viens punkts — ievērojiet to! Bārts zināja, ka iestājies kritiskais mirklis, un atpogāja mundieri. Es savu dolmanu novilku pavisam. Bārts uzsāka spēli ar sirds desmitnieku, es viņa kārti nokāvu ar krusta dūzi. Atkal bija iegūts viens punkts manā labā. Vajadzēja spēlēt trumpu, un es izspēlēju krusta kalpu. Bārts to nosita ar trumpja dāmu, un punktu skaits kļuva vienlīdzīgs. Tad es izgāju ar piķa astotnieku, bet man vajadzēja izspēlēt kārava dāmu. Kad viņš pēc tam izsvieda piķa septītnieku, man sacēlās mati stāvus. Beigās mēs abi izspēlējām karaļus. Viņš ieguva vēl divus punktus, un, neskatoties uz visām manām labajām kārtīm, — biju sakauts. Ilgi nedrīkstēju pat atcerēties šo nelaimīgo partiju. Man gribējās vai vārtīties pa zemi no dusmām … Jā, šie angļi 1810. gadā Votjērā lieliski spēlēja ekartē. To stāstu jums, mani draugi, es, Etjēns Žerārs.

Un tā nu katram no mums bija četri punkti. Nākošais dalījums izšķirs partiju vai nu uz vienu, vai otru pusi. šis anglis bija vēss un mierīgs. Es arī centos tāds būt, pa pieri man aumaļām ritēja sviedri. Kārtis bija jādala Bartam. Rokas man tik stipri drebēja, ka tikko spēju saņemt kārtis. Man bija karalis, vai saprotiet, karalis — nesamaksājamais trumpas karalis! Es jau papletu muti, lai apsveiktu šo lielisko kārti, bet vārdi aizspriedās rīklē. Manam partnerim bija pārsteidzoši savāds izskats. Kārtis viņam bija rokā, bet mute plaši ieplesta un acis lūkojās kaut kur prom, pāri manam plecam. Barta acīs lasīju milzīgas izbailes. Tajās paspīdēja izmisums un šausmas. Arī es palūkojos atpakaļ, un tas, ko tur ieraudzīju, mani ļoti pārsteidza.

Pavisam tuvu, ne tālāk par piecpadsmit metriem, stāvēja tris cilvēki.

Vidējais bija slaiki noaudzis, bet ne pārāk garš. Patiesību sakot, šis virs bija manā augumā. Viņam bija melns tērps, bet galvā neliela trīsstūrene ar košu, baltu spalvu. Bet piegriezt vērību šī vīra apģērbam vien nevarēja: jūs būtu piesaistījusi viņa seja, viņa iekritušie vaigi, ērgļa deguns un augstprātīgās, zilās acis. Viņa lūpas bija plānas un cieši sakniebtas. Bija tūlīt redzams, ka tas ir neparasts cilvēks.

Uzacis viņam bija biezas un kuplas. Nabaga Bartam viņš uzmeta tādu skatienu, ka viņam no rokām izslīdēja kārtis un nokrita zemē.

Pie reizes jāpiebilst kāds vārds arī par abiem pārējiem, kas pavadīja vīru trīsstūrenē. Vienam bija tik tumša un nekustīga seja, it kā tā būtu izgriezta no veca ozolkoka. Viņš bija ģērbies gaišsarkanā mundierī. Otrs, skaists, stalts kungs ar kuplu vaigubārdu, bija ģērbies zilos, ar zeltu izšūtos svārkos. Aizmugurē stāvēja trīs vienkārši kareivji, turēdami pavadās trīs apseglotus zirgus. Gājienu noslēdza vesels pulks dragūnu.

—  E-ē, Krauford, kas tā par velnišķību? — jautāja kalsnais cilvēks trīsstūrenē.

Vīrs ar sarkano mundieri uzkliedza:

— Vai jūs dzirdat, ser? Lords Velingtons grib zināt, ko tas nozīmē?

Mans nabaga Bārts, nesakarīgi un stostīdamies kali» vārda galā, sāka attēlot visu, kas noticis, bet virspavH nieka sejā nepakustējās ne vaibsts.

—  Ļoti labi, ģenerāli Krauford, ļoti labi! — viņš iesaucās.— Disciplīnai šinī daļā jābūt stingrākai. Ejiet, lūdzu, uz štābu un stājieties arestā.

Nabaga Bārts kāpa zirgā un aizjāja nokārtu galvu. Man tas bija briesmīgs mirklis. Es nespēju to panest. Griezos pie angļu virspavēlnieka un sāku lūgties, lai "inš apžēlo manu draugu. Teicu viņam, ka es, pulkvedis

,ēns Žerārs, varu apliecināt — Bārts ir drošsirdīgs un nevainojams virsnieks. Ak, draugi, manai daiļrunībai vajadzēja mīkstināt viscietāko sirdi! Es pats runājot apraudājos, bet šis stingrais cilvēks palika nelokāms kā klints. Mana balss aizsmaka un aizrāvās raudās.

— Cik smagas nastas jūs, franči, uzkraujat saviem mūļiem? — lords Velingtons jautāja.

Lūk, viss, ko šis flegmātiskais anglis atbildēja uz manu liesmaino daiļrunību! Ja viņa vietā būtu francūzis, tas šņukstētu uz mana pleca, bet angļi ir cilvēki bez sirds.

— Cik smagas nastas jūs uzkraujat mūļiem? — atkārtoja vīrs sarkanajā tērpā.

—  Divsimt desmit mārciņas,— es paskaidroju.

— Tādā gadījumā jūs apkraujat šos rāmos lopus varen nemākulīgi, — lords Velingtons secināja. — Bērni, aizvediet gūstekni arjergardā!

Ap mani drūzmējās dragūni, un es. .. Es gandrīz zaudēju prātu, domādams par to, ka kāršu spēlē man bija gaidāma droša uzvara un pēc pāris minūtēm es būtu brīvībā, ja nebūtu pieklidis šis nolādētais lords Velingtons. Es pabāzu kārtis ģenerālim zem deguna un iesaucos:

—  Lūdzu, paskatieties, milord! Es spēlēju par savu brīvību, un man laimējās. Vai jūs neredzat, ka es turu karali?

Lorda Velingtona kalsnā seja pirmo reizi atplauka vieglā smaidā.

— Gluži otrādi,— viņš atbildēja, uzlēkdams zirgā. — Spēlē laimējās man. Vai jūs neredzat, ka nevis jūs turat karali, bet mans karalis tur jūs savās rokās?

KĀ KARALIS TURĒJA BRIGADIERI

Nav divu domu, ka Mirats bija skaists un iznesīgs kavalērijas virsnieks, bet viņš bija par daudz lielīgs, un lielība samaitā daudzus labus virsniekus. Ari Lasāls bija priekšzīmīgs karotājs, bet viņu sabeidza vīns un sievietes. Pavisam citāds esmu es, Etjēns Žerārs; manī nav ne piliena lielības, un bez tam esmu stipri atturīgs visās baudās. So savu atturību laužu vienīgi kauju beigās vai ja nejauši gadās salikt kādu vecu karabiedru. Ja es būtu lielīgs, varētu sacīt, ka esmu vislabākais virsnieks visā Napoleona vieglajā kavalērijā. Tiesa, man izdevās aizsniegt tikai brigādes komandiera pakāpi, bet tas neko nenozīmē. Ikvienam zināms, ka karjeru armijā taisīja vienīgi tie, kas kalpoja Napoleonam kopš viņa pirmajām kampaņām. No jaunajiem mums bija tikai Lasāls, Labo un Druē. Pārējie ģenerāļi bija piedalījušies kā zemākie virsnieki uzbrukumā Ēģiptei. Jaunos ķeizars necēla par ģenerāļiem un maršaliem. Pat mani, neraugoties uz visām spīdošām īpašībām, tikai paaugstināja par brigadieri un apbalvoja ar ordeni. To man piešķira pats ķeizars, un jums zināms, ka šo medaļu es glabāju mājās mazā ādas somiņā.

Kaut arī man nelaimējās iegūt augstāku dienesta pakāpi, manas izcilās īpašības bija labi pazīstamas maniem kolēģiem un angļiem. Vakar es jums stāstīju, kā angli mani sagūstīja. Pēc tam mani nogādāja Oporto pilsētā, kur mani rūpīgi apsargāja. Viņi zināja, kāds bīstams pretinieks kritis viņu rokās, un turēja acis vaļā.

Desmitajā augustā mani stingrā apsardzībā nogādāja angļu transportkuģī. Ar šo tvaikoni man bija jādodas uz Angliju. Brauciens ilga apmēram mēnesi, bet pēc tam mūs, franču gūstekņus, ieslodzīja speciāli mums uzceltā cietumā Dārtmūrā. So cietumu mēs nokrustījām «Franču viesnīca ar pilnu pansiju». Saprotama rīcība! Mēs visi bijām asprātīgi pārgalvji un zobojāmies par anglisko iekārtu kā nu prazdami.

Uz Dārtmūru pārveda tikai tos virsniekus, kuri atteicās dot godavārdu, ka neizbēgs pie pirmās izdevības. Vairums gūstekņu bija no flotes, bet netrūka ari sauszemes kareivju. Jūs varbūt jautāsiet, kāpēc es nedevu godavārdu un neizmantoju tās dzīves ērtības, kādas baudīja Londonā viena daļa manu tautiešu — virsnieku? Tā rīkojos divu svarīgu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, es ticēju, ka man izdosies aizbēgt, un, otrkārt,— mana dzimta bija ievērojama, bet ļoti nabadzīga. Negribēju apbēdināt māti un dalīties viņas mazajos ienākumos. Būdams nabags, es biju lepns. Es nevēlējos tēlot nožēlojamu lomu kādas Anglijas pilsētas buržuāziskajā sabiedrībā. Man trūka līdzekļu dāvanām augstām dāmām, kuras, mani ieraudzījušas, bez šaubām, iemīlējās līdz ausīm.

Tādi bija apstākļi, kas mani spieda aprakt sevi briesmīgajā Dārtmuras cietumā.

Tagad sākšu jums stāstīt savus piedzīvojumus Anglijā. Jūs atzīsiet, ka milordam Velingtonam bijusi taisnība, apgalvojot, ka mani tur savās rokās viņa karalis.

Visu, ko izbaudīju Anglijā, nav nemaz iespējams izstāstīt. Ja es uzņemtos tādu uzdevumu, jums nāktos manī klausīties līdz rītam. Dārtmuras dzīvē bija ļoti daudz interesantu brīžu. Tur nereti notika neparasti gadījumi. Iedomājieties lielu, drūmu tuksnesi, un šī tuksneša vidū ir uzcelts cietums. Jā, kungi, Dārtmūras cietums bija neparasta mītne. Tajā mitinājās septiņi vai astoņi tūkstoši gūstekņu. Tie visi bija piedzīvojuši un vīrišķīgi ļaudis.

Apkārt cietumam pacēlās dubulta sēta, aiz tās dziļš grāvis. Visos stūros redzēja sargus un angļu kareivjus. Bet, lai velns parauj, cilvēks, turklāt karavīrs, taču nav strazds, ko var ieslodzīt būrīti! Par spīti visām drošības ierīcēm, gūstekņi bieži aizbēga. Dažreiz pazuda divi, dažreiz desmit, bet brīžiem pat divdesmit gūstekņu. Šādās reizēs tūlīt norībēja cietuma vienīgā lielgabala šāviens, un pulciņš angļu izgāja bēgļus meklēt. Turpretim mēs, gūstekņi, smējāmies, dejojām un kliedzām: «Lai dzīvo ķeizars!» Tā mēs trakojam tik ilgi, kamēr saniknotie cietumsargi pacēla pret mums šautenes un piedraudēja ar nošaušanu.

Reizēm sarīkojām arī mazas revolūcijas. Vienu gadījumu jums atstāstīšu. Toreiz pienāca kājnieki un artilēristi no Plimutas. Ieraudzījuši kareivjus, sākam kliegt: «Lai dzīvo ķeizars!» Mēs saucām no visa spēka, it kā cerēdami, ka mūs dzirdēs Parīzē. Sargi vai plīsa no dusmām. Jā, mani draugi, dažreiz mēs Dārtmurā gluži jautri pavadījām laiku un neļāvām mūsu sargiem garlaikoties.

Bez tam vēl Dārtmūras cietumnieki bija iecēluši savas tiesas. Savas iekšējās lietas viņi nokārtoja paši un uzlika vainīgajiem sodus. Zādzības un ķildas sodīja stingri, bet nodevību un brāļošanos ar angļiem pavisam nežēlīgi. īsi pēc manas ierašanās Dārtmūrā norisinājās šāds notikums. Starp gūstekņiem bija kāds Meņjē no Reimsas. šis Meņjē bija cietumsargiem paziņojis, ka viņa biedri gatavojoties bēgt un esot arī agrāk pastrādājuši citus neatļautus darbus. Ierēdņi zināja, ka Meņjē turpmāk nevar palikt starp gūstekņiem, un taisījās viņu pārvest uz citurieni, bet pienāca nezin kāds tur rīkojums, un Meņjē nācās palikt biedru vidū. Velti viņš raudāja, plēsa matus un krita pie cietumsargu kājām, viņi to atstāja pie gūstekņiem, kurus viņš bija nodevis.

Meņjē notiesāja vēl tai pašā naktī. Viņam aizsēja muti, prokurors, par kuru bija ievēlēts kapteinis Kuarjē, runāja čukstošā balsī, tāpat čukstēja arī aizstāvis, bet tiesneši nemaz nebija redzami.

Rītā ieradās priekšniecība ar rakstu par Meņjē tūlītēju atsvabināšanu, bet viņu nevarēja nekur atrast. Šis cilvēks bija pazudis. Ak, šie franču gūstekņi bija apdomīga tauta un prata tikt galā ar visu.

Mēs, virsnieki, dzīvojām atsevišķās telpās. Tā tik bija dīvaina sabiedrība! Cietuma priekšniecība atļāva mums nēsāt savus mundierus, tāpēc cietumā varēja uziet pārstāvjus no visiem pulkiem Viktora, Masenā un Neija korpusos. Visvecākie gūstekņi piederēja pie Zino armijas, kuru angļi sakāva pie Vimjēras.

Cietuma pagalmā savās zaļajās jakās pastaigājās strēlnieki, skandināja piešus huzāri, to starpā arī es, juku jukām jaucās zilie dragūni, baltkrūtainie ulāni, grenadieri, artilēristi un sapieri. Bet visvairāk gan bija jūrnieku, tāpēc ka uz jūras angļi mūs vienmēr pārspēja. Sākumā nevarēju saprast, kāpēc tas tā notiek, bet tad nācu noslēpumam uz pēdām. Ceļojumu no Oporto uz Plimutu pavadīju gultā, jo nevarēju panest kuģa šūpošanos. Ja tajā brīdī manā priekšā parādītos pats Napoleons, ari tad es nebūtu kustējies. Domājams, ka Nelsons vienmēr izraudzījās šādus brīžus, lai uzbruktu franču kuģiem.

Tikko paspējis Dārtmūrā apsildīties, jau sāku domāt, kā no turienes aizbēgt. Divpadsmit kara gadi bija saasinājuši prātu, un drīz es atradu līdzekli, kā nokratīt gūstniecības važas.

Vispirms jums jāzina, ka man bija liela priekšrocība — es pratu angļu valodu. To es iemācījos Dancigas aplenkšanas laikā, un mans skolotājs bija adjutants O'Braiens no Īrijas pulka. šis O'Braiens bija Iru karaļu pēctecis. Drīz vien angļu valodu biju tiktāl apguvis, ka varēju izlīdzēties jebkurā gadījumā. Vispār to, ko uzskatu par derīgu, varu ātri iemācīties. Trijos mēnešos zināju ne vien vispār lietojamos vārdus, bet pat tautiskos izteicienus. O'Braiens iemācīja mani teikt: «be jabers», kas nozīmē «goda vārds». Kad angļi saka «The curse of Crummlel»— tas nozīmē to pašu, ko mums «velns lai parauj!». Sarunājoties ar angļiem, es ikreiz iepinu ari šos izteicienus, par ko viņi apmierināti pasmaidīja.

Mūs, virsniekus, salika pa diviem vienā kamerā, un tas man ļoti nepatika. Man biedros gadījās kluss gara auguma cilvēks. Tas bija Bomons no piektās vieglās artilērijas komandas. Viņu bija sagūstījusi angļu kavalērija pie Astorgas. Nebiju vēl saticis cilvēku, ar kuru es nevarētu iedraudzēties. Man taču ir labas manieres un runas dotības.. . Nu, to jau ari jūs paši zināt. Bet Bomonam nekādi nevarēju tikt klāt. Klausīdamies manos jokos, viņš nekad nesmaidīja. Kad klāstīju savus uzskatus, viņš mani neklausījās. Viņš tikai sēdēja un skatījās uz mani tumšām, saīgušām acīm. Beidzot sāku domāt, ka viņš nav spējīgs panest divu gadu gūstniecību un zaudējis prātu.

Lūkodamies šinī dzīvajā mironī, es vēlējos redzēt pie sevis sirmgalvi Būvē un biedrus huzārus. Ai, kāpēc es neesmu pie viņiem?!

Bet, tā kā nekā prātīgāka nevarēju izdomāt, vajadzēja apmierināties ar to pašu Bomonu. Es gatavojos bēgt, un tas bez viņa palīdzības nebija izdarāms. Ja viņam iepatiksies mani aizkavēt, mani lieliskie nodomi izjuks. Un es sāku izmest pa vārdam par bēgšanu. Sākumā taisīju Bomonam tikai īsas aplinku piezīmes, bet tad kļuvu atklātāks. Bomons manam projektam labprāt piekrita, un man šķita, ka viņš būs ar mieru dalīties manā likteni.

Sāku pārbaudīt kameras sienas, griestus un grīdu, bet šie mēģinājumi diemžēl bija nesekmīgi. Viss bija pamatīgi būvēts. Durvis bija no dzelzs un tika slēgtas ar automātisku atslēgu. Bez tam durvīs bija neliels aizrestots lodziņš, pa kuru cietumsargi mūs divreiz naktī slepeni novēroja.

Kamerā bija tikai divas gultas, divi krēsli un divi mazgājamie galdiņi. Mati arī vairāk neko nevajadzēja, jo, atrodoties kaujaslaukā, ne ikreiz ir arī šādas ērtības.

Bet kā izkļūt no cietuma? Katru nakti vārtījos bezmiegā pa gultu, domādams par saviem piecsimt huzāriem. Redzēju viņus pat sapņos. Te es sapņoju, ka visiem mana pulka zirgiem noplēsti pakavi, te atkal murgoju, ka zirgus baro tikai ar zaļbarību un vēderi tiem piepūsti kā bungas. Kādreiz man sapnī tēlojās, ka zirgi apdzirdīti ar vārītu ūdeni un par to viss pulks ķeizara klātbūtnē sodīts nūju sitieniem.

Pēc šādiem sapņiem mana veļa mirka aukstos sviedros. Tad piecēlos no gultas un sāku klaudzināt un taustīt mūsu kameras sienas. Es zināju, ka nav tāda stāvokļa, no kura cilvēks ar stiprām rokām un gudru galvu nevarētu izkulties.

Kamerai bija viens logs. Tas bija tik maziņš, ka pat bērns nespētu pa to izlīst. Bez tam šķērsām pār lodziņu bija iemūrēts resns dzelzs stienis. Bēgt pa logu bija neiespējami, bet mani tas neskumdināja. Ar katru dienu es arvien vairāk pārliecinājos, ka stienis ir izlaužams, tāpēc nolēmu tomēr pievērst visu uzmanību logam.

Jā, es aizmirsu jums pateikt, ka šis logs izgāja uz pagalmu, kurā ik dienas notika kaujas vingrinājumi. So pagalmu ieslēdza divas augstas sienas. Bet šie šķēršļi mani neatbaidīja. Vispirms parbrien Reinu, tikai tad runā par Vislu. Tā es teicu savam drūmajam biedram.

Izskrūvējis gultai nelielu dzelzs skrūvi, sāku atlupināt kaļķus no iemūrētā stieņa. Strādāju pie drupināšanas trīs stundas dienā un, dzirdēdams tuvojošos cietumsarga soļus, apgūlos gultā. Pēc tam ķēros pie darba no jauna. Dažreiz pūlējos veselas deviņas stundas no vietas, zināms, tikai tad, kad nebija jāatstāj kamera. Uz Bomona palīdzību nebija ko cerēt. Viņš bija ļoti tūļīgs un neveikls. Man bija jāpaļaujas vienīgi uz saviem spēkiem.

Kaļot sienu, es brīžiem iztēlojos, ka tur lejā zem loga mani gaida viss trešais huzāru pulks pilnā sastāvā ar karogiem un bungām, es redzēju skaistuļus karotājus ar leopardu ādām pār segliem, un šie māņu tēli lika man aizmirst nogurumu. Es strādāju kā neprātīgs, un uz dzelzs stieņa pilēja asinis, kas plūda no manām rokām.

Dažās naktīs izkustināju lodziņa stipro šķērsli. Smalkos kaļķus pabēru gultā zem spilvena. Beidzot sita stunda, kad dzelzs stienis kļuva vaļīgs. Es lauzu to ārā — un tas atradās manās rokās. Pirmais solis ceļā uz brīvību bija sperts.

Jūs varbūt teiksiet, ka es nekā nepanācu, izlaužot no mūra stieni. Ja jau logs bija tik mazs un šaurs, ka pa to nevarēja ne bērns izlīst, tad manas pūles katrā ziņā bija veltas. Bet, mani draugi, šis dzelzs stienis man noderēja par instrumentu un ieroci. Ar tā palīdzību taču varēja izlauzt akmeni pēc akmens, šādā ceļā paplašinot loga atvērumu, ar to, atguvis brīvību, varēju sekmīgi aizsargāties.

Tagad sāku apstrādāt akmeni, kas bija palodzes vietā. Bez apstājas es apstrādāju to ar stieņa smailo galu, drupinādams kaļķus. Pa dienu sabēru izkalumus atpakaļ iedobumā, tāpēc cietumsargs neko aizdomīgu neievēroja. Tā es strādāju caurām naktīm kādas trīs nedēļas. Ak, kas tā gan bija par sajūsmu, kad varēju beidzot izcelt akmeni! Radās plats caurums, pa kuru ieraudzīju kādas divpadsmit zvaigznes, kamēr senāk redzējām tikai četras. Tagad viss bija gatavs bēgšanai. Noliku akmeni agrākajā vietā un apsmērēju to ar kvēpiem un taukiem, lai slēptu plaisas kaļķu apmetumā. Pēc trim dienām sākās tumšās bezmēness naktis, un mēs cerējām, ka mūsu pārdrošajam pasākumam tās būs labvēlīgas.

Tagad es vairs nešaubījos, ka man izdosies izkļūt pagalmā, tāpēc sāku domāt par to, kā no tā tikt brīvībā. Man būtu nepanesami, ja pēc tādām pūlēm nāktos no jauna atgriezties cietumā.

Pat domas par tādu varbūtību jau grūda mani izmisumā. Ko iesākt, ja pagalmā mani notver sardze? Tad, protams, mani ietupinās drēgnā apakšzemes pagrabā, kur jau smaka desmitiem gūstekņu, kas bija ieslodzīti par bēgšanas mēģinājumiem.

Es sāku pārdomāt bēgšanas plānu.

Jums jau zināms, ka man nelaimējās kļūt par ģenerāli un parādīt visai pasaulei, ko es spēju, bet es tiešām spēju daudz. Pie vīna glāzes esmu daudzreiz pārdomājis gluži apbrīnojamas kombinācijas. Kas zina, ja Napoleons būtu uzticējis armijas korpusu virspavēlniecību man, viņa liktenis, iespējams, būtu iegrozījies citādi.

Bet tās jr tikai varbūtības, tomēr skaidrs ir tas, ka neviens vieglās kavalērijas virsnieks neizdomāja dažādus kara plānus un viltības tik ātri kā es. Sinī ziņā es biju nepārspēts. Cietumā šī bagātā iztēle man lieti noderēja, un biju jau iepriekš pārliecināts, ka no gūsta izbēgšu ar godu.

Iekšējā siena, kurai man bija vispirms jāpārkāpj, bija divpadsmit pēdu augsta un celta no ķieģeļiem. Pašā augšā bija iemūrēti dzelzs pīķi, katrs collas trīs garš, puspēdu atstatumā cits no cita. Ara sienu man gadījās redzēt kādā rītā, kad atvēra vārtus kareivjiem, kas gāja uz mācībām. Tā bija tikpat augsta, un arī tās virspusē bija dzelzs pīķi. Laukums starp abām sienām bija, lielākais, pēdas divdesmit plats, un man bija iemesls domāt, ka sardze uzturas vienīgi pie vārtiem. Un vēl man bija zināms, ka viņpus sienām defilē patruļas.

Lūk, mani draugi, šis bija tas rieksts, ko man vajadzēja pārkost bez knaiblēm! Viss, kas man toreiz piederēja, bija šīs divas rokas!

Vienīgais, uz ko droši paļāvos, bija mana bēgšanas līdzbiedra Bomona raženais augums. Es jums reiz jau minēju, ka viņš bija īsts milzis, — apmēram septiņas pēdas garš. Es nešaubījos, ka, stāvot uz viņa pleciem, varēšu aizķerties pie durkļiem un sasniegt mūra augšu. Bet vai viņu es varēšu uzvilkt sev līdzi? To bija svarīgi zināt. Kaut gan es Bomonu nemīlēju, mēs pārrunājām šo jautājumu. Viņš taču bija mans biedrs, un es neparko negribēju atstāt viņu likteņa varā. Es teicu Bomonam: ja man neizdosies uzvilkt viņu uz sienas, atgriezīšos kopā ar viņu atpakaļ cietumā. Bet Bomons, redzams, par to visai maz interesējās, tāpēc es nodomāju, ka viņš cieši paļaujas uz saviem spēkiem.

Tomēr mūsu likteni izšķirs sargkareivis, kurš bēgšanas brīdī stāvēs pagalmā zem mūsu loga. Sargkareivji mainījās pa divām stundām reizi, lai būtu modrāki. Sargus es ik nakti uzmanīgi novēroju. Viņi nebija vienādi. Daži bija ārkārtīgi acīgi. Pat žurka nevarēja pārtecēt pār pagalmu, lai viņi to nemanītu; bet netrūka arī miegainu un nolaidīgu kareivju. Tie domāja tikai par savām ērtībām un, atspiedušies uz šautenēm, aizmiga tik cieši, it kā atrastos mājā mīkstā dūnu gultā. Sevišķi vienu šādu stundinieku biju labi ielāgojis. Tas bija resns, tukls un miegains puisis. Viņš parasti mēdza nostāties ēnā pie sienas un savu sardzes laiku nogulēja.

Sviedu no loga uz viņa kājām kaļķu drupatas, bet viņš nekā nejuta un turpināja krākt kā lokomotīve. Par laimi, nakti, ko bijām izraudzījuši bēgšanai, atkal dežurēja šis sargs. Viņam bija jāstāv pagalmā zem mūsu kameras loga no pulksten divpadsmitiem līdz diviem naktī.

Pēdējā gūsta dienā biju ļoti nervozs un uztraukts. Es nespēju vairs valdīt pār sevi un skraidīju pa kameru šurp un turp. Man likās, ka cietumsargs būs pamanījis nekārtības vai arī sardze ieraudzījusi sienā plaisas, kuras varēja rasties arī ārpusē. Tās es nevarēju tik labi noslēpt kā iekšā.

Turpretī mans biedrs sēdēja uz gultas, lūkodamies manī. Tāds bija viņa paradums. Laiku pa laikam viņš grauza nagus, it kā kaut ko pārdomādams.

—  Esiet vīrišķīgs, mans draugs!—es uzsaucu, pieskardamies Bomona plecam.— Nepaies ne mēnesis, kad jūs ieraudzīsiet savus lielgabalus.

— Viss jau nu būtu labi,— viņš sacīja,— bet man gribētos zināt, kurp jūs iesiet, atstājis cietumu?

— Uz piekrasti. Drošam cilvēkam viss labi izdodas. Es atgriezīšos savā pulkā.

—  Manas domas turpretim tādas, ka jūs iesiet tieši uz apakšzemes pagrabu vai Portsmutas arestantu rotām,— Bomons teica.

—  Kareivim jāizmēģina laime,— es atbildēju,— tikai trusīši gaida visļaunāko.

Dzirdot šādus vārdus, Bomona iekritušie vaigi iedegās kvēlā sārtumā. Es kļuvu līksms. Pirmo reizi man izdevās pamodināt viņā cilvēcīgas jūtas. Viņš pastiepa pat roku pēc ūdens krūzītes, it kā gribēdams tās saturu iegāzt man sejā, bet tad atkal vienaldzīgi turpināja grauzt nagus, lūkodamies grīdā. Es noraudzījos viņā un domāju, ka nezin vai maz būšu pakalpojis franču artilērijai, atbrīvodams tādu virsnieku.

Visā mūžā neatminu otru vakaru, kas būtu ritējis tik gausi kā nupat aprakstāmais. Krēslā uzpūta vējš, un, jo tumšāks palika, jo vēja ātrums un stiprums pieauga. Beidzot pār Dārtmūru auroja briesmīga vētra. Palūkojos pa logu ārā. Zvaigznes nebija redzamas, līdz pat zemei liecās necaurredzami miglas blāķi. Lija lietus. Vētras gaudas un vienmērīgās lietusgāzes sacēla lielu troksni, kas aprija sargkareivju soļus.

—  Ja es nedzirdu viņus, arī viņi nedzirdēs mani,— es nodomāju, gaidīdams ar lielāko nepacietību bridi, kad vakara apgaitā dosies resnais cietuma inspektors, kuram, bez šaubām, vajadzēja ieskatīties arī mūsu kamerā. Tomēr beigās inspektors aizgāja garām, nepavēris mūsu durvis. Es vēlreiz paskatījos pa logu. Sargu nekur neredzēju. Acīmredzot jaunais sargkareivis kaut kur slēpās no lietus. Sapratu, ka pienākusi izšķirošā minūte, un, izvilcis stieni, izņēmu akmeni un aicināju Bomonu kāpt pirmajam.

— Tikai pēc jums, pulkvedi,— viņš atbildēja.

— Kāpēc jūs negribat sasniegt krūmus pirmais?

— Būs labāk, ja jūs rādīsiet man ceļu.

—  Tādā gadījumā sekojiet cieši aiz manis, bet lieniet klusu, nesaceļot troksni, ja jums dzīvība mīļa.

Tumsā dzirdēju, kā Bomonam klabēja zobi, un šāda mīkstčaulība mani pārsteidza. Tādu virsnieku vēl nebiju redzējis. Šādos bīstami pārdrošos pasākumos vajadzīgi dūšīgi ļaudis, bet man, par nelaimi, gadījies biedros īsts trusis.

Paņēmis rokās stieni, uzkāpu uz krēsla un iebāzu galvu un plecus loga atvērumā. Atvērums bija šaurs, tāpēc līšana bija visai apgrūtinoša. Kad biju iespraucies logā līdz viducim, mans biedrs negaidot sagrāba mani aiz kājām un sāka kliegt pilnā rīklē:

— Palīgā! Palīgā! Gūsteknis bēg!

Ak, mani draugi, brīnums, kā es šai mirklī nenomiru ar trieku! Zināms, šā gļēvā radījuma domas es tūlīt sapratu. Kāpēc viņam jārāpjas pār stāvām sienām un jāriskē ar savu ādu, ja viņš iegūs angļu labvēlību, neļaujot aizbēgt tādai ievērojamai personai kā Etjēns Žerārs?

Es jau minēju, ka Bomons ir trusis un lempis, bet nebūtu nemūžam domājis, ka viņš var būt ari tik zemisks. Cilvēks, kas visu laiku dzīvojis starp kārtīgiem, krietniem un godīgiem ļaudīm, nevar pat iedomāties, ka pasaulē ir ari tadi nelieši.

Bet muļķis aizmirsa, ka, šādi rīkodamies, zaudē vairāk nekā es. Es rāpos atpakaļ un, sagrābis viņu aiz kakla, iesitu divas reizes ar smago stieni pa galvu. Pēc pirmā sitiena Bomons iepīkstējās kā vāvere, kurai uzmīts uz ķepiņas, pēc otrā — ievaidējās un pakrita.

Apsēdos uz gultas un sāku mierīgi gaidīt cietumsargu ierašanos un bargo sodu, kādu viņiem labpatiksies man uzlikt.

Bet pagāja viena minūte, pagāja otra. Viss bija klusu, tikai nelietis gulēja bez samaņas uz grīdas un smagi elsa. Vai iespējams, ka vētra būtu noslāpējusi viņa kliedzienus? Pirmajā minūtē cerēju, otrajā šī cerība sāka nostiprināties, bet trešajā es biju galīgi pārliecinājies, ka briesmas nedraud. Koridorā nedzirdēju ne vismazāko troksnīti, pagalmā tāpat valdīja klusums. Noslaucīju no pieres aukstos sviedrus un vaicāju sev, ko man tagad darīt?

Pagaidām sapratu tikai vienu: neģēlim jāmirst. Dzīvu atstāt es viņu nevaru, io viņš kuru katru brīdi var atgūt samaņu un sacelt troksni. Un es apņēmos nogalināt Bomonu . . .

Iedegt uguni neuzdrošinājos un sāku taustīties pa tumsu. Beidzot mana roka atdūrās pret kaut ko siltu un miklu. Tā bija Bomona galva. Es pacēlu smago dzelzs stieni …

Mani draugi, kaut kas mani tomēr atturēja no slepkavības. Kaujas putekļos biju nonāvējis daudzus vīrus, godavīrus, kuri man nebija darījuši neko ļaunu. Tā ir ciņa! Tagad man pie kājām gulēja nelietis, nožēlojams radījums, kurš gribēja mani pazudināt, bet es nespēju satriekt viņam galvaskausu. Tādi darbi pieklājas vienīgi spāņu partizāniem un Sentantuana priekšpilsētas sankilotiem, bet kareivis un godavīrs nevar pastradāt tādu noziegumu.

Bez tam Bomona smagā elpošana liecināja, ka viņš tik drīz vēl neatgūs samaņu. Tomēr es neaizmiršu pielietot visus aizsardzības līdzekļus. Aizsējis viņam muti, sasaistīju ari kājas un rokas ar saplēstām segas stērbelēm. Es biju drošs, ka, manu sitienu apdullināts, viņš pats atbrīvoties nepratīs un tam būs mierīgi jānogaida cietumsarga atnākšana.

Tagad bija jārēķinās ar jaunām grūtībām. Jūs, domājams, atceraties, ka es paļāvos uz Bomona garo augumu, kas man palīdzētu pārkļūt mūrim.

Tagad stāvoklis bija neapskaužams. Biju gatavs sēdēt uz gultas un raudāt, bet tad atcerējos savu māti un ķeizaru. Sī doma iedeva man jaunu sparu.

«Būsim vīrišķīgi!» es teicu sev. «Stāvoklis tiešām būtu bezcerīgs, ja tajā būtu nonācis kāds cits. Bet Etjēns Žerārs ir tāds zēns, kas izlīdīs pat no aizbāztas pudeles.»

Paņēmu Bomona un savu palagu un stājos pie darba. Katru palagu sagriezu trīs strēmelēs un sasēju tās citu citai galā. Iznāca skaista un stipra virve. To es piesēju pašā vidū stienim, kas bija gandrīz divas pēdas garš.

Tad es izlīdu pagalmā.

Vējš auroja tāpat, bet lietus gāza vēl trakāk nekā pirms pusstundas, kad mani aizturēja Bomons. Es lēnām žagos uz priekšu, turēdamies visu laiku cietuma sienas ēnā. Nakts bija melnāka par pīķa dūzi, un es neredzēju pats savu roku. Vienīgais, no kā man bija jābaidās, bija tas, ka es pats varēju uzskriet stundiniekam virsū. Nonācis šķietami mierīgākā vietā, sviedu augšā savu stieni, un tas, man par lielu prieku, aizķērās aiz diviem iemūrētiem durkļiem, kuri, kā jau minēju, rotāja visu sienas augšmalu. Es ieķēros pašpagatavotajā virvē un, uzkāpis augšā, atbrīvoju ieķērušos stieni un nolēcu otrā pusē. Tādā pašā kārtā tiku ari uz otras sienas. Sēdēdams uz mūra starp pīķiem, paraudzījos lejā un pamanīju, ka tumsā kaut kas spīguļo. Ieskatījos vērigāk. Tas bija sargkareivja durklis. Tā kā otrā siena izrādījās ievērojami zemāka par pirmo, durklis spīdēja man pavisam tuvu. Mazliet pieliecies, varēju to pat noņemt no šautenes.

Sardzesvīrs, dūkdams monotonu dziesmiņu, stāvēja atzvēlies, berzēdams muguru pret sienu, lai sasildītos. Viņš, nabadziņš, pat nenojauta, ka dažas pēdas no viņa sēd izbēdzis gūsteknis, gatavs kuru katru brīdi pāršķelt viņa sirdi. Jā, mani draugi, es gatavojos uzkrist stundiniekam un nodurt viņu, bet viņš piepeši uzmeta šauteni plecā, skaļi nožāvājās un aizčāpoja pa šķidrajiem dubļiem prom no tās vietas, kur es atrados. Nolaidos pa virvi lejā un, atstājis to brīvi karājoties, sāku skriet.

Mans Dievs, kā es skrēju! Vējš brāza man sejā, un man aizrāvās elpa. Lietus kapāja vaigus un ausis kā zirņiem. Es kritu bedrēs un grāvjos, saplosīju seju un rokas, laužot ceļu caur krūmiem, sapinos un gāzos dzeloņainos ērkšķos. Man aizrāvās elpa, apģērbs bija vienās skrandās, rokas un seja noplūdušas asinīm. Mēle kļuva sausa ka āda, kājas pielija kā ar svinu, sirds dauzījās kā veseris. Bet es tikai skrēju un skrēju.

Nedomājiet, mani draugi, ka es zaudēju galvu. Visam, ko darīju, bija savs nolūks. Mūsu bēgļi parasti devās uz piekrasti, bet es — gluži pretēji — zemes iekšienē. Darīju to tāpēc, ka Bomonam stāstīju, ka bēgšu uz krastmalu. Lai angļi meklē mani dienvidos, bet es došos uz ziemeļiem.

Jūs varbūt man jautāsiet, kā tādā tumšā un vētrainā nakti es varēju noteikt, kur atrodas ziemeļi un kur dienvidi? Uz to varu jums atbildēt, ka vadījos pēc vēja. Jau kamerā sēdēdams, ievēroju, ka tas pūš no ziemeļiem. Man atlika rūpēties vienīgi par to, lai skrējiena virziens būtu taisni pretējs vējam.

Tā es skrēju un pēkšņi ieraudzīju, ka man priekšā pazib divi dzelteni punkti. Apstājos neziņā, vai skriet uz priekšu vai paslēpties krūmos. Es biju huzāru tērpā un ļoti vēlējos pārģērbties.

Ja šīs uguntiņas spīdēja no kādas lauku mājiņas logiem, tad es dabūtu apģērbu, vienalga, kādiem līdzekļiem. Un es atkal sāku kustēties uz priekšu, klusi sūrodamies, ka esmu atstājis savu stieni uz sienas. Nolēmu cīnīties līdz pēdējam, lai aizstāvētu savu brīvību.

Bet drīz kļuva skaidrs, ka nekādas lauku mājiņas tur nemaz nav. Gaisma plūda no diviem karietes lukturiem, kura stāvēja uz ceļa. To apgaismojumā varēju pārredzēt ari pašu ceļu. Tā bija plata, gluda šoseja.

Sēdēdams krūmos, zagšus novēroju šo karieti, kurā bija iejūgti divi zirgi. Zirgus turēja pavadā pastnieks, mazs, sīks vīriņš. Viens no karietes riteņiem gulēja uz ceļa. So skatu redzu kā šodien, mani draugi: zirgus, no kuriem kūp garaiņi, izmirkušo pastnieku un lielo, melno karieti; tā nolijuši spīd un šūpojas uz trim riteņiem. Kamēr es visu to apskatīju, atdarījās karietes lodziņš, un tajā parādījās laipna sievietes sejiņa aubītē.

—  Ko lai es iesāku?— lēdija izmisušā balsī uzrunāja pastnieku. — Sers Čārlzs droši vien ir apmaldījies, un man nāksies pavadīt visu nakti klajā laukā.

Es steigšus izlidu no krūmiem un, nostājies uz karietes lukturu apgaismotā ceļa, iesaucos:

—  Cienītā kundze, varbūt es varu jums palīdzēt? Svēts pienākums man liek palīdzēt sievietei, kas nokļuvusi nelaimē, it īpaši, ja šī sieviete ir skaista.

Neaizmirstiet, draugi, ka toreiz, kaut ari biju pulkvedis, man bija tikai divdesmit astoņi gadi!

Mans Dievs, kā lēdija iekliedzās! Ja jūs būtu redzējuši, kā bolīja acis pastnieks! Tikai pienācis klāt pie karietes, ievēroju, ka uz bukas sēž gluži vēl zēns.

Viņu izbailes bija saprotamas. Mans izskats bija atbaidošs — cepure sagumzīta, seja notašķīta dubļiem un asinīm, mundieris saplosīts un nosmērēts. Jāatzīst, ka sastapties ar tādu vīru Dārtmuras klajumos nebūt nav patīkami.

Bet, kad izgaisa pirmais iespaids, lēdija saprata, ka esmu viņas padevīgākais kalps. Viņas skaistajās acīs lasiju, ka manas manieres un valoda guvušas viņas piekrišanu.

—  Man ļoti žēl, cienītā kundze, ka izbiedēju jūs,— es turpināju, — taču, izdzirdis jūsu vārdus, nevarēju atturēties, nepiedāvājis savus pakalpojumus.

To pateicis, es galanti palocījos. Jūs zināt, cik iznesīgi to protu, un varat iedomāties, kā ši palocīšanās iespaidoja lēdiju.

—  Esmu jums ļoti pateicīga, ser, — viņa atbildēja. — Mēs braucam no Tevistokas, un šis ceļojums bija šausmīgs. Nelaime sekoja nelaimei, un, redzat, beigās karietei nomuka ritenis. Palikām klajā laukā. Mans vīrs, sers Čārlzs, aizgāja meklēt palīgus, bet es ļoti baidos, ka viņš būs apmaldījies.

Gribēju teikt līdzjūtīgus, mierinošus vārdus, bet tajā mirkli iekrita acīs kaut kas tāds, kas mani ļoti ieinteresēja. Karietē blakus lēdijai bija nolikti melni svārki ar dārgu kažokādas apkakli. Acīmredzot tie piederēja lēdijas vīram. Tas nu bija tāds uzvalks, kas godam slēptu manu huzāra formu, bet tad man vajadzēja kļūt par zagli — taču ko citu lai es būtu darījis? Vajadzība nepazīst likumus, un bez tam es atrados ienaidnieka zemē.

—  Cik noskārstams, cienītā kundze, šis uzvalks pieder jūsu laulātam draugam,— es ieminējos.— Esmu pārliecināts, ka jūs man piedosiet, ja es…

Grūuu roku karietē un izvilku svārkus. Mans Dievs, ja jūs zinātu, kā šī daiļā lēdija uz mani paskatījās! Sai skatienā izpaudās šausmas, izbrīns, pārmetums.

—  Ai, ai, ser, es esmu jūsos maldījusies! — viņa iesaucās.— Jūs neesat ieradies mani glābt, bet aplaupīt. Jūs izturaties kā dzimis džentlmenis, bet tai pašā laikā gribat nozagt mana vīra svārkus.

—  Cienītā kundze, lūdzu jūs, neapsūdziet mani, nezinādama visus lietas apstākļus. Man ļoti vajadzīgi šie svārki. Lūdzu, sakiet man, kas ir tas cilvēks, kuram piešķirta laime saukties par jūsu viru, un es pielikšu visas pulēs, lai viņš svārkus dabutu atpakaļ, kad tie man vairs nebūs vajadzīgi.

Dāmas sejiņa kļuva maigāka, tomēr viņa pūlējās izlikties nopietna.

—  Mana vīra vārds ir sers Čārlzs Meredits. Viņš brauc uz Dārtmuras cietumu svarīgās valsts darīšanās. Lūdzu, ser, ejiet savu ceļu un neņemiet neko, kas pieder manam vīram.

— Es vēlētos piesavināties tikai vienu jūsu vīra piederumu, — es atteicu.

— Jūs runājat par svārkiem?— viņa skarbi ieprasījās.

—  Nē, ne par svārkiem. Tas, ko es gribētu piesavināties, palika karietē,— es atbildēju.

Lēdija Meredita izplūda jautros smieklos.

— Tad labāk ņemiet svārkus, nevis sakiet man glaimus …— viņa iesāka.

—  Cienitā kundze, jūs prasāt neizpildāmo. Ja atļausiet man apsēsties jums blakus, es pastāstīšu, kāpēc šie svārki man tik nepieciešami.

Vienīgi Dievam un debesīm zināms, kādas muļķības es vēl būtu izdarījis, angļu lēdijas labsirdīgās sejiņas savaldzināts, bet piepeši tālumā atskanēja kluss «u-hū». Mazais pastnieks atbildēja šim «u-hū» ar skaļu kliedzienu. Cauri lietum un tumsai ieraudzīju tālē lukturi, kas mums ātri tuvojās.

—  Lai nu tas arī cik sāpīgi, cienītā kundze, man ir steigšus jāatvadās, — es teicu.— Lūdzu, pasveiciniet no manis savu viru un piekodiniet, ka viņa svārki tiks labi uzglabāti.

Nenocietos, vēl mirkli neuzkavējies. Gribēju labajai dāmai noskūpstīt roku, bet viņa to neļāva.

Lukturis bija jau pavisam tuvu. Mazais pastnieks, redzams, grasījās krist man virsū… Es paņēmu dārgos svārkus padusē un nozudu nakts tumsā.

Tagad man nakts aizsegā pēc iespējas jāattālinās no cietuma. Vajadzēja pasteigties. Un tā, nostājies pret vēju, sāku skriet un skrēju tik ilgi, kamēr pakritu zemē no noguruma. Nogulēju, cīnīdamies pēc elpas, minūtes piecas, bet pēc tam skrēju tālāk. Skrēju tik ilgi, līdz ceļi sāka trīcēt no pārpūles. Es biju jauns un spēcīgs, muskuļi man bija kā no dzelzs, ķermenis norūdīts divpadsmit gadus ilgā nometnes un kara dzīvē. Tāpēc es varēju izturēt šo trako skrējienu veselas trīs stundas no vietas. Virzienu joprojām ieturēju pēc vēja. Beigu

beigās apsēdos atpūsties. Pēc maniem aprēķiniem iznāca, ka esmu attālinājies no cietuma vismaz divdesmit jūdzes. Bija pusnakts. Izstiepos garšļaukus viršos vienā mazā uzkalniņā, kādi Dārtmūras klānos bieži sastopami. Nolēmu tur sagaidīt ausmu. Ne jau nu pirmo reizi gulēju vējā un lietū. Ietinies biezajos un siltajos Čārlza Meredita svārkos, drīz vien ieslīgu miegā.

Tas nebija spēcinošs miegs. Mani visu laiku mocīja riebīgi sapņi. Es piedzīvoju vienīgi nepatikšanās un neveiksmes. Beidzot redzēju šādu sapni: man uzdots sakaut nepārredzamu pulku austriešu grenadieru. Es uzbrūku viņiem tikai ar vienu pašu huzāru eskadronu, bet zirgi mums ir tik novārguši, ka tikko cilā kājas. Tad es paceļos kāpšļos un kliedzu: «Lai dzīvo ķeizars!» Mani huzāri visi kā vienā mutē piebalso: «Lai dzīvo ķeizars!» Uzlēcu no cietās guļvietas un sāku berzēt acis. Ko tas nozīmē? Vai esmu prātu zaudējis? Tagad es taču vairs neguļu, kāpēc manās ausīs skan atkal šis kliedziens? Pieci tūkstoši balsu kliedz: «Vive VEmpereurl»x Viss gaiss viļņo šais līksmās skaņās!

Palūkojos caur krūmiem, un sirds man krūtīs apstājās. Es ieraudzīju to, ko nekādā gadījumā necerēju un nevēlējos ieraudzīt.

Manā priekšā izaicinoši stāvēja Dārtmūras cietums!

Tas bija tepat aiz krūmiem, milzīgs un atbaidošs, tepat man gluži tuvu, dažus desmitus jardu! Ja naktī es būtu skrējis vēl minūtes piecas ilgāk, mans augums atsistos pret cietuma sienu. Tas satrieca mani galīgi. Es neapzinājos vairs, kas īsti ar mani noticis. Pēc tam viss piepeši kļuva skaidrs un saprotams. Vējš pa nakti bija mainījis virzienu un sāka pūst nevis no ziemeļiem, bet dienvidiem. To nezinādams, es centos turēties pret vēju un noskrēju desmit jūdzes uz priekšu un desmit atpakaļ. Tāpēc arī izskaidrojams, ka aizsniedzu to pašu vietu, kuru vakarā biju atstājis. Sāku atcerēties, kā pūlējos, paplašinādams logu, kā kritu, cik smagi gāzos bedrēs un grāvjos, cik nežēlīgi plosīja manas rokas un seju ērkšķi,— un, lūk, kā nu tas viss beidzās! Ak, cik tas bija muļķīgi! Aizmirsu pat skumjas un žēlabas, sāku smieties. Gulēdams krūmos, es smējos, smējos tik ilgi, kamēr sānos iesmeldzās griezīgas sāpes.

1 Vive l'Empereur! — Lai dzīvo imperators! (Tulk. no franču vai.)

Pēc tam, atkal ietinies sera Čārlza svārkos, sāku domāt, ko es vēl varētu darīt.

Mana piedzīvojumiem bagātā dzīve, mani draugi, mācīja mani neuzlūkot kā neveiksmi to, kas ar cilvēku notiek, pirms nav zināms, kā viss beidzies. Katra stunda nes jaunus piedzīvojumus.

Savu stāvokli apsvēris, nolēmu, ka gadījums liek man darīt to, ko būtu izdarījis tikai pats tālredzīgākais un viltīgākais vīrs. Cietuma sardze, bez šaubām, uzsāks meklēšanu no tās vietas, kur es paņēmu sera Čārlza Meredita svārkus. Gulēdams uzkalniņā, redzēju, kā kareivji un cietumsargi traucas pa ceļu kā skudras. Kurš no viņiem gan varēja iedomāties, ka esmu atnācis atpakaļ un guļu pavisam mierīgi krūmājā pie cietuma sienas? Gūstekņi noteikti bija dabūjuši zināt manu izbēgšanu, un viņu saucieni par godu ķeizaram, kas uzmodināja mani no rīta, tricināja gaisu visu dienu. Man bija patīkami klausīties šais kliedzienos, kuros izpaudās manu biedru prieks un līdzjūtība.

Vai viņi, šie mani biedri, maz varēja nojaust, ka uzkalna virsotnē, kas redzama no visiem cietuma logiem, guļ tas pats viņu draugs, kura laimīgo izbēgšanu viņi šodien svin?

Bet es — es mierīgi noskatījos nabaga pakaļpalicēju drūzmā. Viņi gan staigāja pa plašo cietuma pagalmu, gan salasījās pulciņos un, jautri žestikulēdami, sarunājās. Acīmredzot viņi runāja par manu pārdrošo bēgšanu.

Biju uz brīdi nogrimis domās, kad mani iztraucēja gūstekņu klaigas, kurās šoreiz izskanēja zvērisks niknums. Pacēlies sēdus, ieraudzīju, ka divi sargi ved Bomonu. Viņa galva bija aptīta baltiem apsējiem. Redzot šo skatu, mana sirds iepukstējās prieka. Pirmkārt, nu es varēju būt pārliecināts, ka Bomons palicis dzīvs, otrkārt, mani tīksmināja apziņa, ka ieslodzītie saprot manu atvadīšanos no Bomona un turas manā pusē. Viņi visi, redzams, mani pārāk labi pazina, lai domātu, ka biedru esmu bez iemesla sadauzījis.

Visu šo garo dienu nogulēju krūmos, klausīdamies cietuma pulkstenī, kas tik gausi, bezgala gausi sita stundas.

Kabatā man bija maize, kuru biju ietaupījis bēgšanas gadījumam. Sera Čārlza svārkos atradu sudraba blašķi, pildītu ar ūdenī atšķaidītu degvīnu. Jūs sapratīsiet, ka to dienu pavadīju pārticībā.

Kabatās vēl atradās sarkans zīda mutautiņš, bruņurupučādas tabakdoze un zila aploksne, kuru rotāja brūns zīmogs. Vēstule bija adresēta Dārtmūras cietuma priekšniekam. Nolēmu nodot šīs lietiņas pēc piederības kopā ar aizlienētajiem svārkiem.

Cietuma priekšniekam adresētā vēstule mani sāpināja. Priekšnieks pret mani vienmēr bija laipns, un man — kārtības sajūta mani iesakņojosies neparasti dziļi — bija nepatīkami, ka aizkavēju viņa korespondenci. Sākumā gribēju palikt vēstuli zem akmens uz ceļa šāviena attālumā no cietuma, bet tad apdomājos. Kāpēc darīt ienaidniekiem zināmu, kur atrodos?

Galu galā izšķiros, ka visprātīgāk paturēt vēstuli pie sevis. Gan jau vēlāk gadīsies izdevība to nosūtīt adresātam. Un es iebāzu vēstuli atpakaļ kabatā.

Saule stipri dedzināja, un es izžāvēju savu galīgi izmirkušo apģērbu. Beidzot pienāca nakts, un es turpināju ceļu. Šoreiz, varu jums droši teikt, vairs nekļūdījos. Es vadījos savās gaitās pēc zvaigznēm. To es ieteiktu darīt katram huzāram, kas maldās pa nakti nepazīstamā zemē. Tonakt biju ticis prom no cietuma vismaz astoņas jūdzes. Mans turpmākais rīcības plāns bija šāds: pirmajam, ko ceļā sastapšu, atņemšu drēbes un došos uz ziemeļu piekrasti, kur, kā zināms, daudz zvejas un kontrabandas kuģu. Sie ļaudis ar lielāko prieku pārveda izbēgušos gūstekņus uz Franciju, cerēdami dabūt par to no ķeizara samaksu. Lai mans tērps nebūtu tik uzkrītošs, noņēmu cepurei spalvu pušķi; mundieri slēpa skaistie sera Čārlza Meredita svārki, bet ar to vien vēl nepietika. Agri vai vēlu — apģērbs mani tomēr reiz nodos.

Jā, man pec iespējas drīz vajadzēja dabūt civildrēbes.

Uzausa manas svabadības otrā diena. Labā pusē man mutuļoja upe, kreisajā bija redzama neliela pilsētiņa. Pāri purvājam vēlās zili dūmi. Man ļoti gribējās pasērst pilsētiņā, jo angļu paražas un mājas dzīve mani vienmēr bija interesējušas. Jāaizrāda, ka angļu paražas ir pārsteidzoši savādas, salīdzinot ar citu tautu tradīcijām.

Jā, draugi, man ļoti gribējās noskatīties, ko angļi ēd, kā ģērbjas, kā apietas ar sievām, bet no šādas ziņkāres bija negribot jāatsakās.

Rādīties mundierī nedrīkstēju. Mana gūstekņa cepure, ūsas un franciskā izruna būtu visai nodevīgas pazīmes.

Un es devos tālāk uz ziemeļiem. Iedams pastāvīgi lūkojos atpakaļ, bet vajātājus, par laimi, neredzēju.

Ap pusdienas laiku nonācu tuksnešainā ielejā, kuras vidū pacēlās maza mājiņa. Citu ēku tuvumā nemanīju.

Tā bija daiļa, tīrīga mājiņa ar glītu koka lieveni. Priekšpusē atradās iežogots dārzs, kurā lepni pastaigājās liels pulks mājputnu.

Nogūlos uz vēdera un sāku novērot mājiņu. Tur bija viss, kas man vajadzīgs. Maizi biju apēdis, un pēc garā ceļojuma mani mocīja izsalkums. Tas mani pamudināja ķerties pie neatļauta darba: iet mājiņā iekšā, piespiest iemītniekus izturēties mierīgi un paņemt visu nepieciešamo. Lai nu kā, bet ceptus cāļus un olu kulteni es dabūšu! Te taču ir tik daudz mājputnu.

Iedomājoties par ēšanu, man sāka tecēt siekalas.

Bet nu stāstīšu tālāk. Gulēdams zālē, domāju, kas še dzīvo. Piepeši uz lieveņa iznāca mazs, kustīgs un izveicīgs cilvēks. Viņu pavadīja otrs — vecāks vīrs, kas nesa divas smagas nūjas.

Vecīgais vīrs pasniedza nūjas savam jaunajam biedram, kurš, saņēmis katrā rokā pa vienai, sāka tās celt lēni augšā un laist atkal lejup. Tā viņš darbojās ilgāku laiku, nūju kustības ātrumu pastāvīgi kapinādams. Vecākais virs stāvēja līdzās un novēroja biedra darbošanos ar lielāko uzmanību. Brīžiem viņš jauneklim kaut ko pateica, it kā dodams aizrādījumus.

Beidzot jauneklis pikti aizsvieda nūjas, ņēma virvi un sāka lēkāt pār to kā bērns. Vecais turpināja viņu novērot tikpat neatlaidīgi.

Jums būs skaidrs, ka redzētais mani modināja izbrīnu. Kas šie par ļaudīm? Beidzot nospriedu, ka vecākais kungs ir ārsts, bet jaunais ar kaut ko slimo un dakteris viņu ārstē ar sevišķu, domājams, viņa paša atrastu metodi.

Un tā es gulēju zālē vairāk nekā stundu un brīnījos.

Vecākais pēkšņi iegāja mājā, iznesa no turienes siltu mēteli un iedeva to jauneklim. Viņš to steigšus apģērba un aizpogāja visas pogas. Diena bija ļoti silta, pat karsta, un tāpēc šo cilvēku rīkošanās mani pārsteidza.

Acīmredzot ārstēšana būs beigusies, es nodomāju.

Mans spriedums tomēr bija nepareizs. Mēteli tērptais cilvēks sāka skriet, turklāt taisni uz manu pusi. Vecais bija iegājis mājā. Mirklis bija ļoti izdevīgs. Domāju atņemt viņam drēbes un tad doties uz sādžu un nopirkt kaut ko ēdamu. Ko man bija darīt? Lai cik kārdinoši man izlikās cāļi, kas skraidīja pa pagalmu, tomēr šinī mājā atradās divi vīrieši. Tā kā man nebija ieroča, tad prātīgāk bija neiebrukt mājā ar varu.

Es gulēju, paslēpies zālē, mierīgi tālāk. Skrejošā savādnieka soļi sāka dunēt arvien tuvāk un tuvāk. Beidzot garā mētelī tērpto punduri no manis šķīra daži soļi. Pa seju viņam tecēja sviedri. Lai gan viņš bija mazs, tomēr spēcīgs, par to liecināja viņa attīstītā muskulatūra. Es sāku baiļoties, ka viņa apģērbs man nederēs.

Kad beidzot, visu pārdomājis, viņam uzbruku, punduris mierīgi palika stāvam un apmulsis mani uzlūkoja.

—  Oi, kaut man vēders pārsprāgtu! — viņš ierunājās.— Kas tā par ķēmošanos, kūmiņ? Vai tas mantots cirkū vai kaut kur citur, ko?

Atkārtoju jums burtiski šī angļa vārdus, bet, ko īsti viņš ar tiem gribēja teikt, to vēl līdz šim nesaprotu.

— Atvainojiet, godātais kungs, bet esmu spiests jūs lūgt atdot savu apģērbu, — es turpināju.

— Ko jums atdot?!

— Savu apģērbu, citiem vārdiem, kostīmu.

—  Paskat, kāds gailēns! Lai atdodot šim kostīmu! Sakiet — kāpēc man jums tas jādod?

— Tāpēc, ka tas man vajadzīgs.

— Jūs domājat, ka man tas nav vajadzīgs?

— Velns lai parauj, man nav vaļas ar jums tik ilgi tielēties! Man laikam vajadzēs jums drēbes atņemt ar varu! — es kliedzu.

Sabāzis rokas sava garā uzvalka kabatās, anglis izaicinoši stāvēja manā priekšā. Viņa četrstūrainajā, gludi noskūtajā sejā rotājās smaids. Viņš, cik noskārtu, par mani zobojās.

—  Jūs tātad visā nopietnībā gribat atņemt man apģērbu?— viņš iesaucās.— Spriežot no valodas, jūs esat žirgts puišelis, bet šoreiz varu jums miermīlīgi aizrādīt, ka esat ar pirkstu gribējis aizsniegt debesis. Es zinu, kas jūs esat. Jūs esat franču gūsteknis, kas izbēdzis no Dārtmūras cietuma. Šo īlenu jūs maisā nenoslēpsiet. Bet, kas es esmu,— tas jums nav zināms. Ja jūs to zinātu, tad nevilktos šurpu. Zināt, mazais pelēn, es esmu Bristoles čempions Bastlers, un šī te ir māja, kurā trenējos.

Pateicis šos vārdus, anglis paskatījās man vērīgi acīs. Viņš, šķiet, domāja, ka mani sabaidīs, bet es neesmu no tādiem.

Es pasmaidīju un, uzskrullējis ūsas, apskatīju pretinieku no galvas līdz papēžiem.

—  Nemaz nešaubos, ser, ka esat stiprs un dūšīgs cilvēks,— es atbildēju,— bet, kad jums paziņošu, ka jūs runājat ar Konflānas huzāru pulkvedi Etjēnu Žerāru, jūs tūlīt sapratīsiet, ka manas prasibas jāizpilda.

—  Diezgan, mesjē! — anglis brēca.— Es jums saku, tāds Žerārs var iet bekas lauzt!

— Nekavējoties izģērbieties, ser! — es kliedzu, pretiniekam pikti uzbrukdams.

Atbildes vietā viņš nosvieda smago ziemas mēteli un nostājās ļoti neparastā pozā. Vienu roku viņš piespieda pie krūtīm, otru pastiepa uz priekšu. Lūkodamies manī, viņš mīklaini smaidīja.

Es, mani draugi, nepazīstu metodes, pēc kādām rīkojas angļu cīkstoņi, bet aizstāvēt savu godu esmu gatavs ikkatru brīdi — vienalga, vai pretinieks ir jātnieks vai kājnieks, apbruņots vai neapbruņots. Kareivim, to jūs paši sapratīsiet, nav tik daudz brīva laika, lai iepazītos ar metodēm un sistēmām. Šādos gadījumos jārīkojas, kā māca paruna: «Kādā vilku barā atrodies, tā kauc līdzi.»

Ar kara saucienu gāzos mazajam anglim virsū un spēru viņam ar abām kājām. Tai pašā mirklī gar acīm pašķīda daudzkrāsainas dzirkstis — gluži kā Austerlicas kaujā —, un, krizdams zemē, es stipri sasitu pakausi uz akmens. Pēc tam vairs nekā neredzēju. Es biju zaudējis samaņu.

Atmodos šaurā gultā trūcīgi mēbelētā istabā, starp kailām sienām. Galva dūca, un, kad aptaustīju kreiso aci, sajutu zem tās cietu punu. Nāsis kairināja nepatīkama, asa smaka. Ap pieri man bija aptīts etiķī saslapināts papīrs.

Istabas otrā galā sēdēja tas pats mazais, briesmīgais punduris. Viens celis tam bija gluži kails, to vecākais vīrs slapināja ar kādu šķidrumu. Vecais, redzams, bija sapīkušā omā. Viņš pļāpāja vienā gabalā, bet jaunais negribīgi klausījās.

—  Savu mūžu neesmu neko līdzīgu piedzīvojis,— vecais pukojās, — es jūs trenēju veselu mēnesi, visa atbildība gulstas uz mani. Jūs būtu nenotverams kā jauna forele, līdz cīņai atlika vēl divas dienas, un jūs būtu labākais cīkstoņu sarakstā. Un šādā svarīgā brīdī jūs sapiņķējaties ar to ārzemnieku!

— Nu, nu! Savaldiet savas žaunas!— Bastlers dusmīgi norūca.— Jūs, Džim, esat priekšzīmīgs treneris, bet būtu vēl labāks, ja prastu turēt mēli aiz zobiem.

— Pēc mana ieskata, šādos gadījumos mēle nav vis valdāma, vecais atbildēja,— ja šis celis līdz trešdienai nesadzīs, par jums runās, ka jūs esat ievainots cīņā ar kādu muļķi, un pēc tam par jums neliks neviens ne šiliņa.

— Cīņā ar muļķi? — Bastlers sadusmojās.— Esmu uzvarējis deviņpadsmit cīņās, un manā klātbūtnē vēl neviens nav iedrošinājies minēt vārdu «muļķis». Ko tad es citu varēju darīt, kad šis nejēga gribēja atņemt man drēbes?

— Klusu! Vai jums nebija zināms, ka policija un sardzes posteņi atrodas tikai vienu jūdzi no šejienes? Tagad jūs taču tāpat ziņojāt policijai. To varēja arī toreiz izdarīt. Savas drēbes jūs būtu dabūjis atpakaļ tai pašā vakarā.

— Nē un vēlreiz nē, velns lai parauj! — Bastlers iesaucās.— Protams, treniņa laikā es vienmēr protu savaldīties un spēju daudz paciest, bet šis bija izņēmums. Parādās kāds francūzītis, kurš neprot pat mušu no deguna nodzīt, un prasa apģērbu! To es nevarēju paciest.

— Ak, mīļais, ko jums nozīmē šis nieka apģērbs? Jūs taču zināt, ka lords Raftons viens pats derēja par jums uz piectūkstoš mārciņām. Trešdien jūs apbrīnos piecdesmit tūkstoši skatītāju, kas izdos par jums visu naudu līdz pēdējam penijam. Jā, apskaužams jūs būsit ar savu uztūkušo celi, nav vārdam vietas! Un bez tam, tiklīdz paies atlētu sacīkstes, sāks runāt, ka Bastlers nositis kādu francūzi.

— Bet vai es varēju zināt, ka viņš spārdīsies? — Bastlers mēģināja taisnoties.

— Jūs varbūt domājāt, ka viņš kausies pēc Braftona noteikumiem un pielietos Karaliskā Atlētu Kluba paņēmienus! Ak, jūs muļķis, vai tad jūs nezināt, ka frančiem nav jēgas par īstu kauju?

Es piecēlos un, apsēdies uz gultas, teicu:

— Mani draugi, es lāgā nesaprotu, ko jūs runājat, tomēr jūtu, ka jūs atļaujaties pļāpāt muļķības. Mēs, franči, itin labi zinām, kas ir ciņa. Mēs esam aprneklē-

juši gandrīz visas Eiropas valstu galvaspilsētas un, jādomā, drīz ciemosimies ari pie jums Londonā. Bet mēs cīnīsimies kā kareivji, saprotiet, — kā kareivji, bet ne kā ielas puikas uz atkritumu kaudzes! Jūs sitāt man pa galvu, es jums satriecu celi. Bet tās ir bērnišķības. Labāk dodiet man zobenu, ņemiet sev otru — un tad jūs redzēsiet, kā cīnās viņpus kanāla dzīvojošā tauta.

Abi angļi nopietni, kā tas pieklājas īstiem angļiem, sāka darboties ap mani.

— Mesjē, esmu ļoti priecīgs, ka neesat līķis,— beidzot vecākais uzsāka sarunu.— Kad mēs ar Bastleru nesām jūs uz gultu, nemanīju nekādas dzīvības zīmes. Jūs var apskaust, mesjē, jūsu galva izturējusi labākā Bristoles boksera sitienu.

— Jā, viņš ir vīrs ar pagātni, — Bastlers ierunājās, berzēdams celi.— Viņš uzbruka man kā vērsis, es laidu darbā savus paņēmienus, un viņš nokrita kā beigts. Atvainojiet, mesjē, tā nebija mana vaina. Es jūs brīdināju, ka riskējat dabūt zilu aci.

Bet vecākais anglis, mani pastāvīgi uzlūkodams, teica jautrā balsī, it' kā mani mierinādams:

— Nu jūs varēsiet atcerēties savu jaunību. Jūs esat bijis labākā Anglijas vieglā svara čempiona pajumtē. Bez tam jūs spēkojāties ar viņu tai brīdī, kad viņš bija sasniedzis savas mākslas virsotnes. Es, Dzims Hanters, tikko beidzu viņu trenēt.

— Esmu pieradis saņemt ievainojumus, — es atbildēju.

Novilcis mundieri, parādīju angļiem divas aizdzijušas ložu rētas krūtīs. Pēc tam parādīju arī rētu elkonī un spāņu partizāna sadurto aci.

— Jā, šis džentlmenis savā mūžā ir dabūjis ostīt pulveri! — Bastlers sacīja ar cienību.

— No viņa iznāktu lielisks vidējā svara čempions,— Hanters uzsvēra.— Viņš ielauztu ribas ne vienam vien. Dodiet man šo krietno francūzi, un es sešos mēnešos iztaisīšu no viņa īstu cīkstoni! Zēl, ka viņam nāksies iet atpakaļ cietumā!

Sie pēdējie vardi man nepavisam nepatika. Aizpogāju mundieri un piecēlos no gultas.

— Domāju, ka tagad jūs man atļausiet turpināt ceļu,— es sacīju.

— Diemžēl, mesjē, tas nav iespējams,— treneris atteica.— Saprotams, nepatīkami jau ir ieslodzīt cietumā

tādu zēnu kā jūs, bet kārtībai jābūt. Ņemiet vērā, ka par jūsu sagūstīšanu izsolītas divdesmit mārciņas! Šorīt jau te bija un meklēja jūs. JāSomā, ka nebūs ilgi jāgaida, līdz meklētāji ieradīsies otrreiz.

Dzirdēt" šādus vārdus man bija vairāk nekā briesmīgi. Sirds pielija kā ar svinu.

—  Un par šīm divdesmit mārciņām jūs mani izdosiet?!— es iekliedzos.— Ja man laimēsies nokļūt Francijā, es jums piesūtīšu ne vien divdesmit, bet simt mārciņas. To es jums svēti solu pie sava franču muižnieka goda!

Bet angļi tikai purināja galvas. Velti es pierādīju, velti lūdzu, velti runāju par angļu viesmīlību un par to, ka starp visu zemju krietnākiem dēliem jāpastāv draudzīgām attiecībām! Pārliecināt šos ļaudis bija tas pats, kas pārliecināt divas koka nūjas, kuras tagad stāvēja pieslietas istabas kaktā. Angļu nopietnajās sejās neredzēja ne ēnas no līdzjūtības.

—  Kārtībai jābūt, mesjē,— vecais treneris turpi nāja,— un bez tam Bastleram trešdien jāpiedalās sacīk stēs, bet, ja viņu par ārzemnieka nobēdzināšanu nodos izmeklēšanas tiesnesim, tas nebūs iespējams. Man jādomā par Bastleru, tāpēc es neriskēšu.

Lūk, cik bēdīgi tad nu nobeidzās manas pūles un ilgas! Mani vedīs atpakaļ uz cietumu kā izsalkušu, gļēvu aitu, kurai uz minūti laimējies izsprukt no aploka!

Nē, ja šie angļi domāja, ka es ievērošu tik smieklīgus iebildumus, tad viņi mani slikti pazina. No viņu sarunas noskārtu, kur meklējama šo sportistu vājā puse, un es rādīju viņiem to, ko jau agrāk biju rādījis citiem ļaudīm: Etjēns Žerārs kļūst bīstams it īpaši tādos brīžos, kad zaudē cerības izglābties. Istabas kaktā sagrābu vienu no tur pieslietajām nūjām un pacēlu taisni virs Bastlera galvas.

—  Lai tad izput jūsu cerības! — es kliedzu.— Es viņu tā izķēmošu, ka viņam ne prātā nenāks piedalīties trešdienas sacīkstēs!

Bastlers gari nožāvājās un dzīrās gāzties man virsū, bet vecais treneris viņu apskāva abām rokām un noturēja krēslā.

—  Mierā, mierā, Bastler,— viņš šausmās dvesa,— es jūs lūdzu manā klātbūtnē neatkārtot šādus paņēmienus. Pazūdiet no šejienes, francūzīt! Dodiet kājām ziņu, mums vairāk nekā no jums nevajag! Jā, bēdziet, bēdziet, citādi viņš izrausies!

Domādams, ka vecais treneris dod man labu padomu, metos uz durvīm. Bet, kad biju izkļuvis ārā, man noreiba galva un biju spiests turēties pie stenderes, lai nepakristu.

Neaizmirstiet, ko man līdz šim bija nācies izciest, neaizmirstiet, kā es pūlējos izlauzties no cietuma, kā mocījos, bēgdams vētras nakti pār Dārtmūras purvāju! Augu dienu nogulēju zālē, krimzdams sausu maizi, bet tagad mani pieveica mazs anglītis, kuram gribēju noņemt apģērbu. Vai tad brīnums, ka mani spēki bija izsīkuši?

Stāvēju pie kotedžas durvīm siltā mētelī un sagumzītā huzāru cepurē. Stāvēju, aizvēris acis un nokāris galvu uz krūtīm. Biju darījis, cik spēju, un tālāk nebija kur iet.

Atskanēja pakavu troksnis. Es pacēlu acis. Soļus desmit no manis parādījās septiņi jātnieki. Priekšgalā jāja plecīgs vīrs sirmām ūsām — Dārtmūras cietuma priekšnieks, aiz viņa seši cietumsargi. Priekšnieks, rūgti smaidīdams, teica:

—       Redziet nu, pulkvedi Žerār, kā mums lemts vēlreiz redzēties. Jums neveicas.

Jaunam pārgalvim, kurš bēdzis un cietis neveiksmi, nelaime jāpanes mierīgi. Tas ir katra apzinīga karavīra pienākums.

So likumu atcerēdamies, izvilku no kabatas vēstuli un, tuvodamies cietuma priekšniekam, sniedzu to, laipni palocīdamies.

—       Ļoti nepatīkami, ser, ka man nācās aizkavēt jums adresēto vēstuli,— es viņu uzrunāju.

Priekšnieks pārsteigts paskatijās manī un deva sargiem zīmi, lai mani arestē. Pēc tam viņš atplēsa vēstuli. To lasot, viņa sejā iegula savāda izteiksme.

—      Cik noskārstams, šī ir tā pati vēstule, kuru pazaudējis sers Čārlzs Meredits, — priekšnieks sacīja.

— Jā, ser, es to uzgāju viņa svārku kabatā.

— Un nēsājāt divas dienas?

— Jā, ser.

— Un jūs nelasījāt šo vēstuli, pulkvedi Žerār?

Pamāju ar roku, likdams priekšniekam saprast, ka

cienījami ļaudis neuzdot viens otram tādus jautājumus.

Man par brīnumu, cietuma priekšnieks izplūda skaļos smieklos. Viņš smējās līdz asarām.

—       Klausieties, pulkvedi,— viņš beidzot iesāka, slaucīdams acis,— jūs sagādājāt veltas pūles arī mums: atļaujiet nolasīt jums vēstuli, kuru nēsājāt divas dienas:

«Jums tiek uzdots nekavējoties atbrīvot trešā huzāru pulka komandieri pulkvedi Etjēnu Žerāru, kurš tiek apmainīts pret smagās artilērijas pulkvedi Mezonu, kas atrodas franču gūstā Verdenā.»

Izlasījis priekšnieks atkal sāka smieties. Smējās ari sargi un abi bokseri, kas bija iznākuši no kotedžas. Jautrība beidzot pielipa arī man. Man šķita smieklīgi visi piedzīvojumi pēc izbēgšanas no cietuma. Es aizvēlos pret durvīm un smējos visskaļāk.

Patiešām, no visiem klātesošajiem visjautrākais biju es. Es jau redzēju savu mīļo Franciju, savu māmuliņu, ķeizaru un savus huzārus. Milzīgais cietums kāpās kaut

kur atpakaļ, bālēja, izzuda skatienam. Anglijas karalis mani vairs neturēja. Jā, smaga, ļoti smaga roka ir Anglijas karalim!

V MARŠALS MILFLĒRS

Masenā bija maza auguma, kalsnējs vīrs. Viņam bija smags, nepanesams raksturs. Kādreiz medībās viņš bija zaudējis aci. Bet otrai vērīgai acij nekas ncpaslīdēja garām nemanīts. Viņš redzēja visu, kas notika kaujaslaukā.

Ja Masenā, teiksim, izdarīja bataljona apskati, viņš uzreiz ievēroja, kuriem kareivjiem nav notīrītas pogas.

Virsnieki un kareivji Masenā ne visai ieredzēja. Viņi nemīlēja to tāpēc, ka viņš bija skopulis, bet pulkos mīl devīgus vadoņus. Visi tomēr izturējās pret Masenā ar zināmu godbijību. Viņa kara māksla un drošsirdība bija tālu pazīstamas. Visiem gribējās cīnīties viņa vadībā. Viņu uzskatīja par labāko starp maršaliem, izņemot ķeizaru, kurš tā nedomāja, un maršalu Lannu, kad tas vēl bija dzīvs. Slikti bija vienīgi tas, ka Masenā pārāk cieši turēja savu naudasmaisu, bet par to viņš kādā jaukā dienā ne mazāk cieši sagraba ciet Cirihi un Dženovu, un tāpēc viņam var piedot ari skopumu.

Ieņemtas pozīcijas Masenā turēja tikpat stingri kā naudasmaisu. Lai pierunātu viņu pamest ieguvumus, vajadzēja cilvēku ar lokanu mēli.

Kādu dienu Masenā izsauca mani pie sevis. Ar prieku devos uz galveno štābu. Es biju viņa luteklis, nevienu virsnieku viņš nevērtēja tik augstu kā mani. Visi agrāko laiku ģenerāļi mēdza slavēt tos, kas slavu pelna.

Masenā sēdēja viens savā telti, atspiedis zodu rokā. Viņam bija tāds izskats, kas lika domāt, ka viņam nupat kāds cēlis priekšā parādzīmi par lielāku summu.

Ieraudzījis mani, Masenā pasmaidīja.

—  Labdien, pulkvedi Žerār!

—  Labdien, maršal.

— Nu, kā klājas trešajam huzāru pulkam?

— Trešais huzāru pulks, rnaršal, tāds pats kā vienmēr: septiņi simti nesalīdzināmu kareivju sēd septiņi simti nesalīdzināmos zirgos.

— Vai jūsu rētas sadzijušas?

—  Manas rētas nekad neaizdzīst, maršal, — es at bildēju.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka ik dienas dabūju jaunas.

Masenā iesmējās, un viņa seja pārklājās smalkām grumbiņām.

— Ja šinī ziņā ar jums kāds var sacensties, tad tas ir ģenerālis Raps. No ienaidnieku lodēm viņš dabūjis divdesmit trīs ievainojumus un tikpat arī no daktera Lareja nažiem un zondēm. Pulkvedi, pēdējā laikā es jūs nelaidu cīņā tāpēc, ka jūs bijāt vairākkārt ievainots.

— Tas mani aizvainoja, maršal.

— Nu, nu! Neiekarstiet! Kopš tā laika, kad angļi ieņēma šīs sasodītās pozīcijas pie Torres-Vedrasas, pastāvīga darba nevienam nebija. Jūs mazliet atpūtāties Dārtmūras cietumā. Tagad jums būs drusku jāpastrādā.

— Tas nozīmē, ka mēs dosimies uz priekšu?

— Nē, atkāpsimies.

Izdzirdis šos vārdus, es sapīku, un to manīja arī Masenā. Kā tad tā?! Mēs atkāpsimies no šī suņa Velingtona, kuru nebija aizkustinājuši mani vārdi un kurš nosūtīja mani uz savu miglaino tēviju? To iedomājoties vien, biju gatavs raudāt.

— Ko lai iesāk? — Masenā nepacietīgi iesaucās. — Kad pieteic šahu, karalim jāpārvietojas.

— Uz priekšu, — es atbildēju.

Masenā papurināja sirmo galvu.

—  Sīs pozīcijas nav ieņemamas,— viņš teica,— es jau te zaudēju ģenerāli Senkruā un daudz kareivju. Man jātaupa spēki. Un bez visa tā mēs še Santaremā smokam gandrīz jau sešus mēnešus. Apkaimē vairs nav ne mārciņas miltu, ne pudeles vīna. Mums jāatkāpjas.

—  Bet Lisabonā vīna un miltu, cik tik uziet,— es tielējos.

—  Jūs iedomājaties, ka armija ir tas pats, kas jūsu huzāru pulks, — aizjoņo turp, atjoņo šurp, un darīts! Ja nāktu šurp .Suits, tad būtu citādi. Viņam ir trīspadsmit tūkstoši karavīru .. Bet viņš nenāks … Bet tagad pie lietas. Es izsaucu jūs, pulkvedi Žerār, tāpēc, ka gribu uzticēt jums svarīgas un atbildīgas ekspedīcijas vadību.

Jūs varat iedomāties, ka es kļuvu uzmanīgs. Masenā attina lielu karti. Pēc tam viņš to ļoti rūpīgi izgludināja savām mazajām, spalvainajām rokām.

— Lūk, šī ir Sanlarema, — viņš sacīja, bīdīdams pirkstu uz kādu punktu kartes vidū.

Pamāju, ka esmu sapratis.

— Seit, divdesmit piecas jūdzes uz austrumiem, atrodas Almeiksala, kas slavena ar saviem vīnu rūpniekiem un lieliem klosteriem.

Es atkal pamāju, bet ko maršals ar to gribēja teikt, es nesapratu.

— Vai esat kaut ko dzirdējis par maršalu Milfiēru? — Masenā jautāja.

— Esmu kalpojis visu maršalu vadībā, bet tādu vēl neesmu dzirdējis,— es atbildēju.

— O! «Maršals Milflērs»— tā ir palama, ko viņam piešķīruši kareivji,— Masenā paskaidroja.— Par to man nebūtu jums jāstāsta, ja jūs pēdējos mēnešus nebūtu pavadījis angļu gūstā. Tas ir kāds anglis, turklāt izglītots. Viņš darbojas izmeklēti «smalkjūtīgi», un tāpēc viņam dota tāda palama.' Es gribu, lai jūs aizjātu pie šī angļa uz Almeiksalas klosteri.

— Klausos, maršal.

— Jums šis maršals Milflērs jāpakar pie pirmā piemērotākā koka.

— Klausos, maršal.

Gatavojos atstāt telti, bet Masenā sauca mani atpakaļ.

— Vienu minūti, pulkvedi! Pirms dodaties ceļā, jums jāzina lietas apstākļi. Sī maršala Milflēra īstais vārds ir Aleksis Morgans. Viņš ir ļoti apdāvināts un drošsirdīgs vīrs. Nesen viņš vēl kalpoja kā virsnieks angļu gvardē, bet tad par krāpšanos kāršu spēlē tika no virsnieku sarakstiem izstrīpots. Sapulcinājis dažus angļu dezertierus, viņš atkāpās kalnos. Drīz viņam sāka pievienoties arī bēgļi no mūsu armijas un portugāļu laupītāji. Tagad viņa komandai klausa piecsimt cilvēku. Maršals Milflērs ieņēma Almeiksalas klosteri, izdzina mūkus un, pārvērtis šo svēto celtni neuzvaramā cietoksni, rīko laupīšanas uz ceļiem un tuvākās apkaimes pilsētās.

— Tādu cilvēku jau sen bija laiks pakārt, — es teicu un posos prom.

— Pagaidiet, pagaidiet! — maršals iesaucās, smaidīdams par manu nepacietību.— Pats sliktākais vēl nule gaidāms. Pagājušā nedēļā bagātākā Spānijas sieviete,

1 Mille jlnuts — tūkstoš puķu. (Tulk. no franču vai) atraitne grāfiene de la Ronda, brauca uz karaļa Zozefa galmu apmeklēt savu mazdēlu. Ceļā grāfienei uzbruka sie ļaundari un viņu nolaupīja. Tagad viņa tiek turēta kā ķīlniece Almeiksalas klosteri, un viņu glābs tās .. .

— Vecums,— es iekritu starpā.

—  Nē, bagātība, — Masenā atbildēja,— viņa spēj samaksāt izpirkšanas naudu. Tā, pulkvedi Žerār, es dodu jums trīs uzdevumus. Pirmkārt, jums jāatbrīvo šī nelaimīgā dāma, otrkārt, jāsoda slepkava Morgans un, treškārt, jāiznīcina, ja iespējams, noziedznieku ligzda. Vienmēr esmu jutis pret jums uzticību un tāpēc piekomandēju jums puseskadrona huzāru.

Goda vārds, es neticēju savām ausīm! Biju cerējis, ka maršals man dos vismaz manu trešo huzāru pulku.

— Būtu jums devis vēl vairāk kareivju, — Masenā turpināja,— bet šodien sāku atkāpšanos. Velingtona kavalērija ir ļoti spēcīga, un man dārgs katrs kareivis. Vairāk par puseskadronu jums nekādi nevaru dot. Paskatieties, ko Almeiksalā varat izdarīt, un ierodieties pie manis Abrantesā ar ziņojumu ne vēlāk par nākamo rītu.

Zināms, tas bija ļoti glaimojoši, ka Masenā tik augstu novērtē manus talantus, bet līdz ar to mans stāvoklis bija grūts. Man uzdeva atsvabināt veco dāmu, pakārt angļu noziedznieku un izpostīt nometni, kurā mita piecsimt laupītāju. Pamēģiniet to veikt ar piecdesmit kareivjiem!

Tomēr mani mierināja lepna doma.

Sie piecdesmit cilvēki nebija parasti kareivji, bet Konflānas huzāri, kuru komandieris turklāt bija pats Etjēns Žerārs.

Iziedams laukā un lūkodamies uz skaistajām, saules zeltītajām Portugāles ainavām, es klusi gremdējos patīkamās domās. Kas zina, vai mani negaida goda medaļa, kuru biju jau neskaitāmas reizes nopelnījis, bēt tomēr neieguvis?

Varat būt droši, ka savus piecdesmit kareivjus izraudzījos ļoti tālredzīgi. Visi mani pavadoņi bija norūdīti kareivji, kas piedalījušies vācu kaujās. Dažiem mundierus rotāja trīs uzšuves, vairumam — divas. Par kareivju apakškomandieriem ieliku labākos pulka vahmistrus — Udē un Papijetu. Savus kareivjus nostādīju četrās rindās. Ai, kas tas bija par skatu! Iedomājieties brašus zēnus pelēkos, sudrabā izšūtos tērpos, glītās cepurītēs ar maziem, sarkaniem pušķīšiem. Plecus viņiem sedza leopardu ādas, viņi sēdēja tumšbrūnos zirgos.

Tīksminoties ap šo skatu, sirds man sāka sist straujāk. Nevarēju vienaldzīgi nolūkoties šais iedegušajās sejās, ūsās, kas varonīgi plīvoja virs siksniņām, kuras apņēma vaigus. Es jutos pārliecināts par veiksmi.

Starp mums, mani draugi, teikšu jums, ka mani huzāri, bez šaubām, sajuta to pašu, skatīdamies savā jaunajā pulkvedī, kas jādelēja gar viņu ierindu augstā, bērā zirgā.

Ta mēs atstajam nometni un pārcēlāmies pari Taho upei. Es, abu brašo vahmistru pavadīts, jāju pulciņa priekšgalā. Aizsniedzis kalnu virsotnes, paskatījos atpakaļ uz Santaremu. Ieraudzīju bezgala garu, melnu līniju. Tā bija Masenā armija. Brīžam paspīdēja zobeni un durkļi. Tur kustējās karaspēka daļas, gatavodamās uz drīzu atkāpšanos. Dienvidpusē pie apvāršņa vietām pavīdēja sarkani plankumi — angļu priekšpulki. Bet, jo tālāk, jo vairāk sabiezēja šī sarkanā krāsa. Mūsu priekšā pletās Velingtona nometne; pār to krājās biezi dūmu blāķi. Mūsu kareivjus šie dūmi uzmundrināja. Angļi dabūja labu proviantu, kamēr mūsu pulki badojās, pastāvīgi medīdami pa ciematiem ēdami ietas.

Rietumos no mums kā zila josta parādījās jūra. Reidā vīdēja baltās angļu kuģu buras.

Mums bija uzdots virzīties uz austrumiem un varbūt attālināties no abām armijām. Tiesa, visu apkaimi bija pārpildījuši mūsu marodieri un angļu izlūku nodaļas. Kareivju man bija maz, tāpēc bija jābūt apdomīgam. Visu dienu jājām tikai pa tuksnešainām kalnu grēdām. Kalnu pakājēs zaļoja vīnogulāji, bet galotnes vīdēja drūmi pelēkas. Kalnu šķautņainās rindas, kas stiepās gar ziemeļu apvārsni, atgādināja badā noliesējuša zirga muguru. Brīžiem mums nācās pārjāt šauras upītes, kas beigās atdāvāja savus ūdeņus lielajai Taho. Reiz nonācām arī pie lielas, straujas upes. Lai pārkiūtu tai pāri, vajadzēja meklēt braslu, kas tiešām arī bija atrodams. To mēs uzzinājām pēc mājām, kas bija celtas upei abās pusēs. Tā nu bija droša pazīme, ka tur ir brasls. Nebija neviena, kam to pajautāt. Nekur nemanīja ne cilvēku, ne lopu. Pār mūsu galvām lidinājās tikai milzīgi kraukļu bari.

Saule sāka grimt aiz apvāršņa, kad iejājām plašā ielejā. Vidū bija atklāts līdzenums, tam abās pusēs auga ozolu birzis. Līdz Almciksalai vairs bija pāris jūdžu. Nolēmu jāt caur mežu. Togad bija agrs pavasaris, koki jau zaļoja lapu segā, un es izmantoju šo apstākli, lai slēptu savu pulciņu no nelūgtām acīm. Un tā mēs jājām caur mežu. Piepeši man pieauļoja kāds no seržantiem un ziņoja:

— Pulkveža kungs, ielejā redzami angļi!

— Jātnieki vai kājnieki?

—  Dragūni, pulkveža kungs,— seržants atbildēja. — Viņu ķiveres laistās saulē, un es dzirdēju ari zirgus zviedzam.

Apstādināju savus kareivjus un steidzos uz mežmalu. Par ienaidnieka tuvumu nevarēja šaubīties. Vienā virzienā ar mums, sagrupējusies kolonnā, jāja angļu dragūnu nodaļa. Cauri lapotnei varēju it labi saskatīt viņu sarkanos tērpus un ieroču mirdzumu.

Kad dragūni izjāja klajumā, es pārredzēju visu viņu pulku. Skaita ziņā tas nebija lielāks par manu.

Tur bija puseskadrons, ne vairāk.

Jūs zināt jau daudzus no maniem piedzīvojumiem un varbūt būsiet ievērojuši arī to, ka protu zibenīgi pieņemt lēmumus.

Tāds vispār ir mans raksturs, bet, ieraudzījis angļus, es, jāatzīstas, vilcinājos. No vienas puses, man ļoti gribējās izspēlēt ar dragūniem viltīgu kavalērijas nedarbu, no otras — nedrīkstēju aizmirst svarīgo uzdevumu. Darbs, kas gaidīja mani Almeiksalā, bija grūts, un, ja es ielaistos sadursmē ar angļiem, varēju zaudēt daudz kareivju. Angļi nebija ņemami ar kailu roku. Vai man ir tiesības rotaļāties ar cilvēku dzīvībām, ja uzdots svarīgs darbs?

Un tā nu es sēdēju seglos un domāju, ko darīt. Svaigajā ozolu lapotnē angļu spožās ķiveres vēl arvien laistījās tikpat izaicinoši.

Piepeši viens no angļiem, stalts jātnieks sarkanā mundierī ar zaļiem atlokiem, izjāja klajā vietā, rādīja uz mani ar pirkstu, brīdinoši iesvilpās un kliedza:

—  Hallo! Hallo!

Viņš laikam bija mani noturējis par lapsu vai citu meža zvēru. Brašajam anglim pievienojās vēl trīs, un viņu taurētājs pūta trauksmes signālu. Pēc tam viss pulks parādījās izcirtumā.

Kā jau biju rēķinājis, vairāk par puseskadronu vii,iu nebija. Tas sagrupējās dubultkolonnā, pa divdesmit pieciem dragūniem katrā rindā. Priekšā izjāja viņu virsnieks, tas pats, kas norādīja uz mani ar pirkstu un kliedza «hallo».

Arī es tāpat izkārtoju savus kareivjus. Tagad mūs, dragūnus un huzārus, šķīra divsimt jardu liels līdzenums, kas bija apaudzis ar zāli. Mani draugi, šie sarkanie dragūni uzvedās apskaužami. Sevišķi skaistas bija viņu sudrabotās ķiveres ar garām, baltām spalvām; viņi vicināja savus lielos, spīdošos zobenus. Esmu pārliecināts, ka dragūni nebija vēl redzējuši tādu vieglās kavalērijas nodaļu kā mani Konflānas huzāri. Tiesa, dragūni bija elegantāki par mums. Velingtons spieda viņus rūpīgi tīrīt visas apģērba metāldaļas, bet mums tik stingru noteikumu nebija. Taču visiem zināms, ka angļu tērpi ir ārkārtīgi šauri un ka tas traucē rīkoties ar zobenu.

Kuri no mums bija drošsirdīgāki? Vientiesīgi un nepiedzīvojuši ļaudis mīl apgalvot, ka viņu tautas kareivji ir drošsirdīgākie visā pasaulē. Visas pasaules tautas tā domā. Bet es, savā mūžā tik daudz redzējis, runāju citādi. Sevišķas atšķirības starp armijām nav. Vienā armijā ir stingrāka disciplīna, citā — vājāka, bet, kas attiecas uz drošsirdību, šinī ziņā visas tautas vienādas. Kā izņēmums šim likumam še būtu minama franču armija: franči, taisnību sakot, drusciņ karstasinīgāki par citām tautām.

Tātad pudele bija attaisīta, glāzes pielietas un tikai vajadzēja dzert vīnu!

Angļu virsnieks, it kā izaicinādams mani uz cīņu, vicināja zobenu gaisā un rikšoja uz priekšu. Goda vārds, tas bija skaists skats! Kas gan var būt daiļāks par brašu karotāju tīrasiņu zirgā?

Tas viss bija tik pievilcīgi, ka man ļoti gribējās palikt uz Vietas un priecāties par angļa bezrūpīgo seju. Viņš sēdēja, izslējis galvu, ar nolaistu zobenu. Viņa ķiveres košā spalva viegli trīsuļoja vakara vējiņā. Jauns, spēcīgs un drošsirdīgs virsnieks!

Bet es jau neesmu tāds cilvēks, kas stāvēs un gaidīs ienaidnieku. Arī Etjēnam Žerāram var būt vājības, bet neviens neiedrošināsies viņu apvainot gļēvumā vai svārstībā. Mans vecais Rataplāns labi pazina manu raksturu. Viņš rāvās uz priekšu bez uzmudinājuma, un es joņoju anglim pretī.

Ir divas lietas, kuras es nekad neaizmirstu: kādreiz skatītas daiļu sieviešu sejiņas un skaistu zirgu kājas.

Tuvodamies pretiniekam un aplūkodams viņa zirgam kājas, es sāku zilēt:

«Kad, pie Jupitera, es esmu redzējis šo lielisko, gaišbēro zirgu? Kur esmu redzējis šis apburošās kājas?»

Uzmetis acis jātniekam, es pēkšņi visu atcerējos. Angļa sejā klaiņoja bezbēdīgs smaids, viņš uzlūkoja mani izaicinoši. Es viņu pazinu. Tas biia tas pats jauneklis, kas glāba mani no slepkavu rokām. Ar viņu es spēlēju ekartē, likdams ķīlā savu brīvību. šis bija vīrs ar milorda titulu, cienījamais sers Rasels Bārts.

— Bart! — es iesaucos.

Tajā brīdi v"iņš jau cēla zobenu cirtienam, turklāt darīdams to tik nemākulīgi, ka es bez sevišķām pūlēm varēju viņu izsist no segliem. Zobencīņā Bārts nebija lietpratējs. Bet es nepūlējos cirtienu atsist: es salutēju. Barta roka slābi nolaidās gar sāniem, viņš uzlūkoja mani.

—  Ai, tas taču ir Žerārs!— viņš iekliedzās, nevarēdams apslēpt izbrinu.

Bet tad viņš pēkšņi apklusa, it kā mūsu satikšanās nebūtu nekas neparasts. Ja viņš būtu kaut collu tuvāk, es to apkamptu un noskūpstītu.

—  Nebūtu ne sapnī iedomājies, ka tas esat jūs,— Bārts turpināja.— Es jau nopriecājos, ka mums iznāks maza plūkšanās.

Bārts teica šos vārdus ar tādu vilšanos, ka jutos mazliet aizskarts. Cik savādi — viņš nepriecājas par sastapšanos ar draugu, bet skumst par to, ka viņa priekša nestāv ienaidnieks!

—  Ari man patiktu pašķindināt zobenus, dārgais Bart, — es atbildēju,— bet es nevaru celt ieroci pret cilvēku, kas izglābis man dzīvību.

— Ek, nepieminiet to!

—  Tas nav iespējams. Es nevarētu sev mūžam piedot, ja būtu jums nodarījis ļaunu.

—  Jūs piešķirat pārāk lielu nozīmi niecīgam pakalpojumam.

—  Tā tas nebūt nav. Pat mana māte vēlas spiest jūs pie sirds. Ja jums kādreiz gadās būt Gaskoņā…

—  Lords Velingtons ar sešdesmit tūkstošiem kareivju jau virzās turp.

— Tad vismaz viens no šiem kareivjiem paliks dzīvs,— es atbildēju.— Bāziet savu zobenu makstī!

Mūsu zirgi tagad stāvēja blakus, Bārts ar zobenu piedūrās man pie kājas.

— Jūs esat labs biedrs, Žerār,— viņš teica,— žēl, ka neesat dzimis tai Lamanša pusē, kurā jums vajadzēja piedzimt.

— Nē, es piedzimu īstā pusē. Esmu lepns, ka esmu francūzis.

— Jūs, nožēlojamais nabadziņš! — Bārts iesaucās ar tādu sirsnīgu līdzcietību balsī, ka nevarēju valdīt smieklus.

Barta seja atkal kļuva nopietna, un viņš teica:

— Tas viss jau ļoti labi, Žerār, bet rnēs aizmirstam, kas mums jādara. Mēs nedrīkstam stāvēt un sarunāties. Es nezinu, kā šādos gadījumos reaģē Masenā, bet lords Velingtons izlēktu no Zābakiem, ja redzētu, ka es draudzīgi triecu ar franču pulkvedi. Mēs taču neesam te ieradušies uz pikniku, vai ne?

—  Bet ko tad jūs īsti gribat?

— Lūk, ko. Ja atceraties, mums reiz bija mazas domstarpības par huzāriem un dragūniem. Es atvedu šurp piecdesmit zēnus no sešpadsmitā dragūnu pulka.

Lodes viņu karabīnēs top karstas aiz nepacietības. Arī jums ir pussimts varonīgu huzāru, un es redzu, ka viņi gaida ciņu. Sakiet — kā būtu, ja mēs inscenētu mazu kauju? Ar to nekas nebūs zaudēts. Šejienes karstajā klimatā maza asiņu nolaišana būs taisni derīga.

Barta vārdi man šķita esam vietā. Pavisam aizmirsu Aleksi Morganu, sagūstīto grāfieni de la Rondu un Almeiksalas klosteri. Man briesmīgi iegribējās uzsākt mazu kavalērijas cīņu pēc visiem kara māķslas likumiem.

— Esmu ar mieru, Bart,— es atbildēju,— līdz šim mēs tīksminājāmies par jūsu dragūniem no priekšpuses, tagad būs laiks redzēt arī viņu muguras.

— Vai nevēlaties kādas derības?— Bārts ierosināja.

— Es lieku ķīlā Konflānas huzāru pulka godu.

— Jauki,— Bārts atteica,— ja mēs jūs uzveiksim, es būšu līksms, bet, ja jūs pārspēsiet mūs,— jo labāk maršalam Milflēram.

Izdzirdis šos vārdus, bezgala izbrīnīts paskatījos uz Bārtu.

—  Kāpēc tas nāks par labu maršalam Milflēram?— es vaicāju.

—  Tā sauc nelieti, kas dzīvo ne visai tālu no šejienes. Lords Velingtons izsūtīja mani ar šiem dragūnicTn, lai mēs Milflēru pakārtu.

— Velns lai parauj! — es iesaucos.— Masenā mūs izsūtīja izdarīt to pašu.

Abi iesmējāmies un bāzām zobenus makstis. Mums aiz muguras atskanēja skaļa tērauda šķinda. Dragūni un huzāri sekoja mūsu piemēram.

— Tātad mēs esam sabiedrotie! — Bārts smējās.

— Uz vienu dienu.

— Mums jāapvieno spēki.

— Tam es pilnīgi piekritu, Bart.

Tā plūkšanās nenotika. Mēs sagrupējām savus puseskadronus divos mazos četrrindu pulciņos un kustējāmies tālāk pa ieleju. Huzāru cepurītes un dragūnu ķiveres drīz vien sajaucās, un pretinieki ar labpatiku aplūkoja cits citu.

Kareivji līdzinās veciem medību suņiem, kas bieži plēsušies un prot cienīt pretinieka zobus. Vairums mūsu kareivju labsirdīgi smaidīja, bet bija arī tādi, kas saskatījās naidīgi un izaicinoši. Sevišķi īgns bija kāds angļu seržants un mans vahmistrs Papijets. Sie vīri, pieraduši pie kaujām un naida, nesaprata, ka brīžiem naidnieks var kļūt par draugu. Bez tam Papijetam pie Buzako bija kritis vienīgais brālis, un viņš neieredzēja angļus. Mēs ar Bārtu jājām priekšgalā un sarunājāmies par notikumiem, kas sekoja mūsu ievērojamai ekartē partijai — par šo gadījumu es jums jau stāstīju.

Es stāstīju Bartam par saviem piedzīvojumiem Anglijā. Brīnišķa tauta šie angļi, es jums saku! Bārts zināja jau agrāk, ka esmu piedalījies divpadsmit lielās kaujās, bet tas neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Turpretim, kad dabūja dzirdēt par manu cīkstēšanos ar Bastleru no Bristoles, viņš sāka lūkoties uz mani ar cienību.

Bārts savukārt man pavēstīja, ka karatiesas priekšsēdētājs, kas sodījis viņu par ekartē spēli un nolaidību, pildot dienesta pienākumus, viņu tomēr attaisnojis, bet briesmīgi dusmojies un kliedzis, dzirdot, ka Bārts pēdējās partijas sākumā netaupījis trumpas. Savāda tauta šie angļi!

Šķērsojusi ieleju, kāpām nelielā piekalnē, bet pēc tam iekļuvām vēl plašākā ielejā. Stāvot uzkalna virsotnē, ieraudzījām sev taisni pretī, jūdzes četras piecas tālu, pelēku, plašā līdzenumā izkaisītu pilsētu. Kalnā pilsētas vidū pacēlās milzīga ēka. Tas bija Almeiksalas klosteris, kurā laupītāju banda bija ierīkojusi nometni. Sos pašus laupītājus jau arī mums bija uzdots iznicināt.

Tikai tagad mēs sapratām, kādu grūtu darbu mums uzdevusi priekšniecība. Klosteris bija īsts cietoksnis. Nebija ko domāt, ka šo cietoksni spēsim uzvarēt ar vienu simtu vieglās kavalērijas kareivju.

—  Nu, mēs šeit neko nepanāksim, ja Masenā un Velingtons paši negrib pūlēties,— Bārts teica.

—  Esiet paļāvīgs!— es drošināju.— Pirē ieņēma Leipcigu ar piecdesmit huzāriem.

—  Bet, ja viņam būtu bijuši vēl arī piecdesmit dragūni, viņš ieņemtu Berlīni,— Bārts smiedamies atbildēja.— Lai gan dienesta pakāpē esmu daudz augstāks par jums, tomēr gados jūs esat vecāks un vairāk piedzīvojis, tāpēc jums jāuzņemas vadoņa loma. Redzēsim, kurš pirmais sāks šaubīties par nodoma izdošanos.

—  Skaisti,— es sacīju, — mums jāsteidzas. Jādarbojas ātri, jo man uzdots ierasties Abrantesā ne vēlāk par ritvakaru. Līdz tam darbam jābūt padarītam. Liekas, še būs ļaudis, kas varēs sniegt mums nepieciešamās ziņas.

Patiesi, netālu no mums, gandrīz pie paša ceļa, atradās četrstūraina, glīti izbalsināta mājiņa. Virs durvīm bija koka izkārtne, kas vēstīja, ka mājā ierīkota vienkārša taverna, kur piestāj atpūsties mūļu dzinēji. Lapenē dega spuldze, kuras gaismā ieraudzījām divus cilvēkus. Viens no tiem bija tumšā kapuciešu mūka apģērbā, otrs platā priekšautā, acīmredzot pats krodzinieks. Sie abi vīri skaļi un nopietni kaut ko pārrunāja. Mūs viņi pamanīja tikai tad, kad bijām pienākuši tiem gluži klāt. Krodzinieks gribēja aizbēgt, bet viens no angļiem sagrāba viņu aiz matiem un noturēja uz vietas.

—  Dieva deļ, apžēlojieties! — viņš iekaucās.— Manu māju izlaupīja franči, mani pašu apzaga angļi! Laupītāji mani pakāra pie koka un cepināja kāju pēdas. Pie Svētās Dievmātes, man taču nav ne naudas, ne ēdamlietu! To var apliecināt arī labais abata tēvs, kas badojas kopā ar mani.

— Tas ir taisnība, cienīts kungs,— ierunājās abats nevainojamā franču valodā, — šis godājamais cilvēks stāsta tīru patiesību. Viņš ir viens no briesmu laiku upuriem. Tiesa, viņa zaudējumi ir nieks, salīdzinot ar maniem.

Pēc tam, pagriezies pret angli, kas turēja viesnīcnieku, abats teica angliski:

—  Laidiet viņu vaļā! Viņš nebēgs. Ja jūs pat gribētu, viņš to nedarīs. Viņš ir ļoti novārdzis.

Spuldzes gaismā mūku varēja labi apskatīt. Tas bija skaists brūnēts, biezu, kuplu bārdu un dzirkstošām vanaga acīm. Viņš bija tik garš, ka cepures virsa sniedzās līdz Rataplāna ausīm. Abats izskatījās gurdens un sanīcis. Redzams, šis cilvēks pārcietis daudz rūpju, tomēr izturējās karaliski, bramanīgi un stingri. Droši vien viņš bija ļoti izglītots vīrs. Citādi viņš tik labi neprastu franču un angļu valodas.

—  Nebaidieties, — es mierināju drebošo viesnīcnieku,— bet jūs, svēto tēv, varat būt mums visai noderīgs. Mums jāievāc dažas ziņas.

— Jūsu dēļ esmu gatavs uz visu, mans dēls,— abats atbildēja.

Vēlāk, vārgi pasmaidījis, piebilda:

—  Mana iztika vienmēr bijusi ļoti trūcīga, bet pēdējās nedēļās klājās pavisam bēdīgi. Ja gribat, lai saku taisnību, man jāatgūst spēki un jālūdz no jums gabaliņš maizes.

Ceļā mēs ņēmām līdzi dubultas porcijas un tāpēc varējām apmierināt mūka izsalkumu. Ar zvērisku apetīti viņš aprija gabalu jēlas gaļas, ko viņam iedevu.

—  Nav vairs laika, mums jādodas tālāk, — es teicu. — Mums, cienījamais tēvs, vajag jūsu padomu. Sakiet — kurā pusē klosterim vājākas sienas? Kādas paražas laupītājiem, kas tagad tur saimnieko?"

Abats nomurmināja bārdā kādu frāzi, laikam latīņu valodā, bet tad sakrustoja rokas un pacēla acis uz debesīm.

—  Taisnā lūgšanai piemīt milzīgs spēks! Vai es varēju iedomāties, ka mana lūgšana tiks uzklausīta tik drīz? Kungi, — jūsu priekšā Almeiksalas klostera nelaimīgais abats. Mani izdzina — un kas izdzina? Sauja neliešu, izbēgušu no trim armijām, ķecera vadīta. Ai, šausmas atcerēties, ko es esmu pārdzīvojis!

Abata balss pārtrūka, un pār vaigiem sāka ritēt asaras.

— Neskumstiet, cienījamais tēvs,— Bārts iesaucās. — Es lieku deviņus pret četriem, ka jūs atgriezisieties klosteri ne vēlāk par pulksten deviņiem vakarā.

—  Es nedomāju par savu labklājību, — mūks šņukstēja,— bet par savu nabaga izklīdināto draudzi. Mani sāpina to svēto liktenis, kuri palika ļaundaru un ķeceru varā.

—  Nu, nezin vai viņiem maz vaļas nodarboties ar klostera brāļiem,— Bārts mierināja.— Lūdzu, parādiet mums ceļu uz klostera vārtiem, un mēs to atbrīvosim no slepkavām.

Labais abats varēja ziņot visu, kas vien mūs interesēja, bet nevar teikt, ka dzirdētais mūs iepriecināja. No viņa vārdiem nojautām, ka mūs sagaida ārkārtīgi grūts pasākums.

Klostera sienas bija četrdesmit pēdu augstas, apakšējie logi aizbarikādēti un ēkā ietaisītas šauras lūkas uzbrucēju apšaudīšanai. Laupītājiem bija stingra disciplīna, visapkārt klosterim bija izlikti sargi, tāpēc pēkšņs iebrukums nebija iespējams. Bija vairāk kā skaidrs, ka klostera ieņemšanai vajadzīgs vismaz bataljons grenadieru un pāris lielgabalu.

Mums saplaka dūša. Es stāvēju, saraucis uzacis. Bārts sāka svilpot kādu dziesmiņu.

—  Lai būtu kā būdams, mums tomēr jāmēģina uzbrukt klosterim,— viņš beidzot sacīja.

Pa tam mūsu kareivji bija paspējuši noseglot un padzirdīt zirgus un pašlaik ēda vakariņas. Mēs trīs — abats, Bārts un es — iegājām viesnīcā, lai, kā pienākas, apsvērtu turpmāko darbības plānu. Pudelē man vēl bija drusku konjaka, ko izdalīju vienlīdzīgi. Iznāca ļoti maz: mēs tikai apmērcējām ūsas.

—  Manuprāt, šie dauzoņas par mūsu ierašanos neko vēl nezina, — es iesāku,— uz ceļa neredz izlūkus. Mans nodoms ir šāds: mums jānoslēpjas kaut kur tuvējā mežā un, izmantojot brīdi, kad atdara vārtus, jāieņem cietoksnis.

Bārts atzina, ka tas esot labākais, ko mēs varot uzsākt, un mēs sākām apspriesties, kā to pēc iespējas labāk izdarīt. Abats aizrādīja, ka var rasties sarežģījumi.

—  Ap klosteri jūdzes rādiusā nav tādas vietas, kur jus varētu paslēpties,— viņš sacīja.— Vai nobēgt pilsētā? Bet te atkal nelaime — pilsētniekiem nevar uzticēties, viņi ir uz vienu roku ar slepkavām. Baidos, mans dēls, ka jūsu lieliskais nodoms nebūs īstenojams. Sie ļaudis ir ļoti modri un tālredzīgi.

—  Bet citas izejas es neredzu, — es aizrādīju,— Kon flānas huzāru nebūt nav tik daudz, lai es varētu riskēt ar viņu dzīvībām. Uzbrukt ar puseskadronu cietoksnim, kuru aizsargā četrdesmit pēdas augstas sienas un piec simt kājnieku, būtu tīrais neprāts.

—  Ivs neesmu kararnākslas pratējs,— abats nopūtās, — bet man gribējās dot jums labu padomu. Sos neģēļus un viņu dzīvesveidu es smalki pazīstu. Jā, un kā gan lai es nepazītu? Jau vesels mēnesis, kopš dzīvoju šai tuksnesī, ar skumjām novērodams sirdij tuvo klosteri Ja es būtu jūsu vietā, es darītu … es darītu . . .

—  Sakiet, sakiet, mans tēvs, — ko jūs darītu?! — mēs iesaucāmies kā vienā mutē.

—  Man jums jāsaka, mani bērni, ka klosterim ik dienas pieplūst jauni angļu un franču dezertieri. Brī žiem dezertieri pienāk veseliem pulkiem, ģērbušies un bruņojušies, kā pienākas. Kas liedz jums un jūsu kareivjiem uzdoties par dezertieriem? Tā jūs viegli iekļūsiet klosterī.

Sī ģeniālā plāna vienkāršība mani tā sajūsmināja, ka piecēlos un apkampu abatu, bet Bārts sāka iebi'lst.

—  Labi, lai būtu tā! — viņš teica abatam. — Bet, ja pareizi atceros, jūs pats teicāt, ka šie nelieši esot gudri un viltīgi. Un, ja tā, tad jāšaubās, vai viņi ielaidīs pie sevis simt apbruņotu kareivju. Esmu daudz dzirdējis par misteru Morganu, kuru šeit sauc par maršalu Milflēru. Viņš ir liels izvirtulis, bet prāta ziņā viņu nevar pārspēt.

—  Tādā gadījumā,— es ierosināju,— uz klosteri iesim tikai piecdesmit cilvēki, kuri ausmā atdarīs vārtus Tas ir jauns plāns!

Ilgi un trokšņaini mēs apspriedām abata priekšlikumu. Mēs bijām tikai jauni kavalēristi, bet, ja arī mūsu vietā būtu Masenā un Velingtons, — viņi šo jautājumu nenokārtotu labāk par mums. Beigu beigās nācām pie šāda atzinuma. Vienam no mums — Bartam vai man — jānoiet ar savu pulciņu pie klostera vārtiem un jāuzdodas par dezertieriem. Rīta krēslā cietoksnī iekļuvušie atvērs vārtus un ielaidīs otru pulciņu.

Turpretim abats palika pie sava. Viņš runāja, ka dalīt spēkus esot bīstami, un ieteica jāt uz cietoksni visiem kopā. Mēs palikām pie sava. Abats paraustīja plecus un piekrita.

—  Tikai to es gribētu zināt,— viņš sacīja,— ko jūs darīsiet ar to suni maršalu Milflēru, viņu noķēruši?

— Pakārsim,— es atbildēju.

Mūka tumšajās acīs iedegās ļauna uguntiņa.

—  Ak, tā viņam vēl par daudz laba, par daudz viegla nāve! — abats iesaucās.— Ja viņš kristu manās rokās .. bet mans Dievs! Vai Dieva kalps maz drīkst ļaut vaļu līdzīgām jūtām?!

Un, izrādot izmisumu, viņš aizklāja rokām seju un izgāja no istabas.

Mums bija jāizlemj vēl viens svarīgs jautājums, vajadzēja izšķirt, kam būs tas gods viesoties klosterī pirmajam — frančiem vai angļiem? Etjēns Žerārs nevarēja piekāpties. Domāt citādi nozīmētu nepazīt Etjēnu Žerāru.

Bet Bārts bija nenomierināms. Viņš uzstāja, lai es dodu viņam priekšroku.

— Jūs taču pats stāstījāt, ka esat piedalījies septiņdesmit četrās cīņās.

Sādu pierādījumu pārliecināts, es biju ar mieru, un mēs sadevāmies rokās. Tai pašā mirkli viesnīcas pagalmā atskanēja nikni bļāvieni un cīņas kņada. Mēs izrāvām zobenus un izskrējām pagalmā pilnā pārliecībā, ka mums uzbrūk Milflēra laupītāji.

Bet luktura gaismā ieraudzījām kaut ko citu — negaidītāku. Pagalmā mežonīgi plosījās cilvēku divdesmit vai trīsdesmit liels pūlis, mielodami cits citu dūrēm. Mani huzāri plūcās ar Barta dragūniem. Sarkanie mundieri jaucās ar zilajiem, ņirbēja huzāru cepurītes un dragūnu ķiveres.

Mēs ar Bārtu metāmies pūlī un sākām kaušļus izšķirt. Lūdzām, draudējām, turējām kareivjus aiz piedurknēm vai kājām. Beidzot mums izdevās izklīdināt dragūnus.

Tagad kareivji stāvēja īgni, asinīm noplūduši, smagi elpodami kā nodzīti zirgi. Viņi saskatījās tik ļauni, ka bija skaidrs — viņi gatavi no jauna mesties cits citam virsū. Tikai mūsu kailie zobeni viņus no tā atturēja.

Kapucietis savā tumšajā tērpā bija atbalstījies pret ieejas durvīm un, lauzīdams rokas, piesauca palīgā visus svētos.

Es sāku taujāt, kā ķilda cēlusies, un uzzināju, ka to izraisījis kapuciešu mūks. Nepazīdams kareivju paražas, viņš tuvojies angļu kareivim un teicis:

— Jūsu eskadrons nav tik stalts kā franču.

Tikko apklusuši kapucieša vārdi, seržants sitis ar dūri blakus stāvošam huzāram un nogāzis viņu zemē. Angļi un franči uzkrituši cits citam kā tīģeri, un tā sākusies vispārēja kaušanās.

Redzējām, ka pārāk uzticēties kareivjiem tomēr nevar. Bārts deva komandu dragūniem nostāties tavernas priekšā, bet es savus huzārus novietoju viņā pusē.

Angļi aizgāja klusēdami un pikti grieza zobus. Franči draudēja viņiem ar dūrēm un lamājās. Ar vienu vārdu sakot, katrs izrādīja neapmierinātību kā nu mācēdams.

Tā kā mūsu kampaņas plāns bija sastādīts, nolēmām to ar steigu īstenot, jo baidījāmies, ka mūsu apakšniekos neuzliesmo jauna ķilda.

Tāpēc Bārts ar savējiem taisījās ceļā.

Pirms aizjāšanas viņš noārdīja piedurknēm zeltītās treses un noņēma siksnas un zimotnes, kas norādīja viņa virsnieka pakāpi. Tagad viņu varēja uzskatīt par vienkāršu kareivi.

Bārts paskaidroja kareivjiem, ka viņu dēļ pašaizliedzīgi uzupurēsies. Dragūni nesacēla troksni un nevicināja ieročus, kā šādā gadījumā rīkotos mani huzāri, bet viņu noslēgtās, gludi skūtās sejās parādījās tāda izteiksme, ka es uzreiz sapratu: uz šiem zēniem var paļauties.

Tērpi dragūniem bija saburzīti, ķiveres un zobenu makstis aplipušas dubļiem un putekļiem, tāpat arī zirglietas nekārtībā, tāpēc viņi ļoti līdzinājās dezertieriem.

Tieši pulksten sešos rītā dragūniem vajadzēja atdarīt klostera vārtus. Es ar saviem huzāriem apsolījos tajā stundā būt vārtu tuvumā.

Mans seržants Papijets ar diviem huzāriem jāja angļiem līdzi. Pēc pusstundas viņš atgriezās un ziņoja, ka laupītāji angļus ielaiduši klosterī. Sākumā gan viņus visādi izprašņājuši un lukturu gaismā no visām pusēm aplūkojuši.

Tā nu līdz šim viss noritēja labi.

Uznāca tumša nakts. Debesis bija apmākušās, un brīžiem smidzināja lietus. šis apstāklis atkal bija mums labvēlīgs, jo, pateicoties tumsai, varējām būt droši, ka.

laupītāji neatklās mūsu mitināšanos ārpilsētas viesnīcā. Sargkareivjus nostādīju visos stūros. Tagad varēja paļauties, ka ienaidnieks mums slepus nepielīdīs.

Mūs varēja pamanīt kāds garāmejošs zemnieks un paziņot par to klosterī.

Udē un Papijets dežurēja pēc kārtas. Nomainītie sargkareivji novietojās kopā ar zirgiem uz naktsguļu ratu šķūnī.

Apstaigājis sargus un pārliecinājies, ka viss labā kārtībā, izstiepos gultā, kuru man bija saposis viesnīcnieks, un drīz ieslīgu dziļā miegā.

Jūs, mani draugi, būsiet ne vienu reizi vien dzirdējuši, ka es skaitījos un skaitos ideāls karavīrs Tā par mani spriež ne vien draugi un civilisti, bet arī veci Napoleona armijas virsnieki, kas kopā ar mani baudījuši kara gaitu rūgtumu. Bet pieklājība un patiesības mīlestība skubina rnani teikt, ka tas nav tiesa. Es nepavisam neesmu ideāls kareivis. Man trūkst dažu ideālam karotājam nepieciešamu īpašību. Ķeizara Lielajā armijā katrā ziņā bija ļaudis bez trūkumiem Par savu drošsirdību šovakar nerunāšu. Lai par to runā tie, kas redzējuši mani kaujās.

Atceros, kā kareivji, atpūtas brīžos sēdēdami ap ugunskuriem, ķildojās par to, kurš ir visdrošākais karotājs lielajā armijā. Vieni lielīja Miratu, otri Lasālu, trešie — Neiju. Gadījās, ka vaicāja arī man, kuru es uzskatu par drošsirdīgāko, bet šādos gadījumos es paraustīju plecus un smaidīju. Baidījos, ka mani uzskatīs par lielīgu, ja teikšu, ka armijā nav drošsirdīgāka kareivja par brigadieri Žerāru. Bet fakti ir nepielūdzami, un es labi zināju, ka mana drosme ir izņēmums starp tūkstošiem.

Bet kareivim ar drosmi vien nepietiek. Viņam nepieciešamas arī citas īpašības — un starp tām arī trausls miegs. Taču miegs man bija ļoti ciešs jau kopš bērnības, un tajā naktī tas man nāca par sliktu.

Bija tā ap diviem naktī. Pēkšņi šķita, ka mani kaut kas slāpē. Es gribēju kliegt, bet jutu, ka nevaru izdabūt ne skaņu. Tad mēģināju celties augšā, bet ari tas neizdevās. Es biju kā sapīts zirgs.

Jā, ap elkoņiem mani saistīja resna aukla, ceļi bija sasieti, arī rokas! Varēju kustināt vienīgi acis.

Un gultas kājgali, portugāliešu luktura gaismā, ieraudzīju mūku un viesnīcnieku.

Viesnīcnieka bālā un tuklā seja, kad to redzēju vakarā, it neko neizteica, varbūt vienīgi šausmas un muļķību, bet tagad manā priekšā bija pavisam cits cilvēks. Tas bija ļauns briesmonis.

Jā, nekad man nebija gadījies redzēt riebīgāku neģēli. Viesnīcnieks bija satvēris garu nazi ar melnu spalu.

Abats izturējās ar cienību un bija pavisam mierīgs, bet viņa kapucieša talārs bija atpogāts, un zem t|. manīju melnu mundieri ar tresēm, kādas parasti nēsa angļu virsnieki.

Kad mūsu skatieni sastapās, abats atkrita gultā un sāka neprātīgi smieties. Viņš smējās, līdz gulta sāka čīkstēt zem viņa smaguma.

—  Piedodiet manus smieklus, pulkvedi Žerār,— viņš mani uzrunāja,— taču mani sasmīdināja jūsu sejas izteiksme. Beidzot esat sapratis krāpšanu. Es nešaubos, ka esat apķērīgs kareivis, bet pārspēt viltibā maršalu Milflēru nav viegli. So skaisto vārdu man deva jūsu biedri. Kā redzams, jūs uzskatījāt, ka esmu muļķa cilvēciņš, bet tas liecina, ja man atļauts tik klaji izteikties, ka jums pašam trūkst apdomības. Tiesa, pulkvedi, tik neapdomīgus ļaudis kā jūs man reti gadījies novērot, ja neskaiti manu stūrgalvīgo tautieti — angļu dragūnu komandieri.

Varat iedomāties, ko es pārdzīvoju, klausīdamies šinīs bezkaunīgos vārdos. šis nelietis runāja apskaužami, iepīdams dažādas puķainas frāzes. Sapratu, ka taisni tādēļ viņam piešķirta palama «Milflērs».

Runāt es nevarēju, bet manās acīs ļaundari, bez šaubām, lasīja draudus. Nelietis, kas tēloja viesnīcnieku, kaut ko čukstēja savam priekšniekam.

—  Ai, nē, nē, dārgais Senjē!— maršals Milflērs atbil dēja.— Atstājot viņu dzīvu, izsitīsim daudz vairāk labuma.

—  Pulkvedi Žerār, pateicieties Dievam, ka jūs guļat ciešā miegā. Mans draugs ir ļoti ātras dabas. Viņš būtu jums pārgriezis rīkli, ja jūs pakustētos, kad saistījām jums kājas un rokas. Atļaujiet jūs iepazīstināt ar šo kungu. Tas ir Ibērs Senjē, jūsu armijas sestā kājnieku pulka bijušais seržants. Tagad tas ir viņa karaliskās augstības gvardes kapteiņa Alekša Morgana labā roka.

Senjē atņirdza zobus un draudēja man ar nazi. Es viņam atbildēju ar naidā kvēlošu skatienu. Man bija kauns uzlūkot ķeizara kareivi, kas kritis tik zemu.

Maršals turpināja. Viņa balss bija mīksta, glāstoša.

—  Ja tas jūs interesē, varu paskaidrot. Kā angļu, tā jūsu gatavošanās uzbrukumam bija pats svarīgākais manu novērojumu objekts. Man šķiet, ka mēs ar Senjē savas lomas notēlojām spīdoši. Tas jums jāatzīst. Atļaujiet ziņot, ka klosterī viss bija sagatavots viesu pieņemšanai, bet, taisnību sakot, mēs gan cerējām saņemt visu eskadronu, kas angļu virsnieka apķērības dēļ nenotika. Iegājuši pa vārtiem, mūsu viesi nokļuva apsargātā, nelielā četrstūra pagalmā, kas ierīkots pēc viduslaiku gaumes. Viesiem nācās vai nu padoties, vai mirt. Starp mums runājot, es nešaubos, ka dragūni bija prātīgi un padevās. Bet, ievērojot to, ka jūs esat personīgi ieinteresēts šai lietā, es ierosinu iet uz klosteri mūsu sabiedrībā un pārliecināties par visu savām acīm. Dodu jums izdevību saredzēties ar jūsu titulēto draugu. Viņš mums ir augsts viesis. Tad arī viņam — varu to nešaubīdamies apgalvot —, tāpat kā jums, ģīmis būs pastiepies divreiz garāks.

Pēc tam nelieši sāka čukstus apspriesties. Daži vārdi aizsniedza arī manas ausis; es sapratu, par ko viņi runāja. Viņi gribēja nonest mani garām sargiem uz savu nometni.

—  Man šķiet, ka aiz šķūņa sargkareivju nav,— beidzot maršals pārtrauca klusumu,— bet par to vēl jāpārliecinās. Uzkavējieties še, mans mīļais Senjē, ja gūsteknis kļūst nemierīgs, jūs zināt, kā jārīkojas.

Un es paliku vienatnē ar šo zemisko renegātu. Maza, kūpoša spuldzīte vāji apgaismoja istabu. Senjē apsēdās man blakus uz gultas malas un sāka trīt uz zābaka zoles savu nazi.

Atminēdamies šīs briesmīgās minūtes, mani draugi, es brīnos, kā toreiz nezaudēju prātu. Es pārmetu sev neapdomību, un šie pārmetumi kā ērkšķi plosīja manu sirdi. Es gulēju nožēlojams, saistīts, nespēdams ne pirkstiņu pakustināt, tai pašā laikā dažus soļus no manis atradās mani piecdesmit varoņi! Bet kā lai es viņiem paziņoju savu bēdīgo stāvokli?

Atrasties gūstā man nebija nekas jauns, bet tapt sagūstītam no šiem renegātiem, nonākt viņu nometnē, kļūt par izsmieklu sabiedrības padibenēm — nē, tas bija pāri maniem spēkiem! Tas bija šausmīgi.

Sāku grozīties, pūlēdamies atbrīvot rokas un kājas no žņaudzošiem striķiem, bet manām pūlēm nebija cerēto panākumu. Mani sagūstītāji acīmredzot bija lietpratēji. Tad mēģināju noraut lakatu, ar ko man bija aizsieta mute, bet neģēlis, kas mani sargāja, pamanīja manu rīcību un draudīgi uzkliedza, pielikdams nazi pie rīkles. Gribot negribot bija jāpaliek mierā.

Un atkal man nācās gulēt bezdarbībā, ļaujot vienīgi domām brīvu lidojumu. Es aplūkoju Senjē kaklu un vaicāju sev, vai man kādreiz dzīvē izdosies šim riebīgajam kaklam uzmest cilpu?

Piepeši atskanēja soļi, pēc tam kāds rāpās augšā pa kāpnēm, kuras vienoja apakšstāvu ar manu istabu. Kādus jaunumus es uzzināšu? Tas mani visvairāk interesēja, jo es biju pārliecināts, ka slepkavas nomiegs mani uz vietas kā cāli, ja tiem neizdosies mani aiznest uz klosteri.

Man bija vienaldzīgs viss, kas ar mani notiks, un tāpēc lūkojos uz durvīm ar nievājošu skatu. Man gribējās izteikt šo nicināšanu vārdos.

Bet mēģiniet iedomāties, mani draugi, ko es jutu, ieraudzījis nevis garo stāvu un tuklo, izsmējīgo kapucieša seju, bet gan pelēku tērpu un milzīgas ūsas! Manā priekšā stāvēja mans mīļais vahmistrs Papijets. Tālaika franču kareivji nebija tādi, kurus negaidīti pārsteigumi varētu tā apmulsināt, ka viņi pazaudē galvu. Paskatījies uz mani un pārdrošo bandītu, Papijets uzreiz saprata, kas noticis.

— Nolādētais suns!— viņš uzbrēca un izrāva savu milzīgo zobenu.

Senjē uzbruka viņam ar nazi, bet tad apdomājās, griezās atpakaļ un zvēriskā niknumā tēmēja dūrienu man sirdi. Es saņēmu visus spēkus un vēlos ārā no gultas. Nazis nobrāza man sānus un cauri segai un palagam ieurbās matracī.

Mirkli vēlāk dzirdēju, ka uz grīdas nogāžas smags ķermenis. Reizē ar to nokrita mazs daikts . . . Bet būs labāk, mani draugi, ja es jurns šos sīkumus nemaz nestāstīšu. Jums jāzina tikai tas, ka Papijets manā pulkā bija labākais zobencīkstonis. Zobens viņam bija smags un ass kā bārdasnazis. Steigā griežot manas saites, viņš ievainoja man rokas.

Noraisījis lakatu no mutes, vispirms noskūpstīju vahmistra rētu izvagotos vaigus. Pēc tam jautāju, vai ar kareivjiem nav noticis kas ļauns. Udē tikko nomainījis Papijetu, tāpēc viņš nācis pie manis ar ziņojumu. Es apvaicājos, vai Papijets nav redzējis abatu. Vahmistrs atbildēja, ka ne. Tūlīt nolēmām aplenkt abas ēkas, lai viņš nevarētu aizbēgt, bet piepeši lejā iečabējās klusi un zaglīgi soļi, pēc tam sāka čīkstēt trepju pakāpieni.

Papijets saprata manu mājienu.

—  Nogalināt viņu nevajag,— es čukstēju un, iespiedis viņu kaktā vienā pusē durvīm, pats noslēpos otrā pusē.

Laupītājs gausi kāpa augšā. Katrs viņa solis atbalsojās manā sirdi.

Abats nepaspēja pārkāpt slieksni, kad mēs uzkritām viņam kā izsalkuši vilki kazlēnam. Viņš turējās pretī kā tīģeris, visi trīs mēs valstījāmies pa grīdu, un brīžiem es jau baidījos, ka viņš izrausies no mūsu dzelzs apkampieniem. Trīs reizes mēs viņu nogāzām, trīs reizes, pateicoties savam milža spēkam, viņš atkal piecēlās, līdz beidzot Papijets viņu ievainoja. Maršals tomēr bija prātīgs un apzinājās stāvokļa nopietnību. Redzēdams, ka spēli ir zaudējis, viņš palika rāms, un es sasēju viņu tiem pašiem striķiem, kas pirms piecām minūtēm saistīja manus locekļus.

—  Jūsu prombūtnē kārtis tika izdalītas no jauna,— es sacīju.— Kā redzat, tagad daži trumpji ir manās rokās.

—  Muļķim vienmēr laime, tas ir dabas likums,— maršals Milflērs atbildēja.— Patiesībā tā ir labāk, jo citādi pasauli valdītu tikai apķērīgi cilvēki … Kā redzu, jūs esat nokāvuši Senjē. Tas bija padevīgs suns, bet vienmēr oda pēc ķiplokiem. Riebīga smaka! Vai jūs neieceltu mani gultā? Portugāles tavernas grīda nav piemērota guļasvieta cilvēkam, kuram piemīt tāda vājība kā tīrības mīlestība.

Sī cilvēka aukstasinība mani pārsteidza. Kaut arī tagad bijām mainītās lomās, viņš bija tikpat bezkaunīgs kā iepriekš un vispār izskatījās apmierināts ar notikušo.

Papijetu aizsūtīju pie kareivjiem, bet pats paliku pie gūstekņa. Es stāvēju ar kailu zobenu pie maršala gultas un visu laiku nemitīgi viņu novēroju. Atzīstos, viņa bezkaunība iedvesa man zināmu respektu.

—  Cerams, ka jūsu kareivji apiesies ar mani, kā pienākas,— maršals Milflērs teica.

— Varat būt drošs, ka saņemsiet pelnīto laipnību,— es apsolīju.

— Vairāk nemaz neprasu. Jūs varbūt nezināt, ka esmu no augstdzimušas ģimenes. Diemžēl nevaru jums minēt sava tēva vārdu, neizdarot nodevību, bet mātes vārdu neminēšu, nevēlēdamies sacelt kājās visu Vakareiropu. Kareivju pagodinājumus es nekādā gadījumā nepieprasīšu, jo tie vienīgi tad patīkami, kad klājas labi. Bet zināt ko, šīs auklas griežas miesā. Esiet tik laipns un atraisiet tās drusku vaļīgāk.

—  Jūs man to lūdzat tāpēc, ka uzskatāt mani par naivu trusīti.

—  Bravo, tas ir labi teikts! Jūs noķērāt mani uz vārda, bet tur jau nāk ari jūsu htl2āri. Tagad, es domāju, varat saites bez bailēm padarīt vaļīgākas.

Es pavēlēju novilkt laupītājam mūka mēteli un visiem stingri uzmanīt katru viņa kustību.

Sāka jau aust gaisma, un es domāju par to, kā rīkoties turpmāk. Nabaga Bārts ar saviem angļiem ir kritis par upuri pseidoabata viltīgajam priekšlikumam. Labi vēl, ka neklausīju viņa padomam pilnībā. Ja būtu tam paklausījuši, tad mēs visi tupētu gūstā, gaidīdami nāvi. Tagad mans pienākums bija panākt Barta un viņa dragūnu atbrīvošanu. Vajadzēja padomāt ari par vecenītes grāfienes de la Rondas likteni.

Uz cietokšņa ieņemšanu tagad nebija ko cerēt. Tā lielais garnizons bija pilnā kaujas gatavībā. Viss bija atkarīgs no tā, cik lielu nozīmi laupītāji piešķirs sava vadoņa dzīvībai, kas tagad atradās mūsu rokās. No šis kārts bija atkarīgs visas partijas rezultāts — un šo kārti es ari izspēlēju pienācīgi gudri un viltīgi. Tūlīt pastāstīšu, kā tas notika.

Tikko kļuva gaišs, mans taurētājs pūta pulcēšanās signālu, un mēs nekavējoties izjājām līdzenumā. Gūsteknis bija uzcelts zirgā un ierindots pašā pulciņa vidū. Par laimi, kādus piecsimt metrus no klostera vārtu priekšā auga liels koks. Zem tā mēs apstājāmies.

Gadījumā ja laupītāji atvērs vārtus un dosies mums pretī, biju nolēmis iesākt kauju un uzdurt viņus uz zobeniem. Taču laupītāji atzina par labāku aizsargāties.

Viņi stāvēja uz klostera sētas un apsveica mūs kliedzieniem, lamuvārdiem un zobgalīgiem smiekliem. Daži rīkojās uz šaušanu, bet, redzēdami, ka lodes mūs nesniegs, nolēma velti netērēt pulveri.

Bija ērmoti uzlūkot šo raibo sabiedrību. Tur bija franči, angļi, portugāļi, gan kājnieki, gan kavalēristi, gan lielgabalnieki. Viņi žestikulēja un draudēja mums ar dūrēm.

Bet, velns lai parauj, visi acumirklī apklusa, kad mani huzāri pašķīrās sāņus un laupītāji ieraudzīja, kāds ir mūsu laupījums! Dažas sekundes valdīja kapa klusums, bet tad atkal atskanēja aurošana, kurā vairs neizpaudās izsmiekls kā iepriekš, bet niknums un bailes. Daži kliedza, it kā trakuma pārņemti.

Maršals Milflērs acīmredzot bija ievērojams vīrs ja jau bija iekarojis šāda pūļa pieķeršanos.

Biju no tavernas paņēmis līdzi virvi, kuru tagad piesējām pie koka zemākā zara.

—  Vai atļausiet atpogāt jums apkaklīti, maršala kungs?— Papijets ar izsmejošu vēlību uzrunāja gūstekni.

—  Atļauju, ja jums ir tīras rokas,— maršals Milflērs mierīgi atbildēja.

Visi huzāri vai plīsa no smiekliem.

Brīdī, kad maršala kaklam uzmeta cilpu, uz klostera sienām sacēlās jauna gaudošana, pēc tam viss apklusa, un piepeši saviļņoja gaisu spalga kara taure. Klostera vārti ar troksni atsprāga vaļā, un no pagalma izskrēja trīs cilvēki, kas tuvojās mums, vicinādami baltus karodziņus.

Es līksmojos, redzēdams šos neliešus, bet nepacēlu pat acis, izlikdamies, ka viņus neredzu. Es nespēru ne soļa viņiem pretī, turpretī laupītāji steidzās, cik jaudāja. Viņi sāka skriet vēl ātrāk pēc tam, kad mūsu karodznieks deva atbildes signālu ar baltu karogu.

Maršals, tāpat kā naktī sasiets un ar cilpu kaklā, sēdēja zirgā un smaidīja. Viņš izskatījās kā cilvēks, kuram gadījušās mazas nepatikšanas, bet kurš negrib izrādīt, ka par to noskumis. Pat es, Etjēns Žerārs, šādā situācijā neprastu labāk izturēties.

Tuvojošies vidutāji veidoja neparastu trijotni. Viens bija portugāļu kareivis tumšā tērpā, otrs franču strēlnieks gaišzaļā formā, bet trešais — angļu artilērists gaišzilā mundierī, izšūtā ar zeltu un spīdošām pogām. Viņi atdeva man godu, pēc tam francūzis ziņoja sekojošo:

—  Pašlaik pie mums atrodas gūstā trīsdesmit septiņi angļi. Ja mūsu maršals mirs, mēs viņus piecu minūšu laikā pakārsim pie cietuma sienas. To mēs svinīgi apsolām.

—  Trīsdesmit septiņi?!— es iekliedzos.—Tas nav tiesa! Jums ir piecdesmit viens dragūns.

— Četrpadsmit ņēma galu cīņā. Dzīvi viņi nepadevās.

—  Bet vai angļu virsnieks dzīvs? — es jautāju.

— Nē, viņš negribēja atdot zobenu. Mēs neesam vainīgi viņa nāvē. Mēs būtu viņu izglābuši, ja tas būtu mūsu spēkos.

Ak vai! Tad tā krita mans nabaga Bārts! Es viņu maz pazinu, biju redzējis tikai divas reizes, bet šis jauneklis bija man pieaudzis pie sirds. Bārts iemācīja mani cienīt angļus. Nekad nebiju sastapis tik drošsirdīgus un tik sliktus zobencīkstoņus kā Bārts.

Es šiem bendēm tomēr neticēju un nosūtīju Papijetu ar vienu parlamentārieti uz klosteri, lai viņi pārliecinātos'par Barta un dragūnu nāvi. Papijets atgriezās un apstiprināja šo bēdīgo notikumu. Man tātad atlika parūpēties vienīgi par dzīvajiem.

—  Es atdošu jums jūsu vadoni, bet par to jūs atdosiet visus dragūnus, — es ierosināju.

— Mēs dosim jums desmit,— atbildēja viens no parlamentāriešiem

— Tādā gadijumā paceliet šo zēnu tuvāk debesim,— es komandēju kareivjus, kas turēja virvi.

— Mēs jums dosim divdesmit dragūnus! — francūzis kliedza.

— Ne vārda vairs! — es cieti atteicu.— Es pakāršu jūsu maršalu.

Portugāļu priekšstāvis, redzēdams, ka mēs nejokojam, iesaucās:

— Atdosim jums visus, visus!

— Ar zirgiem un pārējiem piederumiem? — es bargi noprasīju.

Franču dezertieris, redzēdams manu pikto seju, pasteidzās atbildēt:

— Visu, kā stāv.

— Jums jāizdod arī grāfiene de la Ronda, — es teicu.

Bet šie vārdi izsauca intensīvu pretošanos. Lai kā es

arī draudēju, laupītāji tomēr liedzās atbrīvot grāfieni. Mēs savilkām virvi, padzinām zirgu dažus soļus uz priekšu, un maršals palika, pa pusei karājoties cilpā. Es biju uzbudināts: maršala nāve vilka sev iīdzi trīsdesmit septiņu savam pienākumam uzticīgu kareivju dzīvības. No maršala dzīvības vai nāves bija atkarīgs arī viņu liktenis.

— Atļaujiet ari man bilst savu vārdu,— maršals Milflērs mierīgi ierunājās.— Jūs sagādājat man lielas briesmas — es varu viegli noslāpt. Kā redzu, jūs nevarat vienoties ar maniem apakšniekiem, bet es domāju, ka radušos sarežģījumus vēl var novērst. Kāpēc gan negriezties pie tās personas, par kuru ir runa? Šķiet, ka neviens no klātesošajiem taču nevēlēsies rīkoties pret dāmas gribu.

Maršala padoms bija labs, un, jāatzīstas, viņa priekšli kurnu es tūlīt pieņēmu. Nepagāja ne desmit minūtes, kad ar mums sarunājās pati grāfiene de la Ronda. Tā bija ļoti cienīga dāma. Zem cepures redzējām vienu otru sirmu matu sprogu. Seja viņai bija tik dzeltena, ka likās, it kā tajā atspoguļotos visi zelta luidori, kas glabājās viņas skapjos.

Maršals rādīja grāfienei uz mani un sacīja:

—  šis kungs ļoti vēlas jūs no šejienes aizvest un izšķirt mūs uz visiem laikiem. Izlemiet — vai jūs vēlaties jāt viņam līdzi vai palikt pie manis?

Grāfiene strauji tuvojās zirgam, uz kura sēdēja saistītais maršals.

—  Ak, dārgais Aleksi! — viņa iekliedzās.— It nekas pasaulē mūs nevar šķirt!

Maršala skaistajā sejā rotaļājās izsmejošs smaids.

—  Redzat, mans dārgais pulkvedi,— viņš teica iesmiedamies,— ir noticis mazs pārpratums. Grāfienes de la Rondas nemaz nav pasaulē. Persona, kuru man tas gods stādīt jums priekšā, ir mana labā sieva Marselīna Morgane jeb, pareizāk sakot, maršaliene Milflēra.

Sie vārdi mani pārliecināja, ka man darīšana ar apķērīgāko cilvēku pasaulē. Es uzlūkoju padzīvojušo sievieti, un mana sirds pildījās ar pārsteigumu un riebumu.

Bet viņa, acis nolaidusi, raudzījās savā maršalā. Tādas acis biju redzējis tikai jauniem rekrūšiem, kas pirmo reizi mūžā uzlūko ķeizaru.

—  Lai būtu tā! — es piekritu.— Dodiet man dragūnus un laidiet mūs prom.

Piecās minūtēs dragūni bija mums piebiedrojušies, un maršals tika tūlīt atraisīts.

—  Uz redzēšanos, laipnais pulkvedi! — viņš iesaucās.— Baidos, ka jums nāksies iesniegt nepārliecinošu ziņojumu par uzdevumu, kas jums bija uzticēts, bet, spriežot pēc visa, kas man zināms, diez vai Masenā maz būs laika noklausīties jūsu stāstā. Bez tam atrodu par vajadzīgu piezīmēt, ka jūs izkūlāties no grūtā stāvokļa visai priekšzīmīgi. Es negaidīju no jums tik daudz drosmes un enerģijas. Sakiet, lūdzu,— vai es varu jums kaut kā pakalpot, pirms šķiramies?

— Jā, man ir viens lūgums.

—  Kāds?

—  Es jūs lūdzu apbedīt, kā pienākas, kritušo angļu virsnieku un viņa kareivjus.

—  Dodu jums vārdu, ka to izpildīšu,— maršals nopietni atbildēja.

— Tādā gadījumā izteikšu jums otru lūgumu.

—  Lūdzu, esmu gatavs pakalpot.

— Ņemiet zobenu, sēdieties zirgā — un izcīnīsim divkauju.

—  Ne tik karsti, ne tik karsti, tā ir puiciska pārgalvība,— maršals iesmējās.— Ja es būšu uzvarētājs, jūsu daudzsološā karjera būs pārtraukta agrāk, nekā vēlams. Bet, ja uzvarēsiet jūs, kas tad lai notiek ar manu mīļo sieviņu? Neprāts, pulkvedi, izsacīt tādu priekšlikumu cilvēkam, kas tikko sācis baudīt likumīgas laulības priekus.

Es pamāju ar roku un sastādīju savus kareivjus gājiena kolonnā. Kad pulciņš beidzot uzsāka ceļu, es vicināju zobenu un kliedzu maršalam:

— Uz redzēšanos, nākošreiz neaiziesiet no manis sveikā!

Maršals Milflērs atbildēja:

— Uz redzēšanos, pulkvedi Žerār! Kad jums apnīk kalpot ķeizaram, nāciet šurp. Pie maršala Milflēra jums katrā laikā būs vakanta vieta.

VI VILTĪGA FIRSTIENE

Citi ļaudis, dzirdēdami, ka es stāstu savus varoņdarbus, sāk uzlūkot mani par meli un lielībnieku. Mani draugi, varbūt arī jums ienākusi galvā tāda doma, bet es jums apgalvoju, ka domāt par mani tā ir lielākais apvainojums, un, lūk, kāpēc: krietni kareivji nekad nelielās. Es neesmu vainīgs, ka man nākas sevi izcelt gan kā drošsirdīgu, gan neatlaidīgu, gan kā interesantu cilvēku. Jo es jums stāstu tikai to, kas īstenībā noticis. Nevaru ne izpušķot patiesību, ne arī to noklusēt. Tā

būtu nevajadzīga izlikšanas. Es nespēju slēpt, ka mana militārā karjera bija spīdoša.

Jā, mani draugi, tādam vīram kā es ir tiesības runāt to, no kā parastiem mirstīgiem jāizvairās, baidoties no balamutes palamas.

Te man jums jāteic, ka pēc kļūmīgā karagājiena uz Krieviju mūsu nelaimīgās armijas pārpalikums apmetās Elbas rietumu krastā. Tur franču kareivji atpūtās no Krievijas aukstuma un sameklēja sev ēdamo, uzdzerdami virsū krietno vācu alu. Jā, mēs drusciņ atkopāmies, bet atgūt visu, ko bijām Krievijā zaudējuši, jāatzīstas, nebija iespējams. Daudz kāju un roku pirkstu bija izkaisīti Krievijas kupenās. Ja visus šos atsalušos pirkstus savāktu vienkopus, tad jāšaubās, vai tie maz saietu trijos lielos intendantūras spīķeros.

Izbadojušies, pusnosaluši mēs tomēr bijām pateicīgi liktenim, ka esam palikuši dzīvi. Daudz, daudz biedru aprakām Krievijas sniega laukos.

Ak, šīs briesmīgās kupenas! Krievu kampaņa atstāja manā dvēselē dziļu un neizdzēšamu iespaidu. Līdz šim laikam nevaru ieredzēt baltas un sarkanas krāsas salikumu. Pat tad, kad uzlieku savu sarkano huzāra cepuri uz balta pārklāja, mani tūlīt sāk mocīt murgi. Manās domās atdzimst neapdzīvotas, baltas ielejas, izmocīta, sajukusi armija un asiņu traipi uz baltā sniega. Lai jūs mani lūgtu, vai ceļos mezdamies, es tomēr nestāstītu jums nevienu epizodi no šī nolādētā kara. Ja tikai iedomājos vien Krieviju, vīns, ko dzeru, pārvēršas par etiķi, bet tabaka — par salmiem.

No pusmiljona cilvēku, kas pārgāja F.lbu 1812. gada rudenī, 1813. gada pavasari atgriezās tikai četrdesmit tūkstoši kājnieku. Bet šie četrdesmit tūkstoši bija bīstami ļaudis, dzelzs vīri, kas raduši pārtikt no zirgu gaļas un gulēt sniegā. Sie novārgušie kareivji bija piesūkušies ļaunuma un naida pret krieviem.

Mēs apmetāmies Elbas krastā. Gaidījām, kad ķeizars Francijā savāks jauno armiju. Pēc savienošanās ar jauno armiju bija nodomāts iet otrreiz uz Krieviju.

Mūsu kavalērija atradās tiešām bēdīgā stāvoklī. Mani huzāri stāvēja Bornā. Tur es izdarīju pulka apskati. Kad viņi parādes kārtībā soļoja man garām, es nespēju novaldīt asaras. Ak, mans Dievs, cik nožēlojami izskatījās mani skaistuļi — huzāri un viņu noliesējušie zirgi!

Bet tūlīt arī uzjautrināju sevi, domās iesaukdamies:

«Drosmi! Huzāru pulks daudz cietis, tomēr pulkvedis viņiem vēl ir palicis.»

Es ķēros pie darba, sāku labot to, kas bija izpostīts Pārsteidzoši īsā laikā paspēju savest kārtībā divus eskadronus, bet pēc tam vajadzēja pulku atstāt, jo pienāca no ķeizara pavēle: visiem jātnieku pulku komandieriem nekavējoties jāatgriežas Francijā, lai apmā citu nesen saformētās kavalēriias daļas, kas galvenokārt sastāvēja no jaunkareivjiem.

Jūs droši vien domājat, ka biju ļoti apmierināts par iespēju redzēt dzimteni. Nenoliegšu — es priecājos kā bērns, dabūjis zināt, ka radusies izdevība redzēties ar savu dārgo māmiņu. Bez tam Francijā bija vairākas meitenes, kas ļoti līksmotos par manu pārnākšanu.

Tomēr biju gatavs mainīties vietām ar kuru katru virsnieku, kam Francijā sieva un bērni. Bet tas diemžēl nebija iespējams. Nedrīkstēja jokot ar zilo sūtījumu, kuru. greznoja ķeizara sarkanais zīmogs. Pavēles saturs man bija skaidrs. Stundas laikā man bija jāsagatavojas ceļam, jākāpj zirgā un jārikšo prom no Elbas uz Vogēziem.

Beidzot varēju nedaudz atvilkt elpu. Karš plosījās man aizmugurē, tālē mani gaidīja iniers. Sāda doma man iesitās galvā, kad atstāju nometni Elbas krastā. Kara tauru skaņas izdzisa tālē. Man zem kājām aizlocījās garš, balts ceļš, pāršķeldams ielejas, mežus un kalnus. Zilā apvāršņa dūmakā atklājās skatam, dārgā Francija.

Jāt cauri armijas arjergardam ir nogurdinoši, lai arī interesanti. Ražas novākšanas laikā mūsu kareivjiem ne vajadzēja piegādāt proviantu. Viņi paši pa ceļam laukos plūca vārpas, bet atpūtas brīžos samala tas miltos Tāpēc ari Napoleona armija pārvietojās ar tādu ātrumu, kas stindzināja izbrīnā un izmisumā visu Eiropu.

Bet tagad vajadzēja uzbarot badā pamirušos karotā jus, un frančiem šīm vajadzībām bija katrā vielā krā jumi. Man bija maz laika, tomēr nācās vielām uzkavē ties ilgāk, dodot ceļu ICoburgas aitām, Bavārijas vēr šiem un teļiem, dzirkstošam Berlīnes alum un labam franču konjakam. Brīžiem pēkšņi atskanēja sausā bungu nboņa un griezīgie fleitu spiedzieni: man pagāja garām -mušu slavenie kājnieku pulki gaišzilos, noputēju šos mundieros.

Tie bija veci kareivji, no kuriem sastāvēja Vācijas cietokšņu garnizoni. Tagad viņus nosūtīja uz fronti

Jaunkareivji no Francijas aizsniedza Elbu tikai maija sākumā.

Šādu. pastāvīgu kavēkļu nogurdināts, biju gluži priecīgs, kad sasniedzu Altenburgu, kur varēju nogriezties no šosejas un jāt pa mierīgāku sānu ceļu. Starp Altenburgu un Greisu bija samērā mazs attālums. Man bija jājāj caur ozolu un bērzu birzīm.

Kādā vietā apturēju zirgu un tīksminājos par plaukstošo lapu svaigo, gaišo zaļumu. Jums varbūt liksies dīvaini, ka huzāru pulkvedis var nodoties tādām blēņām, bet iedomājieties cilvēku, kurš veselu pusgadu pavadījis Krievijas egļu mežos,— un jūs vairs nebrīnīsieties.

Tomēr bija arī kaut kas tāds, kas ceļā mani iepriecināja daudz mazāk nekā mežu skaistā lapotne, — tie bija skatieni un vārdi, kurus man veltīja šais mežos dzīvojošie ļaudis. Ar vāciešiem mēs vienmēr bijām labi draugi. Tiesa, veselus sešus gadus mēs saimniekojām viņu zemē diezgan brīvi, tomēr nekur nesastapāmies ar viņu īgnumu. Mēs bijām laipni pret vīriešiem, sievietes — pret mums. Labā, gādīgā Vācija pārvērtās mums par otru tēviju. Turpretim tagad ciematu dzīvē ieraudzīju kaut ko neizprotamu.

Pretimnācēji, ar kuriem gadījās sastapties, neatņēma manus sveicienus. Mežstrādnieki novērsās, izlikdamies, ka mani neredz. Kad jāju cauri ciematiem, iedzīvotāji salasījās bariņos un naidīgi uzlūkoja mani no galvas līdz kājām. Pat sievietes izturējās pret mani nenovēlīgi, tas man bija pavisam kas jauns, jo esmu pieradis, ka sievietes skatās mani tikai ar mīļu smaidu.

Vācu naidīgums sevišķi krasi izpaudās Smolnas ciemā, kilometrus septiņpadsmit aiz Altenburgas. Es apmetos mazā traktieritī, lai atveldzētu rīkli un padzirdītu savu nabaga ķēvīti Violetu.

Man, kungi, ir tāds paradums: ja es reiz esmu krogā, tad vienmēr glaimoju apkalpojošai meičai vai pūlos viņu noskūpstīt. Bet šīs viesnīcas meitene ne tikai neļāva sevi noskūpstīt, bet pat neuzklausīja manus komplimentus. Gluži pretēji, viņa uzmeta man asu skatienu, sāpīgāku kā šķēpa dūriens.

Pēc šādas neveiksmes pacēlu glāzi, lai uzdzertu uz to zemnieku veselību, kuri sēdēja tavernā un dzēra alu, bet tie visi man tūlīt uzgrieza muguras. Tikai viens no viņiem pieņēma manu tostu un kliedza:

—  Ko viebjaties, brāļi? Uzdzersim par godu burtiem «L. S.»'!

Pēc šiem vārdiem klātesošie iztukšoja kausus un iesmējās, bet šais smieklos neskanēja labvēlība.

Sēdēju un lauzīju galvu, ko nozīmē vācu nelaipnā izturēšanās. Vēlāk, jādams pa ielu tālāk, ieraudzīju kādā ceļmalas kokā iegrieztus tos pašus noslēpumainos burtus «L. S.». Es atcerējos, ka ceļojumā man vairākas reizes gadījās uz māju sienām un kokiem redzēt tos pašus .burtus, bet toreiz nepiegriezu tiem vērību. Tikai dzertuvē dzirdētie zemnieku vārdi lika man tos nopietni pārdomāt.

Tajā brīdī man pretī jāja ļoti cienījama izskata vīrs.

—  Vai jūs, cienīts kungs, nevarat man paskaidrot, ko nozīmē šie burti «L. S.»?— es viņu uzrunāju.

Vecais vācietis paskatījās uz mani tā pavisam savādi un atbildēja:

—  Sie burti, jaunais cilvēk, nepavisam nav tas pats, kas burts «N».

Un, pirms paspēju kaut vārdu iebilst, viņš uzcirta zirgam ar pātagu un aizdrāzās ātrāk nekā vējš.

Sākumā nevarēju saprast, ko man teica šis untumainais vecis, bet te pēkšņi Violeta pagrieza skaisto galvu sāņus, un mans skats krita uz iemauktu laužņiem, kuros bija iegravēts burts «N»— ķeizara vārda pirmais burts. Tātad burti «L. S.», bez šaubām, nozīmēja kaut ko pretēju ķeizara interesēm.

Mūsu prombūtnes laikā Vācijā bija norisinājušies svarīgi notikumi. Tauta, kas senāk snauda dziļā miegā, sāka mosties.

Es jau apjautu, ko nozīmē šīs ļaunās, dumpīgās sejas! Ai, ja es spētu ieskatīties šo cilvēku sirdīs, tad varētu aizvest mīļajai Francijai ļaunās ziņas!

Sakarā ar šo atklājumu nolēmu būt uzmanīgs. Savas atpūtas reizes pēc iespējas samazināju, un man ļoti gribējās, kaut es tagad nebūtu viens, bet desmit huzāru eskadronu priekšgalā.

Sādi domadams, kustējos uz priekšu gan soļos, gan vieglos riksīšos, kā jau cilvēks, kam priekšā vēl tāls ceļš. Tas veda caur mežu, abās pusēs pacēlās lielas zaru kaudzes.

L. S.— Labdarības Savienība. Slepena vācu patriotu organizācija, kuras mērķis bija franču izdzīšana no Vācijas.

Jādams garām šīm kaudzēm, es pēkšņi izdzirdu brīkšķēšanu un, pagriezis galvu sāņus, ieraudzīju cilvēka galvu. Tā bija plata, sārta seja, kurā atspoguļojās uztraukums un rūpes.

Apskatījis to vērīgāk, pārliecinājos, ka žagaros noslēpies tas pats padzīvojušais vācietis, ar kuru pirms stundas sarunājos ciematā.

—  Piejājiet tuvāk,— vācietis čukstēja,— vēl tuvāk! Nokāpiet no zirga un izliecieties, it kā jūs labotu kāpsli. Mūs varbūt novēro slepeni izlūki, un, ja viņi manis, ka es sarunājos ar jums, esmu pazudis cilvēks!

— Pazudis?! Bet no kā tad jums jābīstas?

—  Mani nogalinās Labdarības Savienība, mani sodīs Lucova Nakts Jātnieki! Jūs, franči, tagad atrodaties pulvera noliktavā. Sērkociņš jau uzrauts, un pulveris var kuru katru brīdi aizdegties.

Es, turpinādams pārsiet kāpšļu siksnas, sacīju:

—  Tas viss man izliekas dīvaini. Sakiet, lūdzu,— kas tā ir par Labdarības Savienību?

—  Tā ir slepena sabiedrība. Tā organizē vispārēju sacelšanos, lai izdzītu frančus no Vācijas. No Krievijas jūs jau izdzina, tagad grasās darīt to arī Vācija.

— Vai burti «L. S.» nozīmē to pašu Labdarības Savienību?

—  Jā. Tas ir signāls. To visu es varēju jums jau ciematā pastāstīt, bet vienkārši neuzdrošinājos … Es baidījos — ja nu kāds noskatās, ka es runāju ar jums. Tāpēc uzšāvu zirgam, atauļoju ar likumu šurp un gaidīju jūs.

—  Par šādu pakalpojumu es jums no sirds pateicos,— es atbildēju.— Jūs esat vienīgais labais vācietis no tiem, kurus šodien esmu saticis. Pārējie izturas pret mani visai nelaipni un neatbild uz jautājumiem.

—  Es tiku pie mantas, piegādādams franču armijai produktus,— vācietis paskaidroja.— Jūsu ķeizars man reiz parādīja sevišķu laipnību, bet tagad, lūdzu, bēdziet, bēdziet! Mēs jau tā te pārāk ilgi sarunājamies. Galvenais — sargieties no Lucova Nakts Jātniekiem, kurus pie mums dēvē arī par Mednieku Korpusu!

— Tie ir bandīti? — es jautāju.

— Ai, nē. Tur ir apvienojies viss Vācijas zieds. Dieva dēļ, jājiet prom! Lai brīdinātu jūs, esmu riskējis ar godu un dzīvību!

Mani nospieda smagas domas, bet pēc izrunāšanās ar šo vācieti jutos pavisam nedroši. Mani uztrauca ne tik daudz viņa vārdi, cik šausmās pārvērstā seja, viņa acis, kas bailīgi lūkojās uz visām pusēm, aizlauztā balss un ķermeņa iedrebēšanās pie katra mazākā troksnīša. Bija skaidrs, ka šis cilvēks pārdzīvo šausmas, kurām, redzams, bija pamats. Nepaspēju nojāt ne jūdzi, kad mežā aiz muguras atskanēja šāviens un gari stiepts sauciens. Ļoti iespējams, ka mednieks sauca noklīdušu suni, taču labsirdīgo brīdinātāju otrreiz vairs neesmu sastapis. Ari dzirdējis par viņu neesmu.

Pēc piedzīvotā es kļuvu vēl uzmanīgāks. Klajās vietās jāju ātri, bet mežos uņ gravās, kur varēja gaidīt uzbrukumu, jāju lēnām. Mans stāvoklis bija ļoti nopietns, jo man vēl bija jāveic septiņsimt piecdesmit kilometri Vācijas teritorijā. Bet teikt, ka es pārāk noskumu, arī nevar. Vāciešus vienmēr esmu uzskatījis par mīļu, labsirdīgu tautu. Vācieša roka labāk ķeras pie pīpes, kas piebāzta ar tabaku, nekā pie zobena spala. Ar to nebūt nav teikts, ka vācieši nebija drošsirdīgi, nē, bet tāds jau viņu iedzimtais raksturs — labsirdīgs, atklāts. Vācieši grib dzīvot draudzībā ar visu pasauli. Tā es domāju toreiz. Es nezināju, ka zem vācu ārīgās labsirdības slēpjas bīstams, velnišķs ļaunums un ka tajā ziņā vāciešus nevar pielīdzināt ne itāliešiem, ne spāņiem.

Un pēc īsa brīža man nācās pārliecināties, ka īstenībā stāvoklis ir daudz nopietnāks un man jāsargās ne tikai no dusmīgiem skatiem un rupjiem vārdiem vien. Es jāju pa tuksnešainu ieleju. Tālē rēgojās ozolu birzis. Biju ticis pakalnam līdz pusei, kad, lūkodamies uz priekšu, pamanīju, ka starp kokiem kaut kas spīguļo. Brīdi vēlāk uz ceļa iznāca cilvēks mundierī, kas bija tik bagātīgi izšūts ar zeltu, ka vizuļoja kā otra saule. Man šķita, ka greznais nācējs līdz pēdējam piedzēries. Viņš soļoja man pretī, stipri grīļodamies un gandrīz krizdams uz katra soļa. Vienā rokā viņš turēja sarkanu nēzdodziņu, kuru spieda pie kakla zem labās auss.

Es apturēju ķēvi un ar nepatiku skatījos uz nācēju. Man likās necienīgi, ka cilvēks, kas valkā tik spožu tērpu, var novest sevi tik tālu un pie tam gaišā dienā. Bet svešais, likās, vērās cieši manī un gausi tuvojās. Es iecirtu piešus un steidzos pretim. Tad viņš iekliedzās:

— Slava tam Kungam Jēzum Kristum!

Un, spēji sagrīļojies, smagi nogāzās ceļa putekļos. Krītot viņa rokas lēni cēlās augšup, un es ieraudzīju, ka tas, kas man izlikās par sarkanu lakatiņu, īstenībā bija ļoti plata rēta svešinieka kaklā. Asinis, kas plūda no ievainojuma, sarecēja uz pleca un atgādināja sarkanu uzpleci.

—  Mans Dievs!"— es iekliedzos, nokāpdams no zirga.— Es visu laiku domāju, ka esat piedzēries.

—  Nē, mans kungs, es mirstu,— viņš atteica.— Es pateicos Dievam, ka man pirms nāves lemts vēlreiz satikt franču virsnieku. Man vel ir tik daudz spēka, lai teiktu jums dažus vārdus.

Noguldīju nelaimīgo ceļmalas viršos un ielēju viņam mutē dažus malkus konjaka. Ap mums mājīgi pletās miermīlīgs, zaļi violets viršu tuksnesis. Neredzēja nevienas dzīvas radības. Man pie kājām gulēja tikai šis nelaimīgais, izmocītais cilvēks.

—  Kas jūs ievainoja, un kas jūs tāds esat? — es jautāju.— Jūs, bez šaubām, esat francūzis, bet tādu formu kā jums es redzu pirmo reizi.

—   Es kalpoju nesen izveidotajā ķeizara gvardē. Mans vārds ir marķīzs Sentarno. Esmu devītais no mūsu dzimtas, kas mirst par Franciju. Es tiku nodots Lucova Nakts Jātniekiem, kas mani ievainoja. Biju spiests noslēpties šeit, krūmos. Es gaidīju, vai nejās garām kāds francūzis. Sākumā nevarēju izšķirt, vai jūs esat draugs vai ienaidnieks, bet, juzdams nāves tuvošanos, nolēmu tomēr riskēt.

—  Esiet vīrišķīgs, biedri,— es teicu,— kareivji ir dabūjuši vēl bīstamākus ievainojumus un tomēr palikuši dzīvi.

—  Ai, nē,— nelaimīgais čukstēja,— es drīz, ļoti drīz miršu.

Viņš saņēma manas rokas. Nagi viņam metās zili. Tā bija droša zīme, ka viņš nav maldījies.

—  Klausieties,— viņš iesāka no jauna,— manā ģērbā iešūti papīri, kurus es jūs lūdzu nekavējoties nodot firstam Saksen-Felšteinam viņa pili Hotā. Firsts vēl aizstāv Francijas intereses, bet viņa sieva ir mūsu bīstamākā ienaidniece. Viņa pūlas visiem spēkiem pierunāt firstu, lai tas pārietu Francijas pretinieku pusē. Ja tas notiktu, visi Vācijas provinču valdnieki sekotu viņa piemēram. Saksen-Felšteins ir ļoti iespaidīga persona. Prūsijas karalis ir viņa krusttēvs, bet Bavārijas karalīs — brālēns. Sie dokumenti noturēs viņu mūsu pusē, ja vien viņš tos laikā dabūs, iekams nav pieņēmis galīgo lēmumu. Nododiet šos papīrus viņa rokās ne vēlāk par rītvakaru, un jūs varbūt pasargāsiet Vāciju no ķeizara … Ja viņi nebūtu nošāvuši manu zirgu … es varbūt. . . neraugoties uz .. . ievainojumu . . .

Nelaimīgais apklusa un cieši, cieši spieda manu roku. Pēc tam viņš gari nopūtās, viņa galva noslīga lejup — un viss bija beidzies .. .

Neko teikt, mans ceļojums bija labi sācies! Man uzdeva svarīgu darbu, no kura man bija maz jēgas, un, galvenais, tāpēc bija jāaizmirst savi huzāri un viņu kliedzošās vajadzības. Atteikties no šī darba nevarēja, jo tā bija mirēja pēdējā vēlēšanās un turklāt svarīga politiska lieta, no kuras iznākuma varbūt bija atkarīgs visas Francijas liktenis.

Es atpogāju marķīza mundieri. So spožo formu ķeizars bija izdomājis ar gudrību, lai saistītu savas gvardes rindās visu jauno Francijas aristokrātiju.

Aizdiegtā mundiera iekškabatā atradu mazu paciņu. Tā bija apsieta ar zīda aukliņu un adresēta firstam Saksen-Felšteinam. Stūrītī nevienādais un gandrīz nesalasāmais ķeizara rokraksts: «Ļoti svarīgi un neatliekami.»

Sie četri vārdi man bija tas pats, kas tieša pavēle. Manā fantāzijā parādījās cilvēks cieši sakniebtām lūpām un nepielūdzamām, pelēkām acīm. Lai huzāri gaida savu priekšnieku, lai mirušais marķīzs atdusas silāja viršos, man jāizpilda ķeizara pavēle un jāsteidzas uz vācu firsta pili ar uzticēto vēstuli!

Es nebaidījos jāt pa meža ceļu. Partizānu cīņas Spānijā man bija iemācījušas, ka visdrošāk var justies vietā, kurā tikko noticis kāds pretinieka briesmu darbs. Turpretim briesmas var droši gaidīt tad, kad apkaimē valda parastais miers.

Paskatījies savā ceļu kartē, atklāju, ka Hofa atradās uz dienvidiem no vietas, kur tobrīd atrados, un ka īsākais ceļš uz turieni ved pāri klajumiem. Iecirtu Violetai sānos un traucos uz priekšu, bet nebiju nojājis ne piecdesmit metrus, kad tuvējā krūmājā norībēja divi šāvieni un man gar degunu kā bite aizspindza lode. Kļuva skaidrs, ka vācu «nakts jātnieki» bija daudz bīstamāki par spāņu partizāniem. Ja es būtu devies cauri mežam, manas gaitas varēja beigties jau šonakt.

Tas tik bija traks jājiens! Es auļoju, palaidis pavadu pilnīgi brīvi, pa viršu līdzenumu, pēc tam augšup un lejup pa gravām, klintīm, akmeņiem, riskēdams kuru katru brīdi nolauzt kaklu. Bet mana gudrā Violeta ne reizi nepaklupa, nespēra nevienu kļūmīgu soli. Viņa traucās uz priekšu vienmērīgā ātrumā kā putns, it kā zinādama, ka viņas saimnieks nes savā kabatā visas Francijas likteni.

Bet es, mani draugi … Es jau vienmēr biju labākais jājējs visās sešās vieglās kavalērijas brigādēs, bet šai liktenīgajā brīdī pārspēju pats sevi. Tā es vēl nebiju jājis. Mans labais Bārts man stāstīja, ka Anglijā jāšus medījot lapsas, bet todien es būtu noķēris pat antilopi. Meža baloži, kas lidinājās man virs galvas, nevarēja laisties tik taisni, kā joņoja mana Violeta.

Tāds es vienmēr esmu bijis. Es saudzēju kareivjus un biju gatavs upurēt sevi. Nezinu, vai ķeizars man par to teiktu paldies, ja zinātu, jo kareivju viņam bija daudz, bet tāds virsnieks kā es tikai viens. Pirmklasīgi kavalērijas pulku virsnieki ir reta parādība.

Šoreiz man bija nopietns iemesls netaupīt sevi, jo uzdevums bija ārkārtīgi svarīgs. Es auļoju, domādams par savu dzīvību tikpat maz, cik par ceļa smiltīm, ko spārdīja pakaviem mana nesalīdzināmā Violeta.

Krēslai iestājoties, izjāju atkal uz ceļa un kā ārprātīgs traucos uz mazo Lobenšteinas ciemu. Bet, aulekšojot pār vecu tiltu, Violetai nokrita pakavs, tāpēc man viņa bija jāved pavadā uz ciemata smēdi. Tā ka dienas darbi jau bija pabeigti, kalēja smēdē uguns vairs nedega, un man nācās aizkavēties veselu stundu.

Sapīcis par nokavēšanos, devos uz viesnīcu, kur pasūtīju pusdienas — pudeli vīna un cāļa cepeti. Hofa bija vēl verstis trīs tālāk, tāpēc varēju cerēt, ka nodošu firstam ķeizara sūtījumu vēl šovakar. Rītu cerēju dabūt atbildi uti turpināt ceļu pie ķeizara uz Franciju.

Bet Lobenšteinas viesnīcā es piedzīvoju nelaimi, par kuru jums tūiīt pastāstīšu.

Cepeti un vīnu man pasniedza. Taisījos paēst un iedzert, kā pienākas,— pēc tāda jājiena cilvēks ir izsalcis kā krauklis. Piepeši zālē aiz durvīm sacēlās kņada. Domāju, ka zemnieki tur plītē alu un pārmaiņus izkaujas, tāpēc turpināju mierīgi pusdienošanu, bet tajā mirklī starp aizsmakušām vīriešu balsīm iejaucās tāda skaņa, kas Etjēnam Žerāram liktu piecelties ari no zārka.

Tas bija žēls sievietes kliedziens. Nazis un dakšiņa man izkrita no rokām, un pēc brīža es jau atrados pūli, kas drūzmējās pie viesnīcas durvīm.

Tur bija pats resmgais viesnīcnieks, viņa sieva, jauna sieviete linu krāsas matiem, divi zirgu puiši, ķēkša un trīs vai četri zemnieki. šis mazais lapseņu pūznītis bija ārprātīgi saniknots un trokšņoja.

Viņu vidū bāla un izbiedēta stāvēja daiļa sieviete. Tādu skaistuli man līdz šim vēl nebija laimējies skatīt! Atgāzusi valdonīgo galvu kā dieviete senlaiku gleznās, viņa uzlukoja klātesošos acīm, kurās zibēja šausmas un nicinājums»

Tiklīdz es parādījos, viņa skrēja pie manis un ieķērās rokā. Viņas zilajās acīs iemirdzējās prieks un sirsnība.

—  Jūs esat franču džentlmenis, — viņa iesaucās,— tagad es esmu drošībā!

—  Jā, cienījamā kundze, pilnīgā drošībā, — es atbildēju un nenocieties paspiedu vēl ciešāk viņas drebošo roku, to es darīju, lai viņu nomierinātu.

Tad es palocījos, noskūpstīju šo maigo rociņu un teicu:

—  Cienījamā kundze, tikai pavēliet! Esmu jūsu padevīgākais kalps.

—  Es esmu poliete,— viņa stāstīja.— Mans vārds ir kņaze Palota. Sie vientiesīgie ļautiņi man uzbrūk tāpēc, ka es mīlu frančus. Es nezinu, ko viņi būtu ar mani izdarījuši, ja debesis nesūtītu jūs man par aizstāvi.

Gribēdams kņazi pārliecināt, ka mana apņemšanās viņu apsargāt ir cietākā par tēraudu, noskūpstīju vēlreiz viņai roku, bet tad noskatīju viesnīcas personālu ar tādu izteiksmi sejā, kas' atstāja iespaidu. Zale bija acumirklī tukša.

—  Kņaze,— es sacīju,— tagad jūs esat manā apsardzībā. Jūs esat savārgusi, glāze Madeiras vīna jūs stiprinās.

Es piedāvāju viņai savu elkoni un ievedu savā istabā. Viņa apsēdās pie galda un izdzēra glāzi, ko es viņai pielēju.

Ak, ši sieviete uzziedēja, kā uzzied puķe saules staros! Ar savu daiļumu viņa apmirdzēja visu istabu. Skaistule, bez šaubām, lasīja manās acīs, ka ir mani savaldzinājusi, bet es atkal noskārtu, ka patiku viņai.

Jā, mani draugi, kad man bija trīsdesmit gadu, mana āriene bija kaut kas sevišķs! Visā ķeizara kavalērija neatrast otras tādas ūsas kā man. Tiesa, Mirata ūsas bija mazliet garākas par manām, bet lietpratēji sprieda, ka Mirata ūsas esot pārmērīgi garas. Turklāt es pratu smalki uzvesties. Pret vienām sievietēm jāizturas tā, pret otrām citādi. Sieviete ir tas pats, kas cietoksnis. Vieni cietokšņi jāieņem ar sparu, otri — jāaplenc. Es protu izlikties drošs un bailīgs vienlaicīgi. Es varu uzvarēt sievietes, izrādīdams padevību un māku būt arī bezkaunīgs un pārdrošs. Ar vārdu sakot, es biju bīstams pavedējs, vīrietis, no kura mātes sargā savas meitas.

Turpretim šinī gadījumā atrados aizstāvja lomā, tāpēc dāmas uzticību nevarēju izmantot nelietīgi. Tomēr ari sieviešu aizstāvim ir savas privilēģijas, un man nenāca ne prātā no tām atsacīties.

Sarunās daiļā poļu kņaze bija tikpat valdzinoša cik viņas izskats. Viņa man īsumā pastāstīja, ka brauc uz Poliju, bet viņas brālis, kas to pavadot, ceļā saslimis. Kņaze uzsvēra, ka piedzīvojusi daudz nepatikšanu vienīgi tāpēc, ka nepratusi slēpt savas simpātijas pret frančiem. Pēc tam viņa sāka klāstīt savas personīgās lietas un novirzīja sarunu uz mūsu armiju. Beidzot pievērsās man un maniem varoņdarbiem. Kņaze izteicās, ka dzirdējusi par mani no Poņatovska virsniekiem. Bet, viņa piebilda, būtu daudz patīkamāk dzirdēt visu no manis paša. Dažas sievietes ir ļoti pļāpīgas — viņas runā tikai par sevi, taču kņazei šāds trūkums nepiemita: viņa sēdēja klusu un klausījās manos stāstos ar lielāko uzmanību — gluži tāpat kā jūs. Stundas tecēja ātri, un beidzot ciemata baznīctornī pulkstenis nosita vienpadsmit.

Ar šausmām es uzlēcu no krēsla. Mans Dievs! Ko es biju izdarījis? Es kavējos veselas četras stundas, aizmirsis ķeizara uzdevumu!

—  Atvainojiet mani, augstība, jo man tūlīt jādodas ceļā uz Hofu!— es teicu kņazei.

Poliete arī piecēlās no sēdekļa. Tagad viņa bija bāla un uzlūkoja mani pārmetumu pilnu skatu.

—  Bet kur lai es palieku? — viņa uztraucās.— Kas notiks ar mani?

—  Man jāpilda ķeizara uzdevums. Esmu šeit uzkavējies nolādēti ilgi. Mani sauc svēts pienākums. Man steigšus jādodas ceļā.

— Jums jādodas ceļā? Un man jāpaliek to zvēru nagos? Ak, mans Dievs, kāpēc es jūs sastapu?! Kāpēc jūs devāt man iemeslu paļauties uz jūsu aizsardzību un gādību?

Viņas acis aizmiglojās, un pēc mirkļa viņa metās man pie krūtīm un sāka izmisusi raudāt pilnā balsi.

Ak Dievs, kāds tas bija pārbaudījums nespēcīgas sievietes sargātājam! Man bija jāpieliek visas pūles, lai apslāpētu sevī spējo žēluma viļņojumu. Es stāvēju ceļā it kā straujai kalnu upei. Es glaudīju skaistules brīnišķos, tumšos matus un čukstēju laipnus, mierinošus vārdus. Tiesa, ar vienu roku biju apkampis viņas vidukli, lai viņa nepakristu.

Kņaze pacēla uz mani savas saraudātās acis un čukstēja:

— Ūdeni! Dieva dēļ, ūdeni!

Skaidrs, ka viņai draudēja uznākt ģībonis. Noguldīju viņu uz dīvāna un aizskrēju meklēt ūdeni. Man bija jāapskraida vairākas istabas, līdz uzgāju karafi. No brīža, kad atstāju kņazi, pagāja minūtes piecas — ne vairāk. Kas aprakstīs manu pārsteigumu, kad atgriezies atradu istabu tukšu! Kņaze bija nozudusi. Bija nozudusi arī viņas cepure, kas gulēja uz galda, un jājampātaga ar sudraboto rokturi. Es metos ārā no istabas un sāku skaļā balsī saukt viesnīcnieku. So sievieti viņš nekad neesot redzējis un neraudāšot, ja arī turpmāk to neredzēšot.

—  Bet varbūt zemnieki manīja, kā viņa atstāj viesnīcu?— es jautāju.

—  Nē, neviens neko nav manījis,— viesnīcnieks atbildēja.

Ņēmos nosvīdis meklēt pazudušo kņazi pa viesnīcas istabām, bet bez panākumiem. Nejauši iedams garām spogulim, paskatījos tajā un apstājos kā sasalis. No spoguļa manī izaicinoši vērās mana paša seja, mežonīgi ieplestām acīm un plaši atvērtu muti.

Es ievēroju, ka mundierim ir vaļā četras pogas. Nojauzdams nelaimi, instinktīvi aptaustīju kabatu. Ak vai! Arī dārgais sūtījums pazudis bez pēdām!

Ai, viltīgā čūska, tu, kas slēpies sieviešu sirdīs! Viņa mani aplaupīja tai pašā brīdi, kad glaudās pie manām krūtīm. Kamēr glāstīju viņas matus, čukstēdams vismaigākos mierinājumus, viņas zaglīgās rokas rīkojās pa manu kabatu!

Nu es biju pavisam trakā ķezā. Mans ceļojums bija tepat jau galā, bet piepeši, gluži negaidot es vairs

nevarēju izpildīt savu solījumu marķīzam Sentarno. Sī uzdevuma dēļ viņš jau bija zaudējis dzīvību, bet man draudēja kauns un sirdsapziņas pārmetumi. Ko sacīs ķeizars, uzzinājis, ka esmu pazaudējis viņa sūtījumu? Vai armija ticēs, ka vienmēr modrais Etjēns Žerārs pievilts tik nekrietnā kārtā? Es iedomājos, kā smiesies mani biedri virsnieki, sēdēdami pie pusdienu galda un klausīdamies stāstā, kā mani apstrādājusi šī apķērīgā sieviete. Man gribējās vārtīties pa grīdu — tik liels bija mans izmisums.

Viens man tagad bija pilnīgi skaidrs: šis tracis viesnīcas zālē, šķietamā uzbrukšana tā saucamai kņazei un viss turpmākais bija acīmredzot inscenēts ar nolūku. Starp nozudušo sievieti un viesnīcnieku pastāvēja zināma noruna. Varbūt no šī nelieša es vēl uzzināšu, kas bija šī sieviete un kur palikuši mani papīri.

Es pagrābu zobenu, kas bija nolikts uz galda, un metos uzmeklēt viesnīcnieku.

Bet viņš jau bija uzminējis manu nodomu un sagatavojies. Atradu viņu pagalmā ar šauteni rokās. Viņam blakus stāvēja dēls, turēdams ķēdē piesietu suni. Katrā pusē vēl bija nostājies staļļa puisis ar sekumiem. Viesnlcniece apgaismoja pagalmu ar lukturi.

— Jājiet prom, cienīts kungs, jājiet tūlīt prom! — viesnīcnieks kliedza ķērkstošā balsi.— Jūsu zirgs gaida pie durvim, un neviens jūs netur! Bet, ja jūs gribat mumsuzbrukt, jums nāksies turēties pret trim dūšīgiem vīriem!

Runājot šos vārdus, šautene iedrebējās viņa rokās. Zirgu puišu sekumi ari sāka mētāties uz visām pusēm, auksti mirdzēdami luktura gaismā. Es sapratu — ia man no kā jābīstas, tad vienīgi no suņa.

Pieņemsim, ka es šo resno bendesmaisu nogāztu zemē un, turot zobenu pie kakla, sāktu izprašņāt. Kas uzņemsies apgalvot, ka viņš runā patiesību? Sai cīņā varu pazaudēt, bet kaut ko iegūt nav cerību. Un es aprobežojos ar vienkāršu skatienu, kurā viņiem vajadzēja lasīt niknumu un draudus. Šautene un sekumi iedrebējās vēl stiprāk. Tad uzlēcu zirgā un devos prom. Viesnīcniece sāka zobojoši smieties, un šie smiekli vēl ilgi atbalsojās manās ausis.

Biju jau izlēmis, ko darīt. Papīrus esmu zaudējis, bet to saturs man apmēram zināms, un es to atstāstīšu

Saksen-Felšteinas firstam no galvas, aizrādīdams, ka man tā pavēlējis ķeizars.

Mans nodoms bija pārdrošs un riskants. Ja es ari drusku pārsteigšos, ķeizars vēlāk man piedos. Lieta bija svarīga: visas Vācijas liktenis bija likts uz vienas kārts, tāpēc vajadzēja daudz riskēt un censties vinnēt partiju.

Hofā nonācu ap pusnakti, taču visi pils logi bija spoži apgaismoti. Jau tas vien bija drošs pierādījums, kāds uztraukums valda zemē. Vācieši ir miegaina tauta un parastos apstākļos dodas agri pie miera.

Kad jāju cauri pilsētiņai, tauta salasījās pulciņos un apmētāja mani lamuvārdiem. Reiz gar ausi pat nodžinkstēja akmens, tomēr es traucos uz priekšu, ne paātrinādams, ne palēninādams Violetas gaitu, un apstājos pie pils.

Kā jau minēju, tā bija spoži apgaismota. Logos laiku pa laikam pazibēja tumšas ēnas, kas liecināja, ka iekšpusē valda satraukums.

Atstājis Violetu pie vārtiem stāvošam zirgu puisim, es pavēlošā balsī, kas necieš pretrunu, kā pienākas ķeizara sūtnim, paziņoju, ka man steidzami jāsatiekas ar firstu svarīgā lietā.

Priekšistaba bija vāji apgaismota. Kaut kur aiz sienas dūca simtbalsīgs pūlis. Kad es skaļā balsī paziņoju par savu ierašanos, balsis apklusa. Tur pils zālē notika svarīga apspriede. Instinkts man teica, ka sapulces dalībniekus nodarbina jautājums par karu un mieru. Tas mani iepriecināja. Tātad man vēl ir laiks novilkt svaru kausu uz savu pusi un pavērst notikumu attīstību par labu Francijas ķeizaram.

Mažordoms mani pieņēma vēsi un, ievedis nelielā kabinetā, atkal izgāja. Pēc minūtes viņš parādījās no jauna un paziņoja:

Firstu tagad nedrīkst traucēt. Jūs pieņems un uzklausīs firstiene.

Firstiene! Vai ar firstieni maz drīkstu par to runāt? Vai nabaga Sentarno man neteica, ka šī fanātiskā vāciete musinot savu viru pieteikt karu ķeizaram un Francijai?

—  Es gribu runāt ar firstu,— teicu mažordomam.

—  Bet jums būs jārunā ar firstieni, — atskanēja kāda balss, un kabinetā ienāca sieviete.

—  Fon Rozen, — viņa uzrunāja mažordornu.— Jums jāpaliek šeit. Nu, cienīts kungs, kas jums sakāms Saksen-Felšteinas firstam vai firstienei?

Dzirdēdams šo balsi, es tikko nepalēcos līdz griestiem, bet, ieraudzījis savā priekšā stāvošo sievieti, iedegos naidā. Tā bija viņa! Tā pati dižciltīgā figūra, tā pati valdonīgā galviņa, tās pašas acis, zilas kā Garenas ūdeņi un aukstas kā ledus!

Bet firstiene nepacietīgi piecirta kāju uz uzsauca:

— Nekavējiet laiku, cienīts kungs,— kas jums sakāms?

— Kas man jums sakāms?! — es iekliedzos.— Ko lai es jums saku pēc tā, kad jūs mani reizi par visām reizēm iemācījāt neuzticēties sievietēm? Jūs mani apkaunojāt uz visu mūžu.

Firstiene sarauca uzacis un paskatījās uz mažordornu.

— šis cilvēks ir vai nu zaudējis prātu, vai nācis jaunā nolūkā,— viņa sacīja.— Maza asiņu nolaišana…

— Jā, jā, jūs protat spīdoši tēlot savu lomu! To jūs man reiz jau pierādījāt.

— Jūs gribat teikt, ka mēs esam jau agrāk redzējušies?

—  Es gribu teikt, ka pirms divām stundām jūs mani aplaupījāt!

— Tas ir par daudz!— firstiene iesaucās, izlikdamās sadusmota.— Cik es saprotu, jūs gribat mani pārliecināt, ka esat kurjers, bet privilēģijām, kādas bauda kurjeri, ari ir savas robežas.

— Jūsu nekaunība ir tiešām apbrīnojama,— es atbildēju.— Atļaujiet aizrādīt, jūsu augstība, ka otrreiz jūs mani par muļķi nepadarīsiet. — Un, paspēris soli uz priekšu, satvēru viņu aiz tērpa piedurknēm.

— Jūs pat neesat papūlējusies pārmainīt apģērbu; pēc neprātīgā jājiena to klāj ceļa putekļi. Redzat, nu jūs vairs nevarat izlocīties.

Vai esat redzējuši, kā uzlec saule sniega klajumos? Firstienes sniegbaltajai sejai pārlija gaišs sārtums.

— Nelietis! — viņa kliedza.— Pasauciet mežiniekus un izsviediet viņu no pils!

— Ja, bet vispirms man jāsatiekas ar firstu.

— Firstu jūs nekad neredzēsiet. Ak! Fon Rozen, turiet taču viņu, turiet!

Firstiene acīmredzot bija aizmirsusi, ar ko viņai darīšana. Vai viņa varbūt cerēja, ka es gaidīšu, kamēr mažordoms sasauc visus sulaiņus?

Firstiene pārāk agri parādīja savas kārtis. Sapratu, ka viņa negrib man ļaut satikties ar firstu, bet mans mērķis bija ar viņu runāt, lai noliktu kas notikdams.

Ar vienu lēcienu es biju laukā no kabineta. Vēl lēciens — un es biju koridorā, pēc tam skrēju uz zāli, no kurienes atskanēja balsu čala.

Zālesgalā pacēlās zaļu samtu pārvilkts paaugstinājums — tronis, kurā sēdēja gliti ģērbts kungs. Paaugstinājumu aplenca rindās sēdoši padomnieki. Visa zāle bija ļaužu pārpilna. Šķindot zobenam un piešiem, iegāju zālē un nostājos pašā vidū.

—   Mani sūta ķeizars Napoleons,— es skaļā, drošā balsi uzrunāju klātesošos.— Es nesu svarīgas vēstis viņa augstībai Saksen-Felšteinas firstam.

Kungs, kas sēdēja tronī zem krāšņā, zeltā izšūtā baldahīna, pacēla galvu. Es ieraudzīju kalsnu un slimīgu seju. Firsts sēdēja salīcis, it kā viņa mugurai būtu uzvelts nepanesams smagums.

— Jūsu vārds, cienīts kungs?

— Pulkvedis Etjēns Žerārs no trešā huzāru pulka.

Visu sejas pievērsās man. Redzēju izstieptus kaklus

un zvērojošas acis, bet neuztvēru neviena draudzīga skata.

Man pagāja garām firstiene; viņa tuvojās firstam un iečukstēja tam kaut ko ausī.

Es stāvēju, skrullēdams ūsas un izgāzis krūtis, labsirdīgi aplūkodams zālē sapulcējušos vāciešus. Tur bija visādu šķiru ļaudis: profesori, studenti, kareivji, galminieki un dažādi amatnieki. Visi bija klusi un nopietni. Kaktā sēdēja grupa cilvēku melnos ceļojuma mēteļos. Viņi cits ar citu sačukstējās, es dzirdēju, kā šķindēja zobeni un pieši, kurus slēpa garie, melnie tērpi.

Firsts no jauna mani uzrunāja:

—   Es saņēmu no ķeizara vēstuli. Viņš man ziņoja, ka svarīgos dokumentus man nodošot marķīzs Sentarno.

—   Marķīzs ceļā neģēlīgi nogalināts,— es paskaidroju. Pie šiem vārdiem zālē sacēlās troksnis. Visi lūkojās uz kaktu, kur sēdēja melni ģērbtie ļaudis.

— Kur ir jūsu papīri? — firsts jautāja.

— Man nav,— es atbildēju.

Tūlīt zāli pāršalca kliedzieni.

—   Tas ir spiegs! Viņš liekuļo! Viņu vajag pakārt! — vācieši sauca.

—  Pakārt! Pakārt! — atskanēja no kakta, kur sēdēja melnie.

Es izvilku lakatiņu un sāku tīrīt apputējušo mundieri.

Firsts pacēla savas kalsnās rokas, un zālē atkal iestājās klusums.

—  Tādā gadījumā sniedziet mums apliecību, ka jūs tiešām esat ķeizara kurjers, un sakiet, kāds jūsu ziņojums,— firsts teica.

—  Apliecība — tā ir mans tērps, bet ziņojums man jāiesniedz jūsu augstībai slepeni.

Firsts sāka braucīt ar roku pieri. Acīmredzot šis vājā rakstura cilvēks nezināja, kā viņam šajā gadījumā rīkoties. Firstiene, kura visu laiku bija stāvējusi viņam blakus, pieliecās un atkal kaut ko čukstēja.

Firsts, noklausījies sievu, atbildēja:

—  Mēs šeit atrodamies starp mūsu padevīgiem apakšniekiem, pret kuriem man nav noslēpumu. Lai ko man ķeizars vēstītu, tas attiecas vienādi uz mums visiem. Runājiet!

Sie firsta vārdi izsauca zālē publikas nomierināšanos, un visu skatieni atkal pievērsās man. Pie sava goda, nu es biju spīlēs! Uzrunāt astoņsimt huzārus ir nieks, bet pamēģiniet sacīt politiska rakstura runu šādā jauktā sabiedrībā! Lūkodamies cieši uz firstu, sāku runāt to pašu, ko biju nodomājis teikt viņam zem četrām acīm. Es runāju pārāk skaļi, it kā komandētu savu pulku.

—  Jūsu augstība, jūs bieži esat apliecinājis ķeizaram savu neviltoto draudzību! Tagad pienācis laiks pārbaudīt jūsu jūtas. Ja arī darbos jūs būsiet tikpat uzticīgs kā vārdos, ķeizars pratis jūs tā apbalvot, kā vienīgi viņš var apbalvot. Viņam viegli paaugstināt firstu par karali un provinci — par patstāvīgu valsti. Ķeizara acis ir cieši pievērstas jums. Kaitēt viņam jūs nespējat, bet sevi uz mūžu pazudināt — tas jums nenāksies grūti. Sai pašā brīdī, kad es saku jums šos vārdus, ķeizars pāriet Reinu ar divsimt tūkstošiem kareivju. Visi Vācijas cietokšņi ir viņa rokās. Pie jums viņš būs ne vēlāk kā pēc nedēļas, un, ja jūs pa to laiku rīkosieties pretēji viņa interesēm, tad lai Dievs jums un jūsu tautai žēlīgs! Jūs iedomājaties, ka ķeizars būtu it kā kļuvis nespēcīgs, tāpēc ka daži no mums pagājušā ziemā apsaldēja locekļus. Jūs rūgti maldāties! Lūdzu, uzskatiet šo!»

Un, rādīdams uz zvaigzni, kas mirgoja logā taisni virs firsta galvas, es pērkona balsī iesaucos:

—  Skatieties, tā ir ķeizara zvaigzne! Ķeizara slava bālēs tikai pēc tam, kad dzisīs šī zvaigzne, ne agrāk!

Ai, mani draugi, jūs būtu lepni uz mani, ja būtu mani redzējuši un dzirdējuši, kā es runāju! Es žvadzināju zobenu, it kā komandēdams trešo huzāru pulku klajā laukā.

Vācieši klausījās mani klusēdami. Firsta mugura liecās arvien zemāk un zemāk, it kā smagums, kurš to spieda, būtu divkāršojies. Kad es beidzu, viņš klejojošu skatu palūkojās zālē.

— Mēs dzirdējām, kā francūzis runāja par Franciju,— viņš teica.— Tagad paklausīsimies, ko vācietis teiks par Vāciju.

Pēc šiem firsta vārdiem zālē sēdošie vācieši sāka saskatīties un sačukstēties; acīmredzot mana runa bija atstājusi uz viņiem iespaidu, un ikviens baidījās, ķa netiek noturēts par ķeizara ienaidnieku.

Firstiene pārlaida sapulces dalībniekiem acis — tās kvēloja kā ogles. Spiedīgo klusumu pārtrauca viņas tīrā, skanīgā balss:

— Vai tiešām sievietei būs jāatbild šim francūzim? Vai Lucova Nakts Jātniekos nav vīra, kas prastu tāpat vadīt mēli kā zobenu?

Mirkli vēlāk visi ieraudzīja jaunekli, kas stāvēja uz kāda krēsla. Seja viņam bija bāla, uztraukta. Mati — izspūruši, dedzīgs, nemierīgs skatiens. Pie sāniem karājās zobens, un garie zābaki bija notraipīti dubļiem.

— Tas ir Korners!— vācieši sarosījās.— Tas ir jau nais dzejnieks Korners! Ak, viņš dziedās kādu jaunu dziesmu! Viņš dziedās mums.

Un viņš tiešām dziedāja! Sākumā dziesma bija maiga un sapņaina. Viņš dziedāja par tautu māti, veco Vāciju, dziedāja par bagātām, saules pielijušām ielejām, sirmām pilsētām un senlaiku varoņiem. Bet, jo tālāk, jo vārsmas kļuva liesmainākas, kareiviskākas. Tās skanēja kā kara taure. Viņš dziedāja par mūsdienu Vāciju, par Vāciju, kurā pēkšņi iebrukuši sveša vara, kas min tautu verdzība. Tagad šī Vācija no jauna paceļ galvu, saistītais milzis rausta važas . . . Vai verdzība ir dzīve? Un vai drošo brīvības cīnītāju gaidāmā slavenā nāve — nelaime?! Vācieši, pie ieročiem, klausiet savas mātes — Vācijas saucienam! Viņas skumjas izskan nakts vēja auros. Dzimtene raud, sauc bērnus savus, lai tie viņu apsargātu. Vai dēli nāks palīgā? Vai nāks? Vai naks?

Ak, mans Dievs, cik briesmīga bija šī dziesma! Es nekad neaizmirsīšu sajūsmā pietvīkušo poēta seju un daiļskanīgo balsi. Kur paliku es, Francija un pats ķeizars? Zālē sapulcējušies ļaudis nekliedza, bet mežonīgi bļāva. Tagad viņi stāvēja uz galdiem un krēsliem, runādami kā murgos un šņukstēdami. Pār viņu vaigiem ritēja asaras.

Beidzot Korners nokāpa lejā. Viņu tūlīt aplenca biedri, paceldami pār galvām kailos zobenus. Firsta bālajā sejā ielija sārtums. Viņš piecēlās no troņa.

—  Pulkvedi Žerār,— viņš teica,— jūs dzirdējāt atbildi, kura jums jāaiznes ķeizaram. Kauliņi ir mesti, mani bērni. Jūsu firsts sekos jums pa slavas takām vai kopā ar jums ies bojā!

Firsts palocījās, likdams saprast, ka apspriede beigusies. Tauta līksmodamas atstāja troņa zāli. Visi steidzās uz pilsētu, lai vēstītu firsta lēmumu līdzpilsoņiem.

Arī es atstāju pili. Mans uzdevums bija izpildīts. Es darīju visu, ko vien spēj darīt drošsirdīgs cilvēks. Atbildi es biju dabūjis, un tā bija jānogādā ķeizaram. Palikt vēl ilgāk Hofā nebija nozīmes. Ja nu vienīgi atgriezties tur franču armijas avangardā.

Atšķīries no drūzmas, gāju tajā virzienā, kur zirgu puisis bija aizvedis manu zirgu.

Stalli bija tumšs. Skatījos apkārt, meklēdams zirgu puišus. Piepeši kāds no muguras sagrāba manas rokas. Vēl minūte — un jutu dzelzscietu tvērienu pie kakla. Ausi man saldēja auksts pistoles stobrs.

—  Ne vārda, franču suns, klusu! — šņāca kāda nikna balss.— Kaptein, viņš ir mūsu rokās.

—  Iemaukti ir?

—  Ir.

— Metiet tos viņam kaklā.

Auksta siksna apvija man kaklu. Tuvojās zirgu puisis ar mazu lukturi un aukstasinīgi vēroja notiekošo. Luktura blāvajā gaismā redzēju pavīdam tumsā cietsirdīgas sejas. Nakts Jātnieku melnās cepures grozījās visapkārt.

—  Ko jūs gribat ar viņu darīt, kaptein? — kāds jautāja.

— Pakārt pie pils vārtiem.

— So kurjeru?!

—  Nu, kas viņš par kurjeru? Viņam nav nekādu dokumentu.

— Bet ko firsts sacīs?

—  Klusu, biedri. Tu nekā nesaproti. Ja mēs šo putnu pakaram, firstam gribot negribot būs jāpaliek mūsu pusē. Uz Napoleona piedošanu viņam vairs nebūs ko cerēt, saprotat? Viņš var mainīt savas domas, kā ir to darījis ne reizi vien. Vārdus, kurus viņš šovakar teica padomē, viņš rit, var gadīties, būs aizmirsis. Cita lieta — pakārtais huzārs. No tā firsts nekādi nevarēs atkratīties.

—  Bet jums taču nav tiesību tā rīkoties, fon Strelic! — kāds iebilda.

— Nav tiesību? Jūs redzēsiet, ka man ir šis tiesības.

Un es jutu, ka ar lielu spēku kāds rauj iemauktus. Es

tikko nenogāžos zemē. Tajā acumirklī virs manas galvas pazibēja zobens un pārcirta iemauktus collas divas no mana kakla.

—  Bet tas taču ir dumpis, Korner, tas ir dumpis! — kapteinis kliedza.— Par to jūs pašu vajadzētu pakārt!

—  Es ķēros pie zobena tāpēc, ka esmu kareivis,— jaunais dzejnieks atbildēja,— slepkava es negribu būt. Asinis var aptumšot mana zobena spožumu, bet nedrīkst to apkaunot. Biedri, nepieļausim, ka ar šo virsnieku apietas necienīgi!

Ducis zobenu tika izrauti no makstīm, un tūlīt noskaidrojās, ka man aizstāvju ir gandrīz tikpat daudz, cik pretinieku.

Dusmīgās balsis un zobenu šķinda nevarēja palikt neievērotas. No pils uz stalli skrēja ļaudis.

—  Firstiene! Firstiene nāk! — atskanēja vairākas balsis.

Viņa parādījās mūsu vidū. Redzēju iznirstam no tumsas viņas daiļo seju. Man bija iemesls ienīst šo sievieti. Viņa apmānīja mani, izmuļķoja, un tomēr, viņu ieraugot, mani sagrāba patīkamas trinas. šis jutas es izbaudu ari vēl tagad, kad atceros, ka turēju šo sievieti savos apkampienos, ka ieelpoju viņas skaisto matu brīnišķo aromātu! Nezinu, kur viņa tagad atrodas. Vai viņa mirusi un apbedīta Vācijas smiltīs vai vēl dzīva — jau kā sirma vecenīte savā Hofas pilī? Bet Etjēna Žerāra sirdī un atmiņā viņa dzīvos mūžīgi — tikpat jauna un daiļa.

Firstiene piesteidzās man klāt un pati atsvabināja manu kaklu no cilpas.

—  Kāds kauns!— viņa nievājoši iesaucās.— Jūs esat aicināti, lai staigātu Dieva pēdās. Kā jūs iedrošināties darīt šādas velnišķas pārgalvības? šis cilvēks pieder man, un ikvienam, kurš iedrošināsies viņu aizskart, būs darīšana ar mani!

Firstienes nicinošajam un pārmetošajam skatam bija tāds spēks, ka Nakts Jātnieki pasteidzās īsā laikā nozust.

Firstiene uzrunāja mani.

—  Nāciet man līdzi, pulkvedi Žerār, man ar jums jārunā.

Es sekoju skaistulei, un pēc pāris minūtēm mēs atradāmies tai pašā kabinetā, kur jau reiz sarunājāmies. Firstiene aiztaisīja durvis un, lūkodamās manī mirdzošām acīm, sacīja:

—  Es varbūt rīkojos neprātīgi, jums uzticēdamās. Jūsu smadzenēs iesakņojusies doma, ka ar jums runā Saksen-Felšteinas firstiene, nevis nabaga poļu kņaze Palota.

—  Tam nav nozīmes, kā jūs sauc,— es redzēju, ka sievietei draud briesmas, un izpildīju tikai savu pienākumu. Pateicības vietā tiku aplaupīts.

—  Pulkvedi Žerār!— viņa iesāka.— Mēs abi, jūs un es, spēlējam spēli, lielu spēli. Likme ir ļoti augsta. Jūs, brīvprātīgi uzņemdamies bīstamā uzdevuma izpildīšanu, pierādījāt, ka esat gatavs ziedot visu tēvijas labā. jūsu sirds pukst par Franciju, mana — par Vāciju, un es, līdzīgi jums, esmu tēvijas labā gatava uz visu. Esmu gatava pat ķerties pie krāpšanas un zādzības, tikai lai palīdzētu savai izmocītajai dzimtenei. Jūs redzat, cik es esmu atklāta.

— To es jau zināju.

— Tagad, kad spēle ir beigusies man par labu, kāpēc lai es vēlētu jums ļaunu un jūs — man? Un vēl: ja man kādreiz būtu jāpiedzīvo tādas nepatikšanas, par kurām jums stāstīju Lobenšteinas viesnīcā, es nevēlētos vairs drošsirdīgāka aizstāvja, godīgāka muižnieka kā pulkvedis Etjēns Žerārs. Izvelkot jums no kabatas ķeizara vēstuli, pārdzīvoju kaut ko pavisam negaidītu. Nebiju domājusi, ka varu izbaudīt tādu jūsmu arī pret tēvijas ienaidnieku — francūzi.

— Tātad jūs beidzot atzīstaties, ka nolaupījāt vēstuli?

—  Jā, tāpēc ka tā bija nepieciešama man un Vācijai. Es zināju, kādus argumentus tā satur, un zināju, kādu iespaidu šī vēstule atstās uz firstu. Ja viņš to būtu izlasījis, viss būtu pazudis.

—  Bet es nesaprotu, kāpēc jūsu augstībai vajadzēja ķerties pie tādiem līdzekļiem. Melnie slepkavas, kas gribēja mani pakārt pie jūsu pils variem, taču varēja veikt to jūsu vietā.

—  Viņi nav slepkavas, bet cēlākie Vācijas dēli,— firstiene dedzīgi iesaucās.— Tiesa, ar jums viņi apgājās necienīgi, bet paturiet vērā tos pazemojumus, kurus vāciešiem, ieskaitot arī Prūsijas karaļvalsti, vajadzēja paciest no jūsu tautiešiem. Jūs jautāsiet, kāpēc jūs nesagūstīja uz ceļa? Biju izsūtījusi nelielas vienības visos virzienos un pati es Lobenšteinā gaidīju no viņiem ziņojumus. Taču, kad ziņojumi nepienāca, bet ieradāties jūs, es biju izmisumā. Starp manu vīru un jums stāvēju vienīgi es, vāja sieviete. Jūs sapratīsiet, ka nevarēju rīkoties citādi.

—  Atzīstos, jūsu augstība, ka jūs mani esat uzvarējusi, un tagad man atliek vienīgi ar kaunu atstāt cīņas lauku.

—  Ņemiet šo vēstuli līdzi, pulkvedi Žerār,— firstiene sacīja, pasniegdama man viesnīcā nozagto sainīti,— firsts ir pārgājis Rubikonu, un atpakaļceļa vairs nav. Atdodiet šo vēstuli ķeizaram un sakiet, ka mēs liedzāmies to pieņemt. Tādējādi jūs ar godu izkļūsiet no neveiklā stāvokļa un jūsu turpmākā karjera nebūs apdraudēta. Dzīvojiet sveiks, pulkvedi Žerār, es no sirds vēlos, lai jūs bez starpgadījumiem nonāktu Francijā un uzkavētos tur ilgāku laiku. Sajā pusē Reinai jums neklāsies labi. Nepaies ne gads, kad Vācijā vairs nebūs neviena franča!

Tā beidzās mana cīņa ar Saksen-Felšteinas firstieni. No tās iznākuma bija atkarīgs Vācijas liktenis. Es zaudēju šo spēli.

Mana nogurusi Violeta gausi vilkās pa ceļu rietumu virzienā no Hofas, kamēr es nodevos domām. Bet, lai domāju ko domādams, lepnā, skaistā vācietes seja neizgaist no atmiņas. Ausis atbalsojās dzejnieka — kareivja dziesma, dziesma, kuru viņš, stāvēdams uz krēsla, dziedāja vācu tautai.

Es jau toreiz sapratu, ka vecajā, pacietīgajā Vācijā slēpjas bīstams spēks. So Vāciju, tautu māti, jauko, viņas dēlu mīlēto zemi, nebūs lemts nevienam uzvarēt!

Beidzot austrumos palsojās bāls rīts. Ķeizara zvaigzne, kuru rādiju vāciešiem, metās blāva un nespoža un pēc tam nozuda pavisam rietumos.

KĀ BRIGADIERIS NOPELNĪJA MEDAĻU

Cik varēju nomanīt, tad Tarentamas hercogs jeb Makdonalds, kā viņu labprātāk dēvēja vecie ciņubiedri, bija brīnum negantā garastāvokli. Viņa bargā skota seja atgādināja kādu no tiem groteskajiem durvju klabekļiem, kurus var ieraudzīt Senžermēnas priekšpilsētā.

Pēcāk mēs uzzinājām, ka imperators jokodams pateicis — viņš būtu sūtījis hercogu uz dienvidiem, pret Velingtonu, taču baidoties no tā, kas notikšot, ja Makdonalds izdzirdēšot dūdu skaņas. Mēs ar majoru Sarpantjē skaidri redzējām, ka Makdonalds vai vārās aiz dusmām.

—  Huzāru brigadieris Žerārs,— viņš noteica, izturēdamies kā kaprālis, kurš sarunājas ar rekrūti.

Es salutēju.

— Kavalērijas grenadieru majors Sarpantjē.

Mans biedrs atsaucās uz savu vārdu.

— Jūs gaida imperatora uzdevums.

Bez liekām ceremonijām Makdonalds atrāva vaļā durvis un pieteica mūsu ierašanos.

Napoleonu es desmitkārt biežāk esmu redzējis zirgā, nevis kājās stāvot, un domāju, ka viņš rīkojas prātīgi, parādīdamies karaspēka priekšā, zirga mugurā sēdēdams, jo seglos viņš izskatās lieliski. Kad ieraudzījām viņu tobrīd, viņš bija vismaz par plaukstas platumu mazāka auguma nekā pārējie pieci viri, turklāt es pats neesmu nekāds garais, lai gan kā huzārs esmu diezgan smags savam zirgam. Acīm redzams ir arī tas, ka imperatora rumpis ir pārāk garš, salīdzinot ar kājām. Ar lielo, apaļo galvu, nolaidenajiem pleciem, gludi skūto seju viņš izskatās vairāk pēc Sorbonnas profesora, nevis pēc Francijas karavīru pavēlnieka. Katram sava gaume, taču man šķiet — ja varētu aši pielikt viņam pāri skaistu, gaišu kavalērista ūsu, tādu kā man, tad sliktāk viņš tāpēc neizskatītos. Toties viņam ir stingra mutes līnija un ievērības cienīgas acis. Reiz esmu redzējis tās pievērstas man dusmās, un es labprātāk uzbruktu kājnieku karē', sēdot nodzīta zirga mugurā, nekā vēlreiz sastaptos ar šo skatienu. Lai ari nebūt neesmu viegli iebiedējams.

Napoleons bija pagājis nomaļu, attālāk no loga, un raudzījās uz lielu valsts karti, kas bija pakārta pie sienas. Viņam līdzās stāvēja Bertjē, pūlēdamies izskatīties gudrs, un tieši tobrīd, kad mēs ienācām, Napoleons nepacietīgi izrāva viņam no rokām zobenu un norādīja ar to uz karti. Viņš runāja ātri un klusu, tomēr es saklausīju viņu sakām «Mēzas ieleja» un divreiz atkārtojam vārdu «Berlīne». Mums ^ienākot, viņa adjutants devās mums pretī, bet imperators apturēja viņu un pamāja, lai nākam tuvāk.

— Jūs vēl neesat saņēmis Goda krustu, brigadieri Žerār?— viņš jautāja.

Es atbildēju, ka neesmu, un jau grasījos piebilst — ne tāpēc, ka es nebūtu šo apbalvojumu pelnījis, bet viņš savā striktajā manierē pārtrauca mani.

— Un jūs, major?— viņš vaicāja.

— Nē, majestāte.

— Tad jums abiem tagad radīsies tāda izdevība.

Viņš pieveda mūs pie sienas, kur karājās lielā karte,

un ar Bertjē zobena smaili pieskārās kartei tai vietā, kur bija atzīmēta Reimsa.

—  Ar jums, kungi, es būšu atklāts kā ar diviem karabiedriem. Manuprāt, jūs esat kopā ar mani jau kopš Marengo?

Viņam bija savādi patīkams smaids, kurš mēdza apgaismot bālo seiu kā dzestra saules gaisma.

—  Seit, pie Reimsas, atrodas mūsu štābs šobrīd, četrpadsmitajā martā. Ļoti labi. Te ir Parīze, krietnu divdesmit piecu jūdžu attālumā. Blihers ir ziemeļos, Svarcenbergs — dienvidos.

Runādams viņš bikstīja karti ar zobenu.

—  Un,— viņš turpināja,— jo dziļāk valsti šie ļaudis iesoļos, jo pamatīgāk es viņus sakaušu. Viņi grasās uzbrukt Parīzei. Ļoti labi. Lai tik uzbrūk. Mans brālis, Spānijas karalis, ieradīsies tur ar simt tūkstošiem viru. Un tieši pie viņa es jūs sūtīšu. Jūs nogādāsiet viņam šo vēstuli; katram no jums es uzticēšu vienu tās norakstu. Tur teikts, ka es nekavēšos un pēc divām dienam došos

1 Četrstūri izvietota kājnieku vienība kavalērijas uzbrukumu atsišanai.

turp ar visiem saviem karavīriem, zirgiem un ieročiem, lai palīdzētu viņam. Man jādod vīriem četrdesmit astoņas stundas atpūtai. Un tad — taisnā ceļā uz Parīzi! Jūs mani saprotat, kungi?

Ak, ja es spētu aprakstīt jums to kvēlo lepnumu, kas mani pārņēma, uzzinot, ka dižais vīrs uzticējis man savu noslēpumu! Kad viņš pasniedza mums vēstules, es nošķindināju piešus un izgāzu krūtis, pasmaidīju un palocīju galvu, lai viņš zinātu, ka es izprotu viņa nolūkus. Arī imperators pasmaidīja un uz mirkli pieskārās ar roku mana dolmana kapucei. Es būtu atdevis pusi no man neizmaksātās algas, lai tai mirklī mani redzētu mana māte.

— Parādīšu jums ceļu,— imperators sacīja, atgriezdamies pie kartes.— Jums tiek pavēlēts jāt kopā līdz Bazošai. Tad jūs izšķirsieties; viens dosies uz Parīzi caur Ulšī un Neijī, bet otrs uz ziemeļiem caur Brēnu,

Suasonu un Sen!!. Vai jums kas sakāms, brigadieri Žerār?

Lai gan esmu rūdīts karavīrs, man netrūkst vārdu un ideju. Es sāku runāt par slavu un Francijai draudošajām briesmām, k;&gt;d viņš mani pārtrauca.

— Un jums, major Sarpantjē?

— Ja ceļš izrādīsies bīstams, vai mums būs brīv izvēlēties citu? — majors jautāja.

—  Karavīri neizvēlas, viņi paklausa.

Imperators pielieca galvu par zīmi, ka raida mūs prom, un pagriezās prot Bertjē. Nezinu, ko viņš pateica, taču izdzirdu abus smejamies.

Kā jau varat iedomāties, mēs nezaudējām daudz laika, lai sapostos ceļam. Pusstundu vēlāk mēs jājām prom pa Reimsas galveno ielu, un, kad tikām pie katedrāles, torni nosita divpadsmit. Es sēdēju mugurā savai mazajai, sirmajai ķēvītei Violetai, kuru pēc Drēzdenes kaujas bija gribējis atpirkt Sebastjāni. Violeta ir ātrākais zirgs visās sešās vieglās kavalērijas brigādēs, un viņu tika pārspējis vienīgi hercoga Rovigo angļu sacīkšu auļotājs. Toties Sarpantjē zirgs drīzāk piederētos kādam kavalērijas grenadierim vai kirasierim: mugura kā gulta, saprotiet, un kājas kā stabi. Viņš pats arī ir smagnējs zellis, tā ka pāris bija savdabīgs. Tomēr, savas neprātīgās iedomības dzīts, viņš šaudīja valšķīgus skatienus uz meičām, kuras pa logiem māja man ar mutautiņiem, un uzskrullēja sev ūsas vai līdz acīm, itin kā meiču uzmanība patiesi būtu veltīta viņam.

Izkļuvuši no pilsētas, mēs šķērsojām franču nometni un pēc tam — vakardienas kaujaslauku, kuru vēl aizvien klāja gan mūsu nabaga puišu, gan krievu kritušie. Tomēr nometnē skats bija vēl drūmāks. Mūsu armija kustin kusa. Ar gvardiem gan viss biia kārtībā, kaut arī gvarde bija pilna ar jauniesauktajiem. Artilērijai un smagajai kavalērijai ari nebūtu nekādas vainas, ja vien karavīru bijis vairāk; toties kājnieku ierindnieki ar saviem zemākajiem virsniekiem izskatījās kā skolaspuikas ar skolotājiem. Un rezervju mums nebija. Apsverot, ka ziemeļos atradās astoņdesmit tūkstoši prūšu, bet dienvidos — simt piecdesmit tūkstoši krievu un austriešu, pat visdrosmīgākais vīrs varēja tapt drūms.

Runājot par sevi, varu atzīties, ka man noritēja daža asara, līdz beidzot es ieprātojos, ka ar mums joprojām ir imperators, ka viņš nupat šorīt uzlicis roku man uz dolmana un apsolījis man Goda medaļu. Tas lika man vai dziedāt, un es piecirtu Violetai piešus, līdz Sarpantjē uz sava milzīgā, krācošā un sēcošā kamieļa sāka lūgties žēlastību. Artilērija bija sakūlusi ceļu miklā un izvagojusi to divu pēdu dziļumā, tāpēc Sarpantjē itin taisnīgi piezīmēja, ka šī neesot īstā vieta aulekšiem.

Mēs ar šo Sarpantjē nekad neesam bijuši lielos draugos; un tagad, divdesmit jūdžu garajā ceļā, es nejaudaju izvilkt no viņa ne vārda. Viņš jāja, pieri saraucis un zodu iecirtis, kā cilvēks, kurš nogrimis dziļās domās. Ne reizi vien es apvaicājos, kas viņu nodarbina, domādams, ka varbūt varēšu atrisināt viņa jautājumu — kā jau cilvēks ar asāku prātu. Viņš aizvien atbildēja, ka domājot par savu misiju, un tas mani pārsteidza, jo, lai gan es nekad nebiju pārlieku augstu vērtējis viņa prāta spējas, man tomēr likās neiespējami, ka tik vienkāršs un karavīram piemērots uzdevums kādu varētu mulsināt.

Nu, beidzot mēs nokļuvām Bazošā, kur viņam vajadzēja nogriezties uz dienvidiem, bet man — uz zieme ļiem. Pirms šķīrāmies, viņš pa pusei pagriezās seglos un paraudzījās manī ar dīvaini jautājošu izteiksmi seja.

— Ko jūs par to domājat, brigadieri? — viņš vaicāja.

—  Par ko?

— Par mūsu misiju.

— Tā, bez šaubām, ir pietiekami skaidra.

— Jums tā liekas? Kālab lai imperators mums izklāstītu savus plānus?

— Tālab, ka viņš ir novērtējis mūsu attapību.

Mans ceļabiedrs iesmējās tā, ka šie smiekli man šķita

kaitinoši.

— Vai drīkstu jautāt, ko jūs iesāksiet, ja atradīsiet tos ciematiņus pilnus ar prūšiem?— viņš noprasīja.

—  Es pildīšu pavēli.

— Bet jūs nogalinās.

—  Ļoti iespējams.

Viņš iesmējās atkal — tik aizskaroši, ka es ķēru pēc zobena. Taču, pirms paguvu pateikt, ko es domāju par viņa muļķību un rupjību, viņš jau bija apgriezis zirgu apkārt un klinkāja prom pa otru ceļu. Noskatījies, ķā aiz paugura nozūd viņa lielā zvērādas cepure, es uzņēmu savu ceļu, lauzīdams galvu par viņa izturēšanos. Laiku pa laikam pieskāros ar roku pie mundiera krūtežas un jutu, kā zem pirkstiem nočab papīrs. Ak, mans vērtīgais papīrs, kam bija jāpārvēršas par mazo sudraba medaļu, pēc kuras es tik sen ilgojos! Visu ceļu no Brēnas līdz Sermuāzai es domāju par to, ko teiks mana māte, to ieraudzījusi.

Lai pabarotu Violetu, apstājos netālu no Suasonas, kalna pakājē pie kādas ceļmalas viesnīciņas; to ieskāva veci ozoli, kuros gārcelēja tāds lērums vārnu, ka vai pats savu balsi nevarēju saklausīt. No viesnīcnieka es uzzināju, ka Marmons pirms divām dienām atkāpies un ka prūši jau šķērsojuši Enu. Pēc stundas dziestošajā dienasgaismā pakalnā pa labi ieraudzīju divus viņu sargposteņus, un vēlāk, kad tumsa sabiezēja, debesis ziemeļos sārtojās no viņu lauka nometnes ugunskuriem.

Izdzirdējis, ka Blihers te sabijis veselas divas dienas, es gaužām nobrīnījos — kā gan imperators nav zinājis, ka apvidu, pa kuru man pavēlēts vest vērtīgo vēstuli, jau ieņēmis ienaidnieks! Tomēr es atcerējos toni, kādā viņš teica Sarpantjē, ka karavīram ir nevis jāizvēlas, bet gan jāpaklausa. Man jāturpina imperatora norādītais ceļš, kamēr vien Violeta vēl spēs pakustināt kaut vienu pakavu un es — pirkstus pie pavadas. No Sermuāzas līdz pat Suasonai, kur ceļš, vīdamies caur egļu mežiem, ved te kalnā, te lejā, es turēju gatavībā pistoli, ciešāk savilku zobena siksnu un laidu zirgu auļos pa taisnajiem takas gabaliem, turpretī pagriezienos virzījos lēni — tā, kā bijām iemācījušies Spānijā.

Kad nonācu pie lauku mājas, kura atrodas pa labi no ceļa tūliņ aiz koka tiltiņa pār Krīžu, netālu no Svētās Jaunavas augstās skulptūras, kāda sieviete no tīruma uzsauca man, ka Suasonā esot prūši. Sopēcpusdien tur ienācis neliels bariņš prūšu ulanu, viņa stāstīja, bet pirms pusnakts esot gaidāma vesela divīzija. Nenoklausījies stāsta nobeigumu, iecirtu piešus Violetai sānos un pēc piecām minūtēm ieauļoju pilsētiņā.

Galvenās ielas sākumā, zirgus piesējuši, tērgāja trīs ulāni, katrs kūpinādams tik garu pīpi kā mans zobens. Gaismas starā, kas krita no kādām pavērtām durvīm, es viņus redzēju it labi, turpretī viņi varbūt varēja pamanīt vienīgi pazibam Violetas salno sānu vai noplandam manu melno apmetni. Mirkli vēlāk es izdrāzos cauri veselai straumei ulānu, kas gāzās laukā pa kādiem vārtiem. Trieciens ar Violetas plecu lika vienam no tiem sagrīļoties, otram es dūru ar zobenu, taču netrāpīju. Brikš, brākš, nodārdēja divas karabīnes, bet es jau biju aizdrāzies ap ielas stūri un nedzirdēju pat lodes nosvelpjam. Ak, mēs abi ar Violetu bijātn lieliski! Viņa kājoja tik naski kā vajāts zaķis, un pakavi dzirksteles vien šķila.

Es piecēlos kāpšļos un savicināju zobenu. Kāds pielēca klāt un grāba pēc pavadas. Es iecirtu tam plecā un vaimanājošu pametu sev aiz muguras. Tad mani apstāja divi jātnieki. Vienu es notriecu zeme ar zobenu, otru apsteidzu. Brīdi vēlāk es jau biju ārā no pilsētas un joņoju pa platu, baltu ceļu, kam abās pusēs slējās tumšas papeles. Kādu laiciņu dzirdēju aizmugurē pakavu klaboņu, taču tā kļuva aizvien klusāka, līdz nebija vairs atšķirama no paša sirdspukstiem. Drīz es apturēju zirgu un ieklausījos, bet viss palika klusu. Viņi bija metuši vajāšanai mieru.

Tad nu es vispirmām kārtām izlēcu no segliem un ievedu savu ķēvīti nelielā mežiņā, kur plūda strauts. Es viņu padzirdināju, nomazgāju un iedevu viņai divus cukurgraudus, iepriekš samērcētus konjakā no manas blašķes. Straujā vajāšana bija Violetu nokausējusi, un apbrīnojami likās tas, ka, pusstundu atpūtusies, viņa atkal atžirga. Sēdēdams ķevītei mugurā, pēc atsperīgās un sparīgās gaitas sapratu, ka tā vis nebūs viņas vaina, ja es nenonākšu Parīzē sveiks un vesels.

Nu jau es, kā likās, biju krietni tālu ienaidnieka apvidū, jo no kādas mājas ceļa malā dzirdēju vairāku svešu balsu aurotu rupju dzērājdziesmu, un jāju apkārt, pa laukiem, lai izvairītos no prūšiem. Pēcāk mēnessgaismā (jo patlaban jau bija iestājusies skaidra nakts) parādījās divi viri un kaut ko nokliedza vāciski, taču es auļoju tālāk, nepievērsdams viņiem uzmanību, un šaut viņi baidījās, io viņu pašu huzāri bija ģērbti uz mata tāpat kā es. Tādos brīžos labāk izlikties neko nemanām, un tad viņi noturēs jūs par kurlu.

Mirdzēja jauks mēness, un katrs koks meta pār ceļu melnu ēnas šautru. Apkārtni es varēju saskatīt tikpat gaiši kā dienā, un tā izskatījās gluži mierpilna, vienīgi kaut kur ziemeļos liesmoja milzu ugunskurs. Naksnīgajā klusumā, apzinoties, ka no visām pusēm uzglūn briesmas, skats uz milzīgo, tālo uguni šķita brīnišķīgs un iedvesa bijību. Taču man vis nevar tik viegli sajaukt galvu, jo esmu redzējis pārāk daudz ko neparastu, tāpēc es tikai uzvilku klusu meldiņu un domāju par mazo Lizeti, kuru varbūt sastapšu Parīzē. Visi prāti man bija aizņemti ar viņu, kad, iegriezies ceļa līkumā, es aci pret aci saskrējos ar pusduci vācu dragūnu, kuri, ceļmalā no žagariem sakūruši ugunskuru, sēdēja lokā ap to.

Es esmu lielisks karavīrs. Saku to nevis tāpēc, ka būtu pārlieku labvēlīgi noskaņots pats pret sevi, bet gan tāpēc, ka tā patiešām ir taisnība. Jebkuru gadījumu spēju apsvērt acumirklī un izlemt tālāko rīcību tik droši, it kā būtu prātojis veselu nedēļu. Patlaban es zibenīgi aptvēru — lai būtu kā būdams, vajāšana ir neizbēgama, turklāt man jāsēd mugurā zirgam, kurš jau noauļojis garas divpadsmit jūdzes. Tomēr labāk, ja vajātāji dzen jūs uz priekšu, nevis atpakaļ. Sajā mēnesnīcas naktī, aizmugurē joņojot spirgtiem zirgiem, man jāriskē jebkurā gadījumā; un, ja man izdotos atkratīties no prūšiem, tad labāk gan tuvāk Senlī, nevis Suasonai.

Saprotiet, tas viss nozibsnīja man prātā gluži instinktīvi. Acis tik tikko bija samanījušas bārdainās sejas zem misiņa ķiverēm, ķad pieši jau iecirtās Violetai sānos, un viņa, dārdinot pakavus, traucās prom kā, viesulis. Ak, kādas klaigas, kņada un duna sacēlās mums aiz muguras! Trīs prūši izšāva, bet otri trīs metās zirgos. Pret seglu siksnu, norībēdama gluži kā nūja pret durvīm, atsitās lode. Violeta mežonīgi rāvās un priekšu, un es nospriedu, ka viņa ir ievainota, taču viņai .bija tikai ieskrambata priekškāja virs skrimšļa. Ai, dārgā, mazā ķēvīte — kā gan es viņu mīlēju, sajuzdams, ka viņa laižas; savos slaidajos, vieglajos aulekšos, pakaviem klakšķinot kā spāņu meičas kastaņetēm! Es vairs nespēju novaldīties. Pagriezos seglos un trakulīgi iesaucos: «Vive l'Empereur\uc1» Es klaigāju un smējos par lāstu straumi, kas atšalca pretī.

Tomēr viss vēl nebija galā. Ja Violeta būtu atpūtusies, tad ik piecās jūdzēs aizsteigtos pārējiem par jūdzi priekšā. Bet tagad viņa jaudāja vienīgi saglabāt sākotnējo atstatumu, kurš bija visai niecīgs. Prūšu vidū bija kāds virsnieks, jauniņš zēns, kurš jāja izveicīgāk par citiem. Ar katru soli viņš izrāvās aizvien vairāk uz priekšu. Divsimt jardu aiz viņa sekoja divi kavalēristi, tomēr ikreiz, pametis skatienu atpakaļ, es redzēju šo atstatumu pieaugam. Trīs pārējie, kas bija aizkavējušies šaudami, nu atradās lielu sprīdi aizmugurē.

Virsnieka zirgs bija bēris — lielisks auļotājs, taču nesalīdzināms ar Violetu; tomēr tas bija spēcīgs dzīvnieks, un man šķita, ka pēc pāris jūdzēm, paguruma nejuzdamsr tas mūs panāks. Nogaidīju, līdz puisis nokļuva krietnu gabalu priekšā saviem biedriem, un mazliet pagausināju ķēvītes gaitu — mazu drusciņu, lai viņš nodomātu, ka no tiesas tūliņ dabūs mani rokā. Kad viņš nonāca pistoles šāviena attālumā, es paņēmu pistoli, uzvilku gaili un, atbalstījis zodu uz pleca, skatījos, ko viņš iesāks. Saut viņš negatavojās, un iemeslu es drīz atskārtu. Iekārtodamies nakts apmetnē, muļķa zēns bija izņēmis pistoles no makstīm. Nu viņš tikai vēzēja zobenu un izkliedza pa draudam. Likās, viņš nesaprot, ka tagad iv pilnīgi manā varā. Es palēnināju Violetas riksi, līdz starp viņas sirmo asti un otrā zirga bēro purnu atstatums vairs nebija ne laba šķēpa garumā.

— Rendez-vous/'

— Man jāizsaka kompliments par jūsu franču valodas prasmi, mans kungs,— es noteicu, atbalstījis pistoles stobru pret kreiso plecu, kā man aizvien licies visērtāk, šaujot no segliem. Notēmēju virsniekam sejā un pat mēnessgaismā varēju redzēt, cik stipri viņš nobāl, sapratis, ka viņa dziesmiņa ir nodziedāta. Tomēr, kad mans pirksts jau spieda gaili, es ieprātojos par viņa māti un ļāvu lodei ieurbties plecā zirgam. Baidos, ka puisis krītot sasitās, jo brīkšķis bija briesmīgs, taču man bija jādomā par savu vēstuli, un es atkal palaidu ķēvi auļos.

Tomēr no šiem laupītājiem tik viegli vis nevarēja tikt vaļā. Abi kavalēristi nerūpējās par savu jauniņo virsnieku vairāk kā tad, ja viņš būtu rekrūtis, kurš nogāzies no zirga jāšanas apmācībā. Viņi atstāja puisi pārējo ziņā un cirtās man pakaļ. Es biju uzjājis pakalnā, nospriedis, ka būšu redzējis viņus pēdējo reizi, bet, jānudien, pavisam drīz atskārtu, ka vilcināties nav laika, un tā nu mēs drāzāmies tālāk, ķēve atgāzusi galvu, bet es — savu ķiveri, lai parādītu, ko mēs domājam par diviem dragūniem, kuri lūko noķert huzāru. Taču tai mirklī, kad es vēl smējos par šo domu, sirds man gandrīz apstājās, jo garā, baltā ceļa galā melnēja tumšs kavalēristu bariņš, gaidīdams, lai ieskrienu tiem tieši rokās. Nepieredzējušam karavīram liktos, ka tā ir koku

1 Rendez-vous — satikšanās; ari padodieties' (Tulk. no jranču vai.) ēna, bet es sapratu, ka tas ir huzāru pulks, un, griezies, kur gribi, šķita, gals ir klāt.

Re nu, aiz muguras man bija dragūni, un priekšā gaidīja huzāri. Ne reizi kopš pašas Maskavas es nebiju nonācis tādas sprukās. Tomēr, aizstāvot brigādes godu, es drīzāk biju ar mieru krist no vieglās, nevis smagās kavalērijas jātniekā rokas. Tāpēc es nepievilku pavadu un ari nevilcinājos ne mirkli, bet ļāvu, lai Violeta dara, kā zina. Atminos, ka mēģināju lugt Dievu, taču no tādām lietām esmu maķenīt atradinājies, un vienīgie vārdi, kurus spēju atcerēties, bija jauka laika lūgšana, kuru mēs skolā skaitījam vakarā pirms brīvdienām. Pat tā likās labāka nekā gluži nekas, es steigšus bēru vārdus, kad priekšā pēkšņi izdzirdu franču balsis. Ak , mon Dieu , prieks iešāvās man sirdī kā musketes lode! Tie bija mūsējie — mūsu pašu mazie resgaļi no Marmona korpusa. Abi mani dragūni apsviedās riņķī un auļoja prom, ko nagi nes, mēnessgaismā spidinādami savas misiņa ķiveres, kamēr es bez liekas steigas rikšoju pie saviem draugiem, jo gribēju tiem parādīt — lai gan huzārs var bēgt, pārāk ātra bēgšana tomēr nav viņa dabā. Jāteic gan, ka Violetas sānu straujā cilāšanās un putām nošķiestais purns liecināja par manas bezrūpīgās izturēšanās neīstumu.

Kas cits lai būtu korpusa priekšgalā, ja ne vecais Būvē, kuru es izglābu pie Leipcigas! Ieraugot mani, viņa mazās, apsarkušās acis pildījās asarām, un, nudien, arī es pats nevarēju atturēt dažu asaru, redzēdams viņa prieku. Izstāstīju viņam par savu misiju, bet Būvē sāka smieties, padzirdējis, ka man jājāj caur Senli.

—.Tur ir ienaidnieks,— viņš sacīja.— Turp jūs nevarat doties.

—  Es atzīstu par labāku doties tieši turp, kur ir ienaidnieks,— es atbildēju.

—  Bet kāpēc jūs ar savu ziņojumu nesteidzaties taisnā ceļā uz Parīzi? Kālab lai jūs izvēlētos ceļu, kurā tikpat kā droši gaida gūsts vai nāve?

—  Karavīrs neizvēlas, viņš paklausa,— es vārds vārdā atkārtoju Napoleona teikto.

Vecais Būvē laida vaļā savus aizsmakušos smieklus, līdz man nācās uzskrullēt ūsas un noskatīt viņu no galvas līdz kājām tā, lai viņš attaptos.

' Mon Dieu mans Dievs. (Tulk. no franču vai.)

— Zināt,viņš ierunājās,— tad labāk jājiet kopā ar mums, jo mēs visi dodamies uz Senlī. Mums pavēlēts izlūkot to apvidu. Pa priekšu jau virzās Poņatovska poļu ulānu eskadrons. Ja nu jums tiešām jātiek tur cauri, tad mēs, iespējams, varēsim doties jums līdzi.

Tā nu mēs laidāmies ceļā, pieskandinādami un piedimdinādami kluso nakti, līdz panācām poļus,— tie visi bija krietni, veci karotāji, gan mazliet par smagu saviem zirgiem. Bija tīrā bauda viņus redzēt, jo viņu iznešanās nevarētu būt cēlāka pat tad, ja viņi piederētu pie manas paša brigādes. Mēs nu jājām kopā, kamēr agri no rīta ieraudzījām Senli ugunis. Pa ceļu divričus stūma kāds zemnieks, un no viņa mēs uzzinājām, kas notiek pilsētā.

Sis ziņas bija drošas, jo zemnieka brālis, ar kuru viņš vēlu iepriekšējā vakarā runājies, dienēja par kučieri pie pilsētas mēra. Tirgus laukuma stūri, mēra namā, lielākajā pilsētas celtnē, bija iemitināts viens kazaku eskadrons jeb «polks», kā viņi to dēvē savā šausmīgajā valodā. Ziemeļpuses mežos atradās vesela prūšu kājnieku divīzija, bet Senlī bija vienīgi kazaki. Ak, kāda izdevība atriebties šiem barbariem, kuru nežēlība pret mūsu nabaga tautiešiem bija sarunu viela pie katra nometnes ugunskura!

Kā viesulis mēs iebrāzāmies pilsētā, sakapājām priekšposteņus, notriecām zemē sargus un ielauzām mēra nama durvis, pirms kazaki apjēdza, ka divdesmit jūdžu apkaimē vispār ir kāds francūzis. Pie logiem mēs redzējām baismīgas galvas — līdz deniņiem noaugušas ar bārdu, pinkainiem matiem, aitādas cepurēs, muļķīgi pavērtām mutēm. «Urrā! Urrā!» viņi brēca un šāva no savām karabinēm, bet, pirms viņi paguva izberzēt miegu no acīm, mūsu puiši jau bija namā un viņiem pie rīkles. Baigi noskatīties, kā poļi metās viņiem virsū — gluži kā izbadējušies vilki treknu briežu baram —, jo, kā jūs zināt, poļiem pret kazakiem ir asinsnaids. Lielākā daļa kazaku tika nogalēti augšstāva istabās, kur tie bija sabēguši, patvērumu meklējot, un asinis lija lejup, hallē, itin kā lietus no jumta. Viņi ir briesmīgi karotāji, šie poļi, lai arī, manuprāt, mazliet par smagu saviem zirgiem. Visi kā viens, viņi ir tikpat milzīgi kā Kellermana kirasieri. Viņu ietērps gan, protams, ir daudz vieglāks, jo nav bruņu un ķiveres.

Ja, un tieši šajā mirklī es pieļāvu kļūdu — jāatzīst, gaužām nopietnu kļudu. Līdz pat šim brīdim es biju pildījis savu misiju tādā veidā, kuru vienīgi mana kautrība neļauj nosaukt par izcilu. Taču nu es izdarīju to, ko amatpersona nosodītu, bet karavīrs piedotu.

Nav šaubu, ka ķēve bija nokausēta, tomēr taisnība ir ari tas, ka es būtu varējis auļot tālāk, cauri Senlī un sasniegt laukus, kur starp mani un Parīzi vairs nebūtu ienaidnieka. Bet kurš huzārs gan spēs aizjāt garām cīniņam, nepievilcis pavadu? Tas nu būtu par daudz prasīts. Turklāt es nospriedu — ja Violeta stundiņu atpūstos, tad galā es nonāktu par veselām trim stundām ātrāk. Pēdējais piliens kausā bija šis skats — galvas aiz logiem, aitādas cepures un barbariskie kliedzieni. Es izlēcu no segliem, uzsviedu Violetas pavadu uz sētas staba un līdz ar pārējiem ieskrēju mājā. Taisnība, bija jau par vēlu, lai es ko varētu palīdzēt, un pie tam mani gandrīz ievainoja šķēps, kuru raidīja viens no šiem mirstošajiem mežoņiem. Tomēr ir žēl palaist garām kaut vai pašu sīkāko sadursmi, jo nekad nav zināms, kādas paaugstinājuma iespējas tur var rasties. Priekšposteņu apšaudes un nelielos kavalērijas uzbrukumos esmu redzējis vairak drošsirdības nekā jebkurā no imperatora lielajām kaujām.

Kad nams bija atbrīvots, es iznesu Violetai spaini ūdens, un mūsu pavadonis zemnieks parādīja man, kur labais mērs glabā sienu. Jānudien, mazā mīlulīte bija pagalam izcietusies. Tad es ar sūkli noberzu viņai kājas un atstāju turpat piesietu, bet pats iegāju atpakaļ mājā, lai sameklētu kādu kumosu arī sev un lai man vairs nevajadzētu apstāties līdz pat Parīzei.

Un nu esmu nonācis pie tās sava stāsta daļas, kura jums varbūt liksies neparasta, lai gan es varētu izstāstīt vēl vismaz desmit uz mata tikpat dīvainu notikumu, kas atgadījušies manā mūžā. Jūs sapratīsiet, ka cilvēkam, kurš dzīvi pavada izlūkgājienos un priekšposteņos uz asiņainās zemes starp divām lielām armijām, ir daudz iespēju pieredzēt ko savādu. Lai nu kā, stāstīšu jums visu tieši tā, kā bija.

Vecais Būvē gaidīja priekšnamā, kad es tur iegāju, un apvaicājas, vai mēs kopā neizdzertu pudeli vīna.

—  Mēs nudien nedrīkstam kavēties ilgi,— viņš teica. — Tur pāri, mežos, mudž desmit tūkstoši Teil maņa prūšu.

— Kur ir vīns? — es jautāju.

—  Ak, varat būt drošs, ka divi huzāri jau nu atradis vīnu,— viņš attrauca un, paņēmis sveci, man pa priekšu devās lejup pa akmens kāpnēm uz virtuvi.

Tur nonākuši, mēs uzgājām citas durvis, kuras veda uz vītņu kāpnēm un pagrabu. Pēc visapkārt izmētātajām pudelēm varēja skaidri redzēt, ka šeit pirms mums bijuši kazaki. Mērs acīmredzot bija dzīves baudītājs, un labākus apcirkņus, pie kuriem mieloties, es nemaz nevēlējos. Sambertēns, Gravas vīns, alikante, baltvīns un sarkanvīns, dzirkstošs un rāms,— tie visi pacēlās piramīdā, bikli lūsinādamies ārā no zāģskaidām. Vecais Būvē stāvēja ar sveci rokā, paskatījās še, palūrēja tur, murrādams kā kaķis ap piena spaini. Pēdīgi viņš izvēlējās burgundieti un patlaban stiepa roku pēc pudeles, kad virs mums atskanēja šāvienu dārdi, kāju rīboņa un tāda kliegšana un brēkšana, kādu es savu mūžu nebiju dzirdējis. Klāt bija prūši!

Būvē ir drosmīgs vīrs, to nu es nenoliegšu. Viņš zibenīgi izrāva zobenu un, piešus šķindinādams, brāzās augšup pa kāpnēm. Es viņam sekoju, bet, tiklīdz mēs nokļuvām gaitenī pie virtuves, šaušalīgs kliedziens mums vēstīja, ka namu atguvis ienaidnieks.

— Viss pagalam!— es iesaucos, sakampis Būvē aiz piedurknes.

—  Ir vēl viens, kam jāmirst! — viņš atkliedza un kā neprātīgs metās augšup pa otrām kāpnēm. Patiesi, būdams viņa vietā, arī es dotos nāvē, jo viņš bija rīkojies gauži aplam, neizsūtīdams izlūkus, kuri varētu brīdināt par vāciešu uzbrukumu. Mirkli es grasījos steigties viņam līdzi augšā, bet tad apdomājos, jo man galu galā vajadzēja paturēt prātā pašam savu uzdevumu, un, ja mani sagūstītu, par upuri kristu ari imperatora svarīgā vēstule. Tāpēc es ļāvu Būvē mirt vienam, atkal nokāpu pagrabā un aizslēdzu durvis.

Nu, tur lejā jau ari nepavērās nekādas rožainās izredzes. Sākoties jezgai, Būve bija nometis sveci, un es, gramstīdamies pa tumsu, spēju atrast vienīgi saplēstas pudeles. Pēdīgi uzdūros svecei, kura bija paripojusi zem mucas izliekuma, taču, lai cik noņēmos ar šķiltavām, tomēr nejaudāju sveci aizdegt. Vaina ta, ka dakts bija samirkusi vīna peļķē, un es, to nojauzdams, ar zobenu nocirtu svecei galu. Pēc tam izrādījās, ka tā aizdedzināma itin viegli. Tomēr es nevarēju izprātot, ko lai tagad iesāk. Tie nelieši tur augšā klaigāja līdz

aizsmakumam, pēc skaņas spriežot, viņu tur bija vairāki simti, un daži, bez šaubām, drīz gribēs izskalot rīkli. Beigas būs karstgalvīgam karavīram, misijai un medaļai. Es atminējos savu māti un imperatoru. Asaras sanesās acīs, iedomājoties, ka viena zaudēs tik lielisku dēlu, bet otrs — vislabāko vieglās kavalērijas virsnieku, kāds viņam bijis kopš Lasāla laikiem. Taču tad es notraucu asaras.

«Drosmi!» es iesaucos, iesizdams sev pa krūtīm. «Drosmi, manu brašo zēn! Vai tad ir iespējams, ka tas, kurš sveiks un vesels atgriezies no Maskavas, pat ne pirkstiņu neapsaldējis, ies bojā franču vīna pagrabā?»

To iedomājoties, es pielēcu kājās un sažņaudzu mundierī noglabāto vēstuli, jo tās čauksti deva man dūšu.

Pirmais plāns bija — pielaist namam uguni, cerot aizbēgt, kad izcelsies jukas. Otrais — paslēpties tukšā vīna mucā. Es skatījos apkārt, tādu meklēdams, un tad pēkšņi kaktā pamanīju mazas, zemas durtiņas, nokrāsotas tādā pašā krāsā kā siena, tāpēc tās spētu sazīmēt vienīgi asredzīgs cilvēks. Pagrūdu durtiņas un sākumā nospriedu, ka tās aizslēgtas. Tomēr tad tās mazlietiņ padevās, un es sapratu, ka durvis ciet notur kāds spiediens no pretējās puses. Atbalstīju pēdas pret milzīgu vīna mucu un triecu to pret durvīm ar tādu spēku, ka tās atsprāga vaļā, es ar brīkšķi nokritu uz muguras, svece izlidoja man no rokas, un es atkal atrados tumsā. Piecēlos kājās un caur melno velvi skatījos biezajā mijkrēsli.

Pa kādu spraugu vai aizrestotu lodziņu plūda palss gaismas stars. Ara bija atausis rīts, un es varēju neskaidri saskatīt vairāku lielu mucu garos, izliektos sānus, kas lika man domāt, ka ši varbūt ir tā vieta, kur mērs glabājis rūgstošā vīna klajumus. Lai nu kā, šī likās drošāka slēptuve neka pirni.tis pagrabs; es paņēmu sveci un jau vēru aiz sevis c.lrl durvis, kad piepeši ieraudzīju ko tādu, kas virsa mani apmulsumu un pat, atzīšos, vismazāko un iiirciļsil.o baiļu ēnu.

Kā jau teicu, otrajā pagiaba no kādas vietas tuvu griestiem krita bālpelēks gaismas staru kūlis. Cieši raudzīdamies turp es pēkšņi pamanīju lielu, garu vīru ielecam gaismas joslā un tikpat žigli nozūdam tumsā otirpus tās goda vārds es iztrūkos tā, ka ķiveres siksniņa zem zoda gandrīz pārsprāga! īsajā acumirklī es tomēr paguvu saskatīt, ka zellim galvā bija pinkaina kazaku cepure un ka tas bija milzīgs, garkājains un plecīgs laupītājs ar zobenu pie jostas. Nudien, pat Etjēns Žerārs julās mazliet satriekts, palicis tumsā divatā ar šādu radījumu.

Taču tikai uz mirkli. «Drosmi!» es nodomāju. «Vai tad es neesmu huzārs, turklāt brigadieris, trīsdesmit vienu gadu vecs, un vēl imperatora izredzēts ziņnesis?» Galu galā šim ložņām bija vairāk iemesla baidīties no manis nekā man no viņa. Un tad es negaidot sapratu, ka viņš baidās — drausmīgi baidās. To es varej u noprast pēc viņa žiglajiem soļiem un salīkušajiem pleciem, kad viņš skrēja starp mucām kā žurka, kura mūk uz alu. Un, protams, ari durvis ciet būs turējis viņš, nevis kāda iesaiņojumu kaste vai vīna muca, kā biju iztēlojies. Tātad viņš bija vajātais un es — vajātājs. Ahā! Jutu ūsas saslienamies stāvus, kad pa tumsu virzījos uz viņa pusi. Nu šis ziemeļu laupītājs matīs, ka viņam nav darīšana ar kādu nieka cāli. Tai mirklī es biju lielisks.

Sākumā baidījos aizdegt sveci, lai neizpaustu savu atrašanās vietu, taču tagad, nobrāzis stilbu pret kādu kasti un ar piešiem sapinies audekla gabalā, es nolēmu — jo pārdrošāk, jo prātīgāk. Tāpēc aizdedzu sveci un, satvēris zobenu, gariem soļiem devos uz priekšu.

—  Nāc ārā, nelieti! — es uzkliedzu.— Tevi nekas neglābs. Beidzot tu saņemsi pēc nopelniem!

Pacēlu sveci augstāk un tūlīt pamanīju vīru, kurš raudzījās manī, paslēpies aiz mucas. Viņa melno cepuri šķērsoja zelta svītra un sejas izteiksme acumirklī lika man saprast, ka viņš ir virsnieks un izsmalcināts cilvēks.

—  Mans kungs,— viņš iesaucās teicamā franču valodā,— es padodos, ja apsolāt man žēlastību. Bet, ja nesaņemšu tādu solījumu, tad pārdošu savu dzīvību par visaugstāko cenu.

— Ser,— es atbildēju,— francūzis zina, kā izturēties pret neveiksmi cietušu ienaidnieku. Jūsu dzīvība ir drošībā.

To dzirdot, viņš pār mucu pasniedza man savu zobenu, un es palocījos, piespiedis sveci pie sirds.

— Ko man ir tas gods saņemt gūstā? — es jautāju.

—  Es esmu kņazs Butkins, no paša imperatora Donas kazakiem, — viņš sacīja. — Kopā ar saviem kavalēristiem devos izlūkot Senlt, un, neatraduši ne pēdu no jūsējiem, mēs nolēmām šeit pārnakšņot.

— Vai tas būtu netaktiski, — es turpināju, — ja es vaicātu, kā jūs nonācāt šai pagrabā?

— Nav nekā vienkāršāka, — viņš teica.— Mēs grasījā mies doties ceļā, rītam austot. Pēc karavīru izvietošanas jutos nosalis un nospriedu, ka par ļaunu nenāktu kauss vīna, tāpēc nokāpu lejā paskatīties, kas te atrodams. Kamēr meklējos pa pagrabu, mājai uzbruka tik spēji, ka tobrīd, kad uzkāpu pa kāpnēm, viss jau bija galā. Man atlika vienīgi glābties, tādēļ es nokāpu te lejā un paslēpos otrajā pagrabā, kur jūs mani uzgājāt.

Atminējos, kā tādos pašos apstākļos izturējās Būvē, un acīs man sariesās asaras, domājot par Francijas godu. Tad vajadzēja nolemt, ko darīt tālāk. Bija skaidrs, ka šis krievu kņazs, atrazdamies otrajā pagrabā, kamēr mēs bijām pirmajā, netika dzirdējis skaņas, kuras vēstīja, ka nams atkal ir viņa sabiedroto rokās. Tiklīdz viņš to saprastu, lomas mainītos — es būtu viņa gūsteknis, nevis viņš — manējais. Ko man bija darīt? Nezināju vairs padoma, kad prātā pēkšņi iešāvās tik lieliska ideja, ka man gribot negribot bija jābrīnās par savu izdomas spēju.

—  Kņaz Butkin, — es ierunājos, — esmu nonācis ļoti sarežģītā stāvoklī.

— Kāpēc gan? — viņš vaicāja.

— Tāpēc, ka apsolīju saudzēt jūsu dzīvību.

Viņam pat mute pavērās.

— Jūs taču nelauzisiet savu solījumu! — viņš iesaucās.

— Ja notiks visļaunākais, es būšu ar mieru mirt, lai aizstāvētu jus, — es atbildēju, — tomēr grūtības ir milzīgas.

— Kas tad īsti noticis?— viņš jautaja.

—  Būšu pret jums atklāts,— es sacīju.— Jums jāzina, ka mūsējie, īpaši poļi, ir tik pārskaitušies uz kazakiem, ka jau formastērpa izskats vien tos satracina. Viņi tūliņ pat metas virsū tā nēsātājam un saplosa nelaimīgo gabalos. Pat virsnieki nejaudā viņus savaldīt.

Dzirdēdams manus vārdus un balss toni, krievs nobālēja.

— Bet tas ir šausmīgi,— viņš izstomīja.

— Briesmīgi! — es piekritu.— Ja mēs šobrīd dotos augšā abi kopā, tad nevaru solīt, ciktāl es spētu jūs aizstāvēt.

—  Es esmu jūsu rokās,— viņš iesaucās. — Ko mums, jūsuprāt, vajadzētu darīt? Vai vislabak nebutu, ja es paliktu tepat?

— Tas būtu visļaunākais.

— Kāpēc?

—  Tāpēc, ka mūsu puiši drīz pārmeklēs namu, un tad jūs tiksiet sakapāts gabalos. Nē, nē, man jāiet un viss jāizstāsta viņiem. Tomēr es visviens nezinu, ko viņi daris, ieraudzījuši šo sasodīto formastērpu.

— Vai man varbūt vilkt to nost?

—  Lieliski!— es izsaucos.— Rokā ir! Jūs novilksiet savu formastērpu un uzģērbsiet manējo. Tas darīs jūs neaizskaramu katra franču karavīra acīs.

— Es tik daudz nebīstos no frančiem kā no poļiem.

— Mans formastērps pasargās jūs no abiem.

—  Kā lai es jums pateicos?— viņš izdvesa.— Bet jūs — ko gan uzvilksiet jus?

— Es uzģērbšu jūsējo.

— Un varbūt kritīsiet par upuri savai augstsirdībai?

—  Risks ir mans pienākums, — es atteicu,— taču baiļu es nejūtu. Augšā es atgriezīšos jūsu formastērpā. Pret mani pavērsīsies simt zobenu. «Apstājieties!» es iesaukšos. «Es esmu brigadieris Žerārs!» Tad viņi ieraudzīs manu seju. Un pazīs mani. Un es viņiem izstāstīšu par jums. Sī ietērpa pasargāts, jūs būsiet neaizskarams.

Viņa pirksti steigā trīsēja, raujot nost mundieri. Viņa zābaki un bikses bija visai līdzīgi manējiem, tāpēc mainīt tos nevajadzēja, toties es atdevu viņam savus huzāra formassvārkus, dolmanu, ķiveri, jostu un zobena maksti, pretī saņemdams viņa augsto aitādas cepuri ar zelta šķērssvītru, zvērādu apmaloto šineli un līko zobenu. Pats par sevi saprotams, ka, mainīdams mundierus, es neaizmiršu pārlikt no vecā jaunajā savu trīskārt dārgo vēstuli.

— Ar jūsu atļauju,— es sacīju,— es tagad piesiešu jūs pie mucas.

Par to viņš varen satraucās, taču es savās karotāja gaitās biju iemācījies nelaist garām izdevību, un — kā gan es varēju zināt, ka viņš neatskaitīs patiesību, tiklīdz bušu uzgriezis viņam muguru, un neizjauks manus nodomus? Tobrīd viņš stāvēja, atspiedies pret mucu, un man atlika vienīgi apskriet tai sešreiz apkārt ar virvi, ko sasēju lielā mezglā viņam aiz muguras. Ja viņš vēlētos tikt augšā pa kāpnēm, tad mugursomas vietā nāktos stiept līdzi vismaz tūkstoš litru laba franču vīna. Pēc tam es aizvēru otrā pagraba durvis, lai viņš nedzirdētu, kas notiek, aizsviedu sveci un devos augšup pa virtuves kāpnēm.

Tur bija tikai kādi divdesmit pakāpieni, tomēr, kāpjot pa tiem, šķita, ka man pietiek laika atcerēties itin visu, ko jel kad biju cerējis paveikt. Tāda pati sajūta kā toreiz Eilavā, kad gulēju zemē ar salauztu kāju un ieraudzīju, ka man virsū auļo bruņoti kavalēristi. Protams, es zināju — ja mani sagūstītu, tad nošautu uz vietas par sveša formastērpa valkāšanu ienaidnieka teritorijā. Tomēr tā būtu slavas apmirdzēta nāve — tiešā imperatora dienestā —, un es prātoju, ka laik raksts «Moniteur» tad veltītu man ne mazāk par piecām rindiņām un varbūt pat visas septiņas. Palarē dabūja astoņas rindas, un es esmu pārliecināts, ka viņa karjera vis nebija spožāka par manējo.

Iegājis hallē tik vēsu sejas izteiksmi un izturēšanos, cik vien iespējams, es vispirms ieraudzīju Būvē nedzīvo ķermeni — ceļos saliektām kājām, ar salauztu zobenu rokā. Pēc melnajiem apsvilumiem redzēju, ka viņš nošauts no neliela attāluma. Ejot garām, man gribējās salutēt, jo Būvē bija bijis varonīgs virs, taču es baidījos, ka mani kāds ievēros, un gāju vien tālāk.

Halles viņā galā ņudzēja no prūšu kājniekiem, kuri izsita sienā šaujamlūkas, it kā gaidītu vēl vienu uzbrukumu. Viņu virsnieks, mazs vīrelis, skraidelēja apkārt un deva norādījumus. Visi bija pārāk aizņemti, lai pievērstu man daudz uzmanības, vienīgi kāds cits virsnieks, kurš garu pīpi mutē stāvēja pie durvīm, pienāca man klāt un uzsita uz pleca, norādīdams uz mūsu nabaga huzāru līķiem un, kā likās, izmezdams kādu joku, jo viņa garā bārda pašķīrās un nozibēja divas rindas ilkņu. Arī es gardi nosmējos un pateicu vienīgos krievu vārdus, ko zināju. Tos es biju iemācījies Viļņā no mazās Sofijas, un tie nozīmēja: «Ja nakts būs skaidra, satiksimies zem ozola, bet, ja līs, tad satiksimies kūti.» Sim vācietim tas viss bija viens pīpis, un man nav šaubu, ka viņš noturēja manis teikto par varenu joku, jo ierēcās smieklos un atkal uzblieza man pa plecu. Es pamāju viņam un izgāju pa halles durvīm tik aukstasinīgi, it kā būtu pats garnizona komandants.

Ārpusē bija piesieti savi simt zirgi, kuru vairums piederēja poļiem un huzāriem. Mīļā, mazā Violeta gaidīja līdz ar citiem un klusu iezviedzās, ieraudzījusi mani tuvojamies. Tomēr es nesēdos seglos. Nē, nē. Tam es biju daudz par viltīgu. Gluži otrādi — es izvēlējos vismazāko un pinkaināko kazaku zirģeli, kāds vien tur bija, un lēcu tam mugurā tik pašpārliecināti, it kā tas pirms manis būtu piederējis jau manam tēvam. Zirgam kaklā bija pakārta liela soma ar salaupītajām mantām; to es uzcēlu mugurā Violetai un vedu ķēvīti sev līdzi. Tādu ainu ar kazaku, kurš atgriežas no sirojuma, jūs nu gan nekad nebūsiet redzējuši. Tā bija lieliska!

Jā, pilsētiņa tobrīd jau bija pilna ar prūšiem. Tie stāvēja uz ietvēm, rādija cits citam uz mani un, spriežot pēc žestiem, sacīja:

—  Paskat, kur viens no tiem trakajiem kazakiem! Tie nu ir īstie zēni, kas māk sirot un laupīt.

Pāris virsnieku valdonīgi uzrunāja mani, bet es tikai papurināju galvu un smaidīdams atteicu:

— Ja nakts būs skaidra, satiksimies zem ozola, bet, ja līs, tad satiksimies kūtī.

To dzirdot, viņi paraustīja plecus un likās mierā. Tā es tiku uz priekšu, līdz nonācu aiz pilsētas ziemeļu robežas. Ceļā es redzēju divus ulānu posteņus ar melnbaltajiem karodziņiem un zināju — kad tikšu tiem garām, tad atkal būšu brīvs vīrs. Tāpēc palaidu savu zirģeli rikšos, bet Violeta nemitīgi berzēja purnu gar manu ceļgalu un skatījās augšup uz mani, kā vaicādama, ar ko gan izpelnījusies to, ka es dodu priekšroku šim kājslauķim no zirga. Nebiju vēl ne simt jardu attālumā no ulāniem, un jūs varat iedomāties, kā es jutos, pēkšņi ieraugot, ka pa ceļu man pretī auļo visīstākais kazaks.

Ak, mans draugs, kurš lasi šo stāstu,— ja tev ir sirds krūtīs, tad tu gan jutīsi līdzi tādam vīram kā es, kurš, pārvarējis tik daudz briesmu un likstu, pēdējā mirklī sastopas ar cilvēku, kas grasās pielikt punktu visiem viņa pūliņiem. Atzīšos, ka uz mirkli zaudēju dūšu un dzīros izmisumā mesties zemē. un kliegt, ka esmu nodots. Bet nē — pat tagad es vēl nebiju sakauts. Atpogāju divas mundiera pogas, lai viegli varētu tikt pie imperatora vēstījuma, jo biju cieši nolēmis — kad zudis pēdējā ceriba, vēstuli cs apēdīšu un miršu ar zobenu rokā. Pārbaudīju, vai mans mazais, līkais zobens makstī labi slīd, un rikšiem jāju uz priekšu, kur gaidīja sargposteņi. Sargi lūkoja mani apturēt, bet es pamāju uz otro kazaku, kurš vēl bija pārsimt jardu attālumā, un viņi, nosprieduši, ka gribu vienīgi sastapt biedru, salutēdami palaida mani garām.

Tad es iecirtu piešus savam zirģelim sānos, jo domāju, ka, aizauļojis drošā attālumā no ulāniem, bez lielām pūlēm tikšu galā ar kazaku. Tas bija virsnieks — bārdains liela auguma virs ar zelta šķērssvitru pār cepuri, gluži tāpat kā man. Kad traucos uz priekšu, viņš neviļus man palīdzēja, pagausinādams sava zirga soli, un es aizsteidzos labu gabalu prom no sargposteņiem. Strauji tuvodamies virsniekam, es redzēju, kā izbrīnu viņa brūnajās acīs nomaina aizdomas, kad viņš raudzījās uz mani, manu zirģeli un ietērpu. Nezinu, kas īsti nebija, kā vajag, taču virsnieks pamanīja kaut ko šaubīgu. Viņš uzsauca kādu jautājumu un, atbildi nesaņēmis, izrāva zobenu. To redzēdams, es klusībā nopriecājos, jo man allaž labāk paticis cīnīties, nevis notriekt ienaidnieku, kas neko nenojauš. Nu es ar visu sparu metos viņam virsu un atvairīju viņa triecienu, bet mana zobena smaile ieurbās tieši zem viņa mundiera ceturtās pogas. Virsnieks gāzās zemē, un viņa svars gandrīz norāva mani no zirga, pirms biju paguvis izvairīties. Ne acu nepametis uz virsnieku, lai pārliecinātos, vai viņš dzīvs vai miris, es nolēcu no sava zirģeļa, metos Violetas seglos un parāvu pavadu, bet abiem aizmugurē palikušiem ulāniem aizsūtīju gaisa skūpstu. Viņi aurodami auļoja man pakaļ, taču Violeta nu bija atpūtusies un tikpat žirgta kā ceļa sākumā. Es nogriezos pirmajā sānceļā, kurš veda uz rietumiem, un pēc tam nākamajā, kurš veda uz dienvidiem, projām no ienaidnieka. Mēs traucāmies uz priekšu, un katrs solis nesa mani tālāk no pretiniekiem, tuvāk draugiem. Beidzot, kad es, mērojis krietnu ceļa sprīdi, atskatījos un nemanīju ne zīmes no vajātājiem, tad sapratu, ka manām raizēm nu ir gals.

Jājot tālāk, mani pārņēma kvēla laimes izjūta, pārdomājot to, ka ar vēstuli esmu rīkojies tieši tā, ka pavēlējis imperators. Ko gan viņš teiks, mani ieraudzījis? Kādi vārdi gan spētu pienācīgi novērtēt neticamo izveicību, ar kādu es biju pārvarējis visas briesmas?

Viņš bija licis man jāt caur Scrmuāzu, Suasonu un Senlī, ij nenojauzdams, ka tās visas trīs jau ieņēmis ienaidnieks. Tomēr es biju to paveicis. Biju iznesis viņa vēstuli drošībā caur šīm pilsētām. Huzāri, dragūni, kazaki, kājnieki — visi bija mani apdraudējuši, bet es tiku cauri sveikā.

Aizkļuvis līdz Dammartēnai, ieraudzīju pirmos mūsējo priekšposteņus. Laukā stāvēja dragūnu eskadrons, un pēc astru pušķiem pie ķiverēm es, zināms, sapratu, ka tie ir franči. Aulekšoju pie viņiem, lai pajautātu, vai ceļš no šejienes līdz Parīzei ir drošs, un jutos tik lepns par izdevušos atgriešanos pie saviem draugiem, ka nespēju atturēties, nesavicinājis gaisā zobenu.

To redzot, no dragūnu vidus izauļoja jauns virsnieks, vēzēdams zobenu tāpat kā es, un man sasila sirds, iedomājoties, ka viņš ar tādu degsmi un sajūsmu trauc šurpu, lai apsveiktu mani. Liku Violetai rikšot līklocī un, sastapies ar virsnieku, brinum cēli savicināju zobenu, taču vai spējat iedomāties, kā es jutos, kad viņš piepeši raidīja man tādu cirtienu, ka galva man noripotu, ja es nebūtu noliecies uz priekšu, degunu iegrūzdams Violetas krēpēs. Nudien, asmens kā austrenis nosvilpa turpat virs manas cepures. Protams, pie visa bija vainīgs sasodītais kazaku formastērps, kuru es aiz sajūsmas biju galīgi piemirsis, bet jauniņais dragūns iztēlojās, ka es esmu kāds krievu karotājs, kurš izaicina franču kavalēriju. No visas tiesas, kādu izbīli pārdzīvoja virsnieks, attapis, ka turpat vai nogalējis slaveno brigadieri Žerāru!

Nu ceļš bija brīvs, un ap trijiem pēcpusdienā es nonācu Sendenī; man gan vajadzēja divas krietnas stundas, lai no turienes tiktu līdz Parīzei, jo uz ceļa mudžēt mudžēja intendantūras furgoni un artilērijas rezervisti, kuri devās uz ziemeļiem pie Marmona un Mortjē. Jūs nevarat iedomāties, kādu satraukumu Parīzē radīja mana ierašanās šādā tērpā, un, kad nonācu Rivolī ielā, man nopakaļ vai veselas ceturtdaļjūdzes garumā jāja vai skrēja ļaudis. Viņi pārmija pa vārdam ar dragūniem (divi no tiem mani pavadīja), un visi drīz zināja par maniem piedzīvojumiem un par to, kā esmu ticis pie šāda formastērpa. Tas bija triumfs — noraudzīties, kā vīrieši klaigā, sievietes māj ar lakatiņiem un raida pa logiem gaisa skūpstus.

Lai gan esmu cilvēks, kuram neticami trūkst iedomības, man tomēr jāatzīstas, ka šai vienīgajā gadījumā es nespēju nociesties, neizrādījis, cik šāda sagaidīšana man tīkama. Krieva šinelis bija brīvi karājies man plecos, bet nu es izriezu krūtis, līdz tas apkļāvās man cieši kā desai āda. Un mazā mīlulīte, mana ķēvīte, sapurināja krēpes, ar priekškājām kārpīja zemi un vēcināja asti, itin kā sacīdama: «Šoreiz mēs to paveicām kopā. Mēs esam tie, kam var uzticēt svarīgus uzdevumus.» Kad es, pie Tilerī vārtiem nolēcis no segliem, noskūpstīju Violetu starp nāsīm, sacēlās tādas gaviles, it kā būtu nolasīts ziņojums par stāvokli Lielajā armijā.

Diezin vai mans tērps bija piemērots, lai tādā apmeklētu karali, taču galu galā, ja kādam ir īsta karavīra stāja, tad var iztikt ari bez uzpošanās. Mani aizveda tiešā ceļā pie 2ozefa, kuru bieži biju saticis Spānijā. Viņš likās esam tikpat bezbailīgs, kluss un laipns kā aizvien. Kopā ar viņu telpā atradās Taleirāns — vai varbūt viņš būtu jādēvē par Benevento hercogu, taču atzīšos, ka vecie vārdi man patīk labāk. Viņš izlasīja manu vēstuli, ko viņam bija pasniedzis Zozefs Bonaparts, un tad paskatījās uz mani ar bezgala savādu izteiksmi savās jocīgajās, mazajās, mirkšķīgajās acīs.

— Vai jūs bijāt vienīgais ziņnesis? — viņš jautāja.

—  Bija vēl otrs, ser,— es atbildēju.— Majors Sarpantjē no kavalērijas grenadieriem.

— Viņš vēl nav ieradies, — sacīja Spānijas karalis.

—  Ja jūs, majestāte, būtu redzējis, kādas viņa zirgam kājas, tad jūs nebrīnītos par to,— es piezīmēju.

— Var būt arī citi iemesli,— ar savu dīvaino smaidu noteica Taleirāns.

Tā nu viņi veltīja man pāris uzslavu, lai gan būtu varējuši pateikt daudz vairāk, un ari ar to vēl būtu par maz. Es paklanījos un jutos priecīgs, ka varu iet prom, jo galmu es neieredzu tikpat stipri, cik man mīļa lauka nometne. Devos pie sava vecā drauga Sobēra uz Miromenila ielu un tur dabūju viņa huzāra formastērpu, kas man derēja kā uzliets. Kopā ar Sobēru un Lizeti paēdu vakariņas viņu mājā, un visas briesmas aizmirsās. No rīta mana Violeta bija gatava jaunam divdesmitjūdžu ceļam. Biju nolēmis nekavējoties atgriezties imperatora štābā, jo, kā jau varat iedomāties, degu nepacietībā dzirdēt viņa uzslavas un saņemt apbalvojumu.

Lieki stāstīt, ka atpakaļ es jāju pa drošu ceļu, jo uz ulāniem un kazakiem biju gana atskatījies. Šķērsojis Mo un Satotjerī, es vakarā sasniedzu Reimsu, kur joprojām atradās Napoleons. Mūsu līdzbiedru un ari Senpresta vadīto krievu līķi jau bija apglabāti, un pašā nometnē es manīju pārmaiņas, izskatījās, ka par karavīriem rūpētos vairāk; daži kavalēristi bija saņēmuši jaunus zirgus, un viss likās esam lieliskā kārtībā. Apbrīnojami, ko gan labs ģenerālis var panākt dažu dienu laikā.

Kad iegāju štābā, mani aizveda tieši uz imperatora istabu. Viņš dzēra kafiju pie rakstāmgalda, bet viņa priekšā bija izklāts papīrs, uz kura bija uzzīmēts plašs plāns. Pār imperatora pleciem noliekušies, plānu pētīja Bertjē un Makdonalds, bet viņš pats runāja tik ātri, ka, manuprāt, diez vai kāds no tiem abiem spēja uztvert kaut vai pusi no teiktā. Taču, kad imperatora skatiens krita uz mani, viņš nosvieda rakstāmspaivu uz kartes un pielēca kājās ar tādu izteiksmi bālajā sejā, ka es sastingu kā sālsstabs.

— Velns parāvis, kas jums še darāms?— viņš uzkliedza. Dusmās balss viņam bija kā pāvam.

—  Man ir tas gods ziņot jums, majestāte,— es ierunājos,— ka jūsu vēstuli neskartu esmu nogādājis Spānijas karalim.

— Ko?! — viņš'iesaucās, ar acīm kā durkļiem caururbdams mani. Ak, šīs baisās acis, mainīgi pelēkas un zilas kā tērauds saule! Vēl tagad tās man rādās sliktos sapņos.

—  Kas noticis ar Sarpantjē?— imperators noprasīja.

— Viņš ir gūstā,— Makdonalds atbildēja.

—  Kas viņu sagūstīja?

—  Krievi.

—  Kazaki?

— Nē, viens vienīgs kazaks.

— Viņš padevās?

—  Bez pretošanās.

— Gudrs virsnieks. Parūpējieties, lai viņam tiktu piešķirta Goda medaļa.

Dzirdot šos vārdus, man nācās izberzēt acis, lai pārliecinātos, ka esmu nomodā.

—  Bet jūs,— imperators uzkliedza, pasperdams soli uz priekšu, it kā grasītos man iesist,— jūs, aitasgalva, kā jums liekas, kādēļ jūs tikāt sūtīts šai misijā? Vai jūs domājat, ka es sūtītu patiesi svarīgu ziņojumu ar tādu roku kā jūsējā un vēl caur visiem ciemiem, kurus ieņēmis ienaidnieks? Kā jūs esat izkļuvis tiem cauri, to es nespēju aptvert; taču, ja otrajam ziņnesim būtu bijis tikpat maz sajēgas kā jums, tad viss mans karagājiena plāns butu pagalam. Vai tiešām jūs, coglionenesa^ protat, ka vēstulē atradās viltus ziņas, domātas tam, lai apkrāptu ienaidnieku, kamēr es ķēros pie gluži cita plāna īstenošanas?

Dzirdot nežēlīgos vārdus un redzot nikno, nobālušo seju, kas raidīja man acu zibšņus, es biju spiests pieturēties pie krēsla atzveltnes, jo prāti man mulsa un kājas ļima. Bet tad es saņēmu drosmi, apdomājis, ka esmu godavīrs un ka viss mans mūžs aizvadīts, pūloties šī cilvēka un manas mīļotās dzimtenes labā.

—  Majestāte,— es iesāku, un, kamēr runāju, pār vaigiem man ritēja asaras,— ja jūs slēdzat norunu ar tādu cilvēku kā es, tad jūs rīkotos gudrāk, neko neslēpdams. Ja es būtu zinājis, ka jūs vēlaties, lai ziņojums krīt ienaidnieka rokās, tad parūpētos, lai tas patiesi tur nonāk. Taču, tā kā es domāju, ka tas man jāsargā, tad biju gatavs upurēt savu dzīvību. Neticu, majestāte, ka jel viens cilvēks pasaulē būtu sastapies ar lielākām grūtībām un briesmām nekā es, kad centos izpildīt to, ko uzskatīju par jūsu gribu.

Runādams notraucu no acīm asaras un ar tādu pašu degsmi un iejūstnu, ar kādu pratu komandēt, izstāstīju imperatoram visu — par auļošanu caur Suasonu, par sadursmi ar dragūniem, par piedzīvojumu Senlī, par sastapšanos ar kņazu Butkinu pagrabā, par pārģērbšanos, par satikšanos ar kazaku virsnieku, par bēgšanu un par to, kā mani pēdējā brīdī gandrīz nogalināja franču dragūns. Imperators, Bertjē un Makdonalds klausījās izbrīnītām sejām. Kad biju beidzis, Napoleons paspēra soli uz priekšu un ieknieba man auss ļipiņā.

—  Nu, ir jau labi!— viņš teica. Aizmirstiet visu, ko es sarunāju. Labāk būtu bijis uzticēties jums. Jūs varat iet.

1 Coģlione — stulbenis. (Tulk. no ilaļu vai.)

Es pagriezos uz durvīm un jau uzliku roku uz tverekļa, kad imperators uzsauca, lai apstājos.

— Parūpējieties,— viņš teica, pievērsies Tarentamas hercogam,— lai brigadieris Žerārs saņem īpašo Goda medaļu, jo, man šķiet,— kaut gari viņam ir viscietākais pauris, tad tomēr ari visdrosmīgākā sirds visā manā armijā.

VIII KĀ BRIGADIERI KĀRDINĀJA VELNS

Pavasaris ir klāt, mani draugi. Kastaņu zaros es atkal saskatu plaukstam mazās, zaļās šķēpu smailītes, un visi kafejnīcu galdiņi iznesti saulē. Tur sēdēt ir patīkamāk, taču es nevēlos izklāstīt savus mazos stāstus visai pilsētai. Jūs esat dzirdējuši par maniem piedzīvojumiem toreiz, kad biju leitnants, eskadrona virsnieks, pulkvedis, brigādes komandieris. Bet patlaban es pēkšņi kļūstu par kaut ko augstāku un svarīgāku. Es kļūstu par vēsturi.

Ja esat lasījuši par imperatora dzīves pēdējiem gadiem, kurus viņš pavadīja Svētās Helēnas salā, tad atminēsieties, ka tur viņš atkal un atkal lūdza atļauju nosūtīt vienu vienīgu vēstuli, kuru nevērtu vaļā viņa sargi. So lūgumu viņš izteica neskaitāmas reizes un nonāca pat tik tālu, ka solījās pats gādāt par savām vajadzibam un vairs nedzīvot uz britu valdības rēķina, ja vien saņemšot prasīto atļauju. Tomēr viņa sargi zināja, ka šis bālais, tuklais kungs ir briesmīgs cilvēks, un neuzdrīkstējās dot viņam tādu atļauju. Daudzi ir lauzījuši galvu par to, kas gan varētu būt cilvēks, kuram imperators gribējis pavēstīt kaut ko tik slepenu. Daži uzskatīja, ka tā ir viņa sieva, citi — ka sievastēvs; daži sprieda, ka vēstule paredzēta imperatoram Aleksandram, citi — ka maršalam Suitam. Ko gan jūs domāsiet par mani, dārgie draugi, ja pateikšu jums, ka imperators vēlējās aizrakstīt man — man, brigadierim Žerāram? Jā, lai gan jūs še redzat mani tik pieticīgu, ar nieka simt franku mēnešalgu, kas sadalāma starp mani un izsalkumu, tad tomēr tā ir taisnība, ka imperators allaž paturēja mani prātā un būtu atdevis savu kreiso roku, lai piecas minūtes varētu ar mani parunāt. Šovakar es jums pastāstīšu, kā tas notika.

Tas bija pēc kaujas pie Fēršampenuāzas, kur jauniesauktie savās blūzēs un koka tupelēs pretojās tik sparīgi, ka mēs, tie attapīgākie no mūsējiem, sākām saprast, ka viss zaudēts. Cīņā bija izlietota mūsu rezerves munīcija, un nu mums piederēja vairs tikai apklusuši lielgabali un tukšas šāviņu kastes. Ari mūsu kavalērija bija nožēlojamā stāvoklī, bet mana brigāde — iznīcināta uzbrukumā pie Kraonnas. Tad pienāca vēsts, ka ienaidnieks ieņēmis Parīzi, ka pilsētnieki pacēluši balto padošanās zīmi un, visbeidzot, pats briesmīgākais,— ka Marmons un viņa korpuss pārgājuši Burbonu pusē. Mēs skatījāmies cits uz citu un jautājām sev, cik no mūsu ģenerāļiem vēl grasās pagriezt ieročus pret mums. To jau bija izdarījuši Zurdāns, Marmons, Mirats, Bernadots un Žoininī — lai gan par Zominī neviens daudz neuztraucās, jo viņa spalva aizvien bijusi asāka par viņa zobenu. Mes bijām gatavojušies cīnīties pret Eiropu, taču patlaban izskatījās, ka mums nāksies cīnīties gan pret Eiropu, gan pret pusi Francijas.

Garā, forsētā maršā mēs bijām sasnieguši Fontenblo un tur sapulcējušies — nožēlojamās karaspēka paliekas, Neija korpuss, mana brālēna Žerāra korpuss un Makdonalda korpuss; kopā divdesmit pieci tūkstoši, tai skaitā septiņi tūkstoši no gvardes. Tomēr mums piedereja prestižs, kurš bija vēl piecdesmit tūkstošu vērts, un imperators, kurš atsvēra otrus piecdesmit tūkstošus. Viņš allaž atradās mūsu vidū — nesatraukts, smaidošs, pašapzinīgs, viņš ik pa brīdim iešņauca tabaku un rotaļājās ar savu mazītiņo jājampātagu. Pat viņa visdižāko uzvaru laikā es neapbrīnoju viņu tik ļoti kā Francijas kampaņas laikā.

Kādu vakaru es sēdēju kopā ar dažiem saviem virsniekiem, iedzerdams pa glāzei Sirēnas vīna. To, ka tas bija Sirēnas vīns, pieminu tikai tādēļ, lai parādītu jums, ka tolaik mums vis neklājās diez cik labi. Te pēkšņi mani iztraucēja ziņa no Bertjē, ka viņš vēloties mani redzēt. Runājot par saviem vecajiem ieroču biedriem, es ar jūsu atļauju izlaidīšu visus smalkos svešzemju titulus, kurus viņi bija ieguvuši karos. Tituli lieliski iederas galmā, taču nometnē tie neatskanēja nekad, jo mēs nespējām atradināties no «mūsu Neija», «mūsu Rapa» vai «mūsu Suita»— no vārdiem, kas katru satrauca gluži tāpat kā tauru skaņas, kuras vēsta rīta jundu. Tātad tas bija Bertjē, kurš sūtīja ziņu, ka vēloties mani redzēt.

Viņa apartamenti atradās Franča Pirmā galerijas galā, netālu no imperatora mītnes. Vestibilā gaidīja divi viri, kurus es labi pazinu: pulkvedis Dēpjenns no piecdesmit septītā kājnieku pulka un kapteinis Tremo no kavalērijas. Abi bija veci karavīri — Tremo nēsājis musketi jau Ēģiptē — un armijā izslavēti par drosmi un prasmīgo apiešanos ar ieročiem. Kapteinim tagad bija pastīva plaukstas locītava, toties Dēpjenns, juzdamies labā formā, gan spēja sagādāt man krietnas pūles. Viņš bija tnazs, savas trīs collas īsāks par pienācīgu vira augumu — tieši trīs collas īsāks par mani —, taču gan ar zobenu, gan ar durkli vairākkārt gandrīz bija pārspējis mani izveicībā, kad piedalījāmies paraugvingrinājumos Verona Ieroču zālē karaļpilī. Jūs sapratisiet, ka mēs nojautām kaut ko aizdomīgu, redzēdami, ka trīs tādi vīri kā mēs sapulcināti vienkop. Nevar taču skatīties uz salātlapām un garnējumu, neiedomājoties salātu bļodu.

—  Lai pērkons mani sasper! — Tremo norūca, kā jau savās kazarmās paradis.— Vai tikai mēs te negaidām trīs karotājus no Burbonu puses?

Šī doma mums visiem nelikās neiespējama. Bez šaubām — visā armijā tieši mēs trīs būtu tie, kurus varētu izraudzīties, lai liktu pretī ienaidniekam.

—  Neišateles barons vēlas runāt ar brigadieri Zerāru,— durvīs parādījies, paziņoja raitnieks.

Tad nu es devos iekšā, atstājis abus savus biedrus degam nepacietībā. Telpa, kurā es iegāju, bija neliela, bet mēbelēta ļoti grezni. Iepretī man pie maza galdiņa sēdēja Bertjē ar rakstamspalvu rokā un atvērtu piezīmju grāmatiņu priekšā. Viņš izskatījās noguris un nesakopies — pavisam citāds nekā tas Bertjē, kurš mēdza noteikt modi armijā un kura dēļ mēs, nabadzīgākie virsnieki, nereti plūcām sev matus, kad vienas kampaņas laikā viņš izgreznoja savu apmetni ar zvērādām, bet nākamajā — ar pelēku karakulu. Patlaban viņa gludi skūtā, g'itā seja bija rūpju mākta, un, kad es ienācu istabā, viņš pievērsa man skatienu, kurā jautās kaut kas netīkams un paslepens.

— Brigādes komandieri Žerār! — viņš mani uzrunāja.

— Esmu jūsu rīcībā, augstība! — es atsaucos.

—  Pirms turpinu, man jālūdz no jums godavīra un karotāja solījums, ka to, ko mēs abi apspriedīsim, nekad neuzzinās neviena trešā persona.

Nudien, tas tik bija jauks iesākums! Man neatlika nekas cits kā vien dot prasīto solījumu.

— Tad jums jāzina, ka imperators ir pagalam,— viņš teica, skatīdamies galdā un runādams ļoti lēni, it kā dabūt vārdus pār lūpām būtu bezgala grūts uzdevums. — Zurdāns Ruānā un Marmons Parīzē ir pacēluši balto karogu, un klīst baumas, ka Taleirāns pierunājis Neiju darīt to pašu. Tālāka pretošanās ir acīm redzami veltīga un var nest vienīgi postu mūsu zemei. Tāpēc es jautāju jums — vai esat gatavs pievienoties man, lai sagūstītu imperatoru un nodotu viņu sabiedrotajiem, tādējādi darot galu karam?

Varat man ticēt — kad es izdzirdu šo kaunpilno priekšlikumu no cilvēka, kurš bija vissenākais imperatora draugs un saņēmis no viņa vairāk labvēlības nekā jebkurš cits Napoleona sekotājs, tad spēju vienīgi stāvēt un pārsteigts blenzt viņā. Savukārt viņš pa klaudzināja ar rakstāmspalvas kātu sev pa priekšzobiem un, galvu piešķiebis, raudzījās manī.

— Nu? — viņš noprasīja.

— Ar vienu ausi es tā sliktāk dzirdu,— es dzedri atteicu.— Ir šis tas, ko es nespēju saklausīt. Izlūdzos jums atļauju atgriezties pie saviem pienākumiem.

— Jums nevajag būt tik stūrgalvīgam,— viņš pieceldamies sacīja un uzlika roku man uz pleca.— Jūs taču saprotat, ka senāts ir izteicies pret Napoleonu un ka imperators Aleksandrs atsakās vest ar viņu pārrunas.

— Ser,— es kaismīgi iesaucos,— gribētos, lai jūs zi nāt, ka es nedodu ne vīna glāzes padibenes nedz par senātu, nedz par imperatoru Aleksandru!

—  Kas tad jums rūp?

— Mans paša gods un dienests manam izcilajam pavēlniekam, imperatoram Napoleonam.

— Tas viss ir ļoti jauki,— Bertjē īdzīgi novilka, paraustīdams plecus.— Fakti ir fakti," un mums kā ievērojamiem cilvēkiem vajadzētu raudzīties tiem acīs. Vai lai mēs nostājamies pret nācijas gribu? Vai lai mēs visas savas likstas vainagojam vēl ar pilsoņu karu? Un turklāt — mūsu skaits sarūk. Ik stundu pienāk ziņas par jauniem dezertieriem. Mums vēl pietiek laika samierināties un galu galā gūt augstāko atalgojumu, atdodot imperatoru.

Aiz niknuma es trīcēju tā, ka zobens sitās pret stilbu.

—  Ser, — es iekliedzos,— nemūžam nebiju domājis, ka piedzīvošu dienu, kad Francijas maršals būs kritis tik zemu, lai izteiktu šādu priekšlikumu! Atstāšu jūs jūsu paša sirdsapziņas tiesai; bet, kas attiecas uz mani, tad — kamēr es pildu paša imperatora pavēli, Etjēna Žerāra zobens vienmēr pacelsies starp imperatoru un viņa ienaidniekiem.

Mani tik ļoti aizkustināja paša vārdi un lieliskā nostāja, ko biju ieņēmis, ka balss man aizlūza un es ar pūlēm apvaldīju asaras. Es būtu vēlējies, lai visa armija redz mani tā stāvam — ar lepni paceltu galvu, roku uz sirds, apliecinot savu uzticību imperatoram arī nelaimē. Tas bija viens no cildenākiem brīžiem manā dzīvē.

—  Ļoti labi,— Bertjē noteica un paskandināja zvaniņu, lai ataicinātu apkalpotāju.— Aizvediet brigādes komandieri Žerāru uz salonu!

Raitnieks ieveda mani kādā telpā nama dziļumā un lūdza apsēsties. Toties mana vienīgā vēlēšanās bija tikt prom, un es nevarēju izprast, kādēļ viņi vēlas mani aizkavēt. Ja cilvēks nav nomainījis savu formastērpu visas ziemas kampaņas laikā, tad pilī viņš diez cik labi nejūtas.

Biju pavadījis tur kādu stundas ceturksni, kad raitnieks atkal atvēra durvis un ienāca pulkvedis Dēpjenns. Žēlīgais Dievs, kā viņš izskatījās! Seja balta kā gvarda getras, acis izspiedušās, dzīslas pierē pietūkušas, un katrs ūsu matiņš saspurojies kā sadusmotam kaķim. Viņš bija pārāk saniknots, lai runātu, un spēja vienīgi kratīt rokas pret griestiem un izdvest gārdzošas skaņas. Saklausīju vārdus «dzimtenes nodevējs» un «odze», kamēr viņš dārdošiem soļiem staigāja šurpu turpu pa istabu.

Man, bez šaubām, bija pilnīgi skaidrs, ka ari viņam izteikti tie paši neģēlīgie priekšlikumi, kas man, un ka viņš uztvēris tos tieši tādā pašā garā. Viņa lūpas, gluži tāpat kā manējās, slēdza dotā solījuma zīmogs, taču es apmierinājos ar pusbalsī izmestu piezīmi: «Šausmīgi! Neaprakstāmi!»— lai Dēpjenns zinātu, ka pilnīgi piekrītu viņam.

Tā nu mēs vēl aizvien atradāmies turpat, Dēpjenns nikni šaudījās šurpu turpu, es sēdēju stūrī, kad telpā, kuru mēs nule bijām pametuši, izcēlās ārkārtīgi neparasts troksnis. Atskanēja ņurdošs, satraucošs rūciens, it kā tur plosītos nikns suns, kurš sagrābis zobos savu upuri. Tad kaut kas nodārdēja un kāda balss iesaucās pēc palīdzības. Mēs abi drāzāmies iekšā un, jānudien, nācām īstajā laikā.

Vecais Tremo un Bertjē saķērušies vārtījās pa grīdu, un galds bija uzgāzies viņiem virsū. Kapteiņa lielā, kaulainā, dzeltenā roka žņaudza maršala rīkli; maršala seja jau bija svina krasā un acis izspiedušās no dobumiem. Tremo šķita zaudējis prātu, viņa lūpu kaktiņos krājās putas un sejā bija tik mežonīga izteiksme, ka esmu pārliecināts — ia mēs nebūtu atslābinājuši viņa dzelžaino tvērienu, atliekdami pirkstu pēc pirksta, tad viņš nebūtu atlaidies, kamēr maršals vēl būtu pie dzīvības. Kampiens bija tik spēcīgs, ka Tremo nagi spīdēja gluži balti.

—  Mani kārdināja velns!— viņš iesaucās, grīļīgi* celdamies kājās.— Jā gan, mani kārdināja velns!

Savukārt Bertjē vairs jaudāja vienīgi balstīties pret sienu un, vairākas minūtes smagi elsodams, taustīt kaklu un lēnām grozīt galvu. Tad viņš sirdīgi pavicināja roku un pagriezās pret smago, zilo aizkaru, kurš karājās pie sienas aiz viņa krēsla.

Aizkars tika parauts sāņus, un istabā ienāca imperators. Mēs, trīs vecie karavīri, steigšus salutējām, tomēr notiekošais šķita kā sapņu aina, un acis mums bija izspiedušās gluži tāpat kā iepriekš Bertjē. Napoleons bija ģērbies pelēkajā jēgera tērpā un rokā turēja savu mazo pātadziņu ar sudraba uzgali. Viņš pēc kārtas noskatīja katru no mums ar smaidu — ar to šaušalīgo smaidu, kuram nepievienojās ne acis, ne seja, — un ikviens no mums, esmu pārliecināts, juta notērpojam ādu, jo tieši tādu iespaidu uz vairumu no mums parasti atstāja imperatora ciešais skatiens. Tad viņš piegāja pie Bertjē un uzlika roku viņam uz pleca.

— Jums nav vajadzības pretoties sitieniem, mans dārgais baron,— viņš sacīja.— Tie tikai apliecina jūsu diženumu.

Imperators mācēja runāt arī šādi — maigi un glāstoši. Nebija neviena cita, kurš liktu franču valodai skanēt tik daiļi kā imperators, un arī neviena, kurš spētu piešķirt tai asāku un baisāku skanējumu.

— Viņš taču bīitu varējis mani nogalināt! — iesaucās Bertjē, joprojām grozīdams galvu.

—  Kitr nu, kur nu! Es būtu nācis jums palīgā, ja jūsu kliedzienus nebūtu izdzirduši šie virsnieki. Tomēr es ceru, ka neesat bīstami savainots.

Imperators runāja nopietni, jo patiešām bija ļoti iemīļojis Bertjē — vairāk nekā jebkuru citu, ja nepieminam nabaga Dīroku.

Bertjē iesmējās — tiesa, visai negribīgi.

— Nekad vēl nebiju piedzīvojis, ka mani ievainotu francūža roka,— viņš sacīja.

— Un tomēr tas notika Francijas labā,— imperators atteica. Tad, pievērsies mums, saņēma aiz auss Tremo.

—  Ek, vecais īgņa,— viņš novilka,— jūs taču bijāt viens no maniem Ēģiptes grenadieriem un pie Marengo saņēmāt goda musketi. Es jūs atceros ļoti labi, mans dārgais draugs. Tātad sendienu liesmas vēl nav izdzisušas! Tās joprojām uzkvēlo, kad jums šķiet, ka jūsu imperatoram dara pāri. Un jūs, pulkvedi Dēpjenn,— jūs pat neklausītos kārdinātājā. Un jūsu uzticamais zobens, Žerār, vienmēr pacelsies starp mani un maniem ienaidniekiem. Tā, tā, ap mani ir rosījušies daži nodevēji, bet nu mēs pēdīgi ieraugām, kurš ir īsts vīrs.

Jūs, mani draugi, gan varat iedomāties, cik priecīgs satraukums mūs pārņēma, kad mūs šādi uzrunāja dižākais cilvēks visā pasaulē. Tremo drebēja tā, ka man likās — viņš teju, teju saļims, un pa viņa milzīgajām ūsām ritēja asaras. To neredzējušam, nebūtu iespējams noticēt, kāda vara imperatoram bija pār šiem raupjajiem, nesaudzīgajiem vecajiem karotājiem.

—  Nu, mani uzticamie draugi,— viņš teica,— ja sekosiet man uz blakusistabu, es izskaidrošu jums, ko nozīmēja šis mazais joks, kuru mēs izspēlējām. Es lūdzu jūs, Bertjē,— palieciet šepat un pieraugiet, lai neviens mūs nepārtrauktu.

Tas mums bija kas jauns — piedalīties apspriedē, kad aiz durvīm sargkareivja vietā stāv Francijas maršals. Tomēr mēs, kā pavēlēts, sekojām imperatoram; viņš ieveda mūs loga nišā, sapulcēja sev apkārt un, uzrunādams mūs, pieklusināja balsi.

—  No visas armijas esmu izvēlējies tieši jūs,— viņš iesāka,— ne vien kā pašus brašākos, bet arī kā pašus uzticamākos no saviem karavīriem. Biju pārliecināts, ka jūs esat tie trīs, kuru uzticība pret mani nekad nesašķobīsies. Ja esmu uzdrošinājies pārbaudīt šo uzticību un novērot jūs brīdi, kad pēc mana rīkojuma tika likts uz spēles jūsu gods, tad tas notika vienīgi tādēļ, ka patlaban, kad esmu atklājis vismelnāko nodevību pret sevi, man nepieciešama divkārša piesardzība. Lai jūs nomierina tas, ka tagad esmu pilnīgi pārliecināts — uz jūsu varonību var paļauties.

—  Līdz nāvei, majestāte!— iesaucās Tremo, un mes abi atkārtojām šos vārdus.

Napoleons pieaicināja mūs visus vēl tuvāk un vēl vairāk pieklusināja balsi.

—  To, ko tagad pateikšu jums, es neesmu teicis nevienam — ne savai sievai, ne brāļiem, vienīgi jums. Mēs esam pagalam, mani draugi. Sī ir mūsu pēdējā sanāksme. Spēle ir beigusies, un mums tādēļ jāpieņem lēmums.

Klausoties viņā, man šķita, ka mana sirds pārvērtusies par deviņas mārciņas smagu lodi. Mēs bijām cerējuši veltīgi, un tagad, kad viņš, šis cilvēks, kurš vienmēr bija tik nesatraucams un turēja krājumā rezerves,— kad viņš savā klusajā, bezkaislīgajā balsī teica, ka visam beigas, mēs sapratām, ka mākoņi ir sakļāvušies uz visiem laikiem un pēdējais stars nozudis. Tremo ieņurdējās un satvēra zobena rokturi, Dēpjenns nošņirkstināja zobus, bet es izgāzu krūtis un sasitu papēžus, lai parādītu imperatoram, ka ir vēl drosmīgas sirdis, kuras spēj sacelties pret nelaimi.

—  Mani dokumenti un manta jānogādā drošībā,— imperators čukstēja. — Visa nākotnes gaita var būt atkarīga no tā, vai man izdosies saglabāt tos neskartus. Tie ir pamats mūsu nākamajam mēģinājumam, jo es esmu pilnīgi pārliecināts — šie nabaga Burboni atklās, ka mans kājsoliņš ir par lielu, lai noderētu viņiem par troni. Kur gan lai es paglabāju šīs vērtīgās lietas? Manas mantas pārmeklēs — un tāpat arī manu atbalstītāju mājas. šis vērtslietas jāsargā un jāslēpj tādiem cilvēkiem, kuriem es varu uzticēt to, kas man dārgāks par paša dzīvību. Visā Francijā tieši jūs esat tie, kurus esmu izredzējis šim svētajam uzdevumam. Vispirms izstāstīšu jums, kas tic par dokumentiem. Jums nevajadzēs sūdzēties, ka esmu padarījis jūs par aklu ieroci šai lietā. Tās ir oficiālas liecības par manu šķiršanos no Zozefīnes, par likumīgo laulību ar Mariju Luīzi un par mana dēla, mantinieka un Romas karaļa, dzimšanu. Ja mēs nevarēsim pierādīt katru no šiem faktiem, sagrūs manas dzimtas cerības uz Francijas troni nākotnē. Vēl tur ir vērtspapīri par četrdesmit miljoniem franku — varena summa, mani draugi, taču tai nav lielākas vērtības kā šai jājampātagai, ja salīdzina ar pārējiem dokumentiem, par kuriem es runāju. To es saku jums tādēļ, lai jūs aptvertu, cik milzīga nozīme ir uzdevumam, kuru uzticu jūsu gādībai. Tapec tagad uzklausiet, kur saņemt šos dokumentus un kas ar tiem darāms. Tie šorīt tika nodoti manai uzticamajai draudzenei — grāfienei Valevskai Parīzē. Pulksten piecos viņa savā zilajā karietē izbrauks uz Fontenblo. Seit viņai būtu jāierodas starp pusdesmitiem un desmitiem. Dokumenti būs noglabāti karietē, paslēptuvē, kas zināma tikai viņai vienai. Viņa ir brīdināta, ka aiz pilsētas viņu apturēs trīs kavalērijas virsnieki, un viņa nodos sainīti jūsu rokās. Jiīs, 'Žerār, esat visjaunākais, toties, visaugstākā dienesta pakāpē. Jūsu gādībai es uzticu šo ametista gredzenu, kuru jūs parādīsiet dāmai ka savas misijas zīmi un atstāsiet viņai kā kvīti par dokumentiem. Saņēmuši sainīti, jus jāsiet uz mežu, līdz nopostītajai baložu audzētavai — Kolombjē. Iespējams, ka es jūs tur sagaidīšu, taču, ja tas man liksies bīstami, es nosūtīšu turp savu miesassargu Mustafu, kura pavēles juins būs jāpilda kā manējās. Kolombjē vairs nav jumta, un šonakt spīdēs pilnmēness. Pa labi no ieejas jūs atradīsiet trīs pie sienas pieslietas lāpstas. Ar tām jūs izraksiet trīs pēdas dziļu bedri ziemeļaustrumu stūri — tas ir, stūri pa kreisi no durvīm, tuvāk uz Fontenblo pusi. Aprakuši dokumentus, jūs ļoti rūpīgi nobērsiet zemi atpakaļ vietā un pec tam par visu ziņosiet man pilī.

Tadi bija imperatora rīkojumi, precīzi un detalizēti, kā jau visas pavēles, kādas prata dot vienīgi viņš. Beidzis stāstīt, viņš lika mums zvērēt, ka glabāsim šo noslēpumu tik ilgi, kamēr viņš būs dzīvs un kamēr dokumentiem būs jāpaliek apraktiem. Zvērestu viņš lika atkārtot vēl un vēlreiz, pirms ļāva mums iet.

Pulkvedis Dēpjenns mitinājās «Fazāna zīmē», un tieši tur mēs visi kopā ieturējām vakariņas. Mēs bijām trīs viri, kuri iemācījušies uzskatīt visdīvainākos likteņa pagriezienus par dienišķās dzīves un darbošanās daļu, tomēr neparastā saruna un doma par gaidāmo piedzīvojumu mūs pacilāja un saviļņoja. Kas attiecas uz mani, tad man trīs reizes bija lemts saņemt pavēles

-

no paša imperatora lūpām, tomēr šķita, ka nedz gadījums ar Ajačo slepkavām, nedz mans slavenais jājiens uz Parīzi nebija piedāvājuši tādas iespējas kā šis jaunais un ļoti intīmais uzdevums.

—  Ja ar imperatoru viss būs kārtībā,— ierunājās Dēpjenns,— mēs vēl piedzīvosim maršala titulus.

Kopā ar viņu mēs uzdzērām uz mūsu trīsstūrenēm un zižļiem nākamībā.

Norunājām, ka pa dažādiem ceļiem jāsim uz savu satikšanās vietu, kas bija pie pirmā jūdžu staba uz Parīzes ceļa. Tādējādi mēs gribējām izvairīties no tenkām, kuras varētu izplatīties, ja ļaudis redzētu, ka trīs tik pazīstami vīri dodas ceļā visi kopā. Torīt mana mazā Violeta bija pazaudējusi pakavu; kad atgriezos, kalējs strādāja pilnā sparā, un tāpēc es ierados satikšanās vietā, kad mani biedri jau bija klāt. Es biju paņēmis līdzi ne vien zobenu, bet arī divas jaunas angļu vītņu pistoles, kurās lādiņu iebīdīja ar īpašu nūjiņu. Pie Truvela Rivolī ielā tās bija man izmaksājušas simt piecdesmit franku, toties šāva tālāk un taisnāk nekā citas. Ar vienu no tām es Leipcigā biju izglābis dzīvību vecajam Būvē.

Nakts bija skaidra, un mums aizmugurē gaiši mirdzēja mēness, tāpēc pa balto ceļu mums pa priekšu nemitīgi kustējās trīs melnu jātnieku tēli. Tomēr šis apvidus ir tik biezi noaudzis mežiem, ka necik tālu mēs neredzējām. Lielais pils pulkstenis jau bija nositis desmit, taču no grāfienes nebija ne miņas. Mēs sākām bažīties, ka viņu kaut kas būs aizkavējis izbraukt.

Un tad mēs tālumā pēkšņi saklausījām tuvojamies karieti. Sākumā riteņu rūkoņa un zirgu pakavu rīboņa bija tikko saklausāma. Tad tā kļuva skaļāka un skaidrāka, līdz pagriezienā parādījās divi dzelteni lākturi, un to gaismā mēs ieraudzījām divus bērus zirgus, kuri traucās uz priekšu ar lielu, zilu karieti aiz muguras. Elsojošus un putās nodzītus, vedējs tos apturēja pāris jardu attālumā no mums. Acumirklī mēs jau atradāmies pie lodziņa un pacēlām roku salūtam, kad mums pievērsās daiļa, bāla seja.

—  Mēs esam trīs imperatora virsnieki, kundze,— es klusu teicu, pieliecies pie vaļējā lodziņa.— Jūs jau esat brīdināta, ka mēs jūs gaidīsim.

Grāfienei bija ļoti skaista, maigi rožaina sejas krāsa, kuru es sevišķi apbrīnoju, taču tā kļuva arvien bālāka un bālāka, kamēr grāfiene raudzījās uz mani. Vaibstos iegūla asas rievas, līdz, skatoties viņā, man šķita, ka redzu jaunu meiteni pārvēršamies vecā sievā.

—    Man ir skaidrs,— viņa sacīja,— ka jūs esat trīs viltvārži.

Ja grāfiene ar savu smalko rociņu butu iesitusi man pa seju, viņa nespētu pārsteigt mani vairāk. Satrieca ne vien viņas vārdi, bet ari skarbums, ar kādu viņa tos izmeta.

—   Nudien, kundze,— es iebildu,— jūs neesat taisnīga pret mums. Lūk, te ir pulkvedis Dēpjenns un kapteinis Tremo. Mans vārds ir brigadieris Žerārs, un man pietiek to nosaukt, lai ikviens, kurš dzirdējis par mani, pārliecinātos, ka . . .

—   Ak, jūs ļaundari! — viņa mani pārtrauca. — Jūs domājat — 'ja es esmu tikai sieviete, tad mani var itin viegli apvest ap stūri! Jūs, nožēlojamie viltvārži!

Es paskatījos uz Dēpjennu, kurš bija nobālis aiz dusmām, un uz Tremo, kurš plūkāja ūsas.

—    Kundze,— es dzedri teicu,— kad imperators pagodināja mūs, uzticēdams šo misiju, viņš par zīmi iedeva man līdzi šo ametista gredzenu. Nebiju domājis, ka trim godavīriem būs nepieciešams šāds pierādījums, taču atspēkot jūsu necienīgās aizdomas es varu, vienīgi ieliekot šo gredzenu jūsu rokās.

Viņa pacēla to pret karietes lāktura gaismu, un viņas seju izķēmoja baisa bēdu un šausmu izteiksme.

—   Tas ir viņa gredzens! — grāfiene iekliedzās.— Ak, mans Dievs, ko gan es esmu izdarījusi! Ko es esmu izdarījusi!

Jutu, ka ir noticis kas briesmīgs.

—    Aši, kundze, aši! — es uzsaucu.— Dodiet mums dokumentus!

— Es tos jau atdevu.

— Atdevāt! Kam?

— Trim virsniekiem.

— Kad?

— Pirms pusstundas.

— Kur viņi ir?

—    Lai Dievs man žēlīgs, es nezinu! Viņi apturēja karieti, un es nevilcinoties atdevu dokumentus viņiem, domādama, ka viņi ieradušies imperatora uzdevumā.

Tas bija zibens spēriens no skaidrām debesīm. Taču tieši šādos mirkļos es izturos vislieliskāk.

—  Jūs paliksiet šeit,— es teicu saviem biedriem.— Ja garām jās trīs jātnieki, apturiet tos par katru cenu. Sī dāma jums aprakstīs viņu izskatu. Es drīz pievienošos jums.

Savicināju pātagu un iebrāžos Fontenblo tādā ātrumā, kādā mani spēj nest vienīgi Violeta. Pie pils izlēcu no segliem, metos augšā pa kāpnēm, pagrūdu malā sulaiņus, kuri grasījās mani apturēt, un ielauzos paša imperatora kabinetā. Viņš un Makdonalds ar zīmuli un kompasiem darbojās ap karti. Imperators nikni sarauktu pieri pacēla skatienu uz negaidīto ienācēju, taču viņa seja nobāla, ieraugot, ka tas esmu es.

—  Jūs varat mūs atstāt, maršal,— viņš noteica un, tiklīdz aizvērās durvis, noprasīja: — Kas jauns par dokumentiem?

—  Tie ir pazuduši!— es iesaucos un dažos strupos vārdos izstāstīju, kas noticis. Imperatora seja bija rāma, taču es redzēju, kā trīc kompasi viņa rokā.

—  Jums tie jāatgūst, Žerār! — viņš iekliedzās.— Uz spēles ir manas dinastijas liktenis! Nedrīkst zaudēt ne mirkli! Zirgā, ser, zirgā!

—  Kas viņi ir, majestāte?

—  Nevaru pateikt. Man visapkārt ir nodevēji. Taču viņi vedīs tos uz Parīzi. Kam gan citam lai viņi tos nogādātu, ja ne ļaundarim Taleiranam? Jā, jā, viņi ir uz Parīzes ceļa, un viņus vēl var panākt. Ar trim labākajiem zirgiem no maniem staļļiem un . ..

Teikuma beigas es nenogaidīju. Es jau traucos lejā pa kāpnēm. Esmu pārliecināts, ka nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad auļoju ārā no pilsētas, katrā rokā turēdams paša imperatora arābu karazirga pavadu. Staļļapuiši gribēja, lai ņemu trīs zirgus, bet tad es vairs nemūžam neuzdrīkstētos skatīties acis savai Violetai. Manuprāt, tai bija jābūt lieliskai ainai, kad es mēnessgaismā piebrāzos klāt saviem biedriem un pievedu zirgus viņiem gluži blakus.

— Vai neviens nav jājis garam?

— Neviens.

— Tad viņi ir uz Parīzes ceļa. Aši! Viņiem pakaļ!

Viņi nevilcinājās — šie. krietnie karavīri. Zibens ātrumā viņi bija mugurā imperatora zirgiem, savējos bez saimnieka atstājuši ceļmalā. Tad mēs laidāmies savās ilgajās medībās — es vidū, Dēpjenns pa labi no manis un Tremo mazliet iepakaļ, jo viņš bija vissmagākais. Ak debess, kā mēs auļojām! Divpadsmit lidojoši pakavi dārdēt dārdēja uz cietā, gludā ceļa. Papeles un mēness, melnas švīkas un sudraba strēles — jūdzi pēc jūdzes mēs traucāmies pa gaismēnām izraibināto ceļu, ar savām ēnām priekšā un putekļu vērpetēm aiz muguras. Drāzdamies garām zemnieku mājām, mēs saklausījām aizšaujamo aizbīdņu grabēšanu un aizvirtņu švīkstoņu, bet, kad ļaudis paguva paskatīties mums nopakaļ, mēs jau bijām vairs tikai trīs tumši, neskaidri silueti uz ceļa. Kad mēs iejoņojām Korbeijā, patlaban sita pusnakti. Šķērsām pār zeltaino gaismas vēdekli, kas krita pa viesnīcas vaļējām durvīm, savu melno ēnu meta zirgupuisis ar spaini katrā rokā.

— Trīs jātnieki! — es izdvesu.— Vai viņi ir jājuši garam?

Es nule padzirdīju viņu zirgus,— puisis atteica.

Manuprāt, viņi …

— Uz priekšu, uz priekšu, mani draugi! — Un mēs lidojām prom, izšķildami dzirksteles uz mazās pilsētiņas bruģakmeņiem. Kāds žandarms lūkoja mūs apturēt, taču viņa balss noslīka mūsu zirgu pakavu dunā un dārdoņā. Mājas aizšāvās garām, un mēs atkal bijām uz lielceļa ar veselām divdesmit jūdzēm starp sevi un Parīzi.

K;i gan lai viņi mums izmuktu, ja viņiem pakaļ dzinās labākie Francijas zirgi? Neviens no tiem nebija pat nosvīdis, bet Violeta nemitīgi bija galvas un plecu tiesu visiem priekšā. Turklāt viņa pietaupīja spēkus, un pēc viņas atsperīguma es jutu — vajadzētu tikai ļaut Violetai vaļu, un imperatora zirgi redzētu, kāda krāsā viņai aste.

— Tur viņi ir!— Dēpjenns iekliedzās.

—  Rokā gan!— ieņurdējās Tremo.

— Uz priekšu, biedri, uz priekšu! — es atkal iesaucos.

Mūsu priekšā mēnessgaismā aizstiepās garš baltā ceļa

sprīdis. Tālumā mēs saskatījām trīs jātniekus, nolīkušus zirgiem pie paša kakla. Ar katru brīdi mēs tuvojāmies, un viņu aprises kļuva arvien lielākas un skaidrākas. Es it gaiši redzēju, ka abi malējie ietinušies apmetņos un sēž bēros zirgos, bet vidējais ģērbies jēgera tērpā un jāj ar sirmi. Visi turējās līdzās, tomēr pēc tā, kā vidējais zirgs atspērās katram lēcienam, Varēja manīt, ka tas ir daudz žirgtāks par abiem pārējiem. Šķita, ka vidējais jātnieks ir grupas vadonis, jo mēs ik pa brīdim redzējām mēnesnīcā atspīdam viņa seju, kad viņš skatījās atpakaļ, lai novērtētu atstatumu starp mums. Sākumā šī seja bija tikai neskaidrs spīdums, pēc tam to šķērsoja ūsu svītra, un visbeidzot, kad mēs jau sajūtām rīklē putekļus no viņu zirgu pakaviem, es varēju nosaukt šī vīra vārdu.

— Stāt, pulkvedi de Monlik!— es uzkliedzu.— Stāt, imperatora vārdā!

Gadu gadiem biju pazinis viņu kā pārdrošu virsnieku un bezprincipu nelieti. Patiesībā mums bija veci rēķini, jo Varšavā viņš bija nošāvis manu draugu Trevilu, nospiezdams gaili, kā daži runāja, krietnu sekundi pirms tam, kad tika pavicināts lakatiņš.

Vārdi tik tikko bija izskanējuši, kad abi viņa biedri apcirtās apkārt un izšāva uz mums no savām pistolēm. Dzirdēju, ka Dēpjenns šaušalīgi iekliedzas, un tai pašā mirkli mēs abi ar Tremo notēmējām uz vienu un to pašu vīru. Viņš saļima uz priekšu, rokām ļengani šūpojoties abpus zirga kaklam. Viņa biedrs ar zobenu rokā auļoja pretī Tremo, un es izdzirdu brīkšķi, kāds rodas, ja spēcīgs cirtiens sastopas ar vēl spēcīgāku atvairijumu. Es pats ii galvu nepagriezu, bet gan pirmo reizi pieskāros Violetai ar piesi un drāzos pakaļ vadonim. Tas, ka viņš pameta savus biedrus un bēga, bija pietiekams pierādījums tam, ka man jāpamet savējie un jāseko viņam.

Viņš bija ieguvis pārsimt soļu priekšroku, taču labā, mazā ķēvīte to atguva, pirms bijām tikuši garām diviem jūdžu stabiem. Veltīgi viņš piecirta piešūs un pātagoja zirgu gluži ka artilērijas vezumnieks uz muklaina ceļa. Viņam tā nopūloties, nolidoja cepure, un kailais pakausis atspīdēja mēness staros. Lai viņš darīja ko darīdams, pakavu dārdi viņam aiz muguras kļuva aizvien skaļāki. Es nebiju ne divdesmit jardu attālumā no viņa un mana zirga galvas ēna jau skāra viņa zirga gūžu ēnu, kad virsnieks izkliedza lāstu, pagriezās seglos un ar abām pistolēm izšāva uz Violetu.

Es pats esmu bijis ievainots tik daudz reižu, ka man jāapstājas un jāpadomā, pirms varu pateikt jums īsto skaitu. Manī ir ietriekušās musketu un pistoļu lodes, granātu šķembas, ieurbies durklis, šķēps, zobens un pēdīgi pat īlens, kas bija pats sāpīgākais. Taču visu šo ievainojumu dēļ es nekad neesmu jutis tik nāvīgu nelabumu, kāds mani pārņēma, kad sajutu, ka nabaga

klusā, pacietīgā būtne, kuru biju iemīļojis vairāk par visu pasaulē, izņemot savu māti un imperatoru, sāk grīļoties un streipuļot. Es izrāvu no maksts savu otro pistoli un iešāvu tieši starp šī zeļļa platajiem pleciem. Viņš iecirta zirgam pa sāniem ar pātagu, un mirkli es domāju, ka nebūšu trāpījis. Bet tad uz jegera zaļā mundiera auduma es pamanīju tumšu traipu, kas pletās platumā, un jātnieks sāka līgoties seglos, sākumā tikai mazliet, bet ar katru zirga soli arvien vairāk un vairāk, līdz pēdīgi gāzās lejā. Viena kāja viņam ieķērās kāpslī, un pleci būkšķēt būkšķēja uz ceļa, līdz pagurušais zirgs vairs nejaudāja viņu pavilkt un es satvēru rokā putām nošķiesto iemauktu ķēdīti. Kad parāvu pavadu, kāpšļu siksna atslāba, un, papēdim krītot, skaļi nodzinkstēja piesis.

— Dokumentus! — es iesaucos, izlēkdams no segliem.— So pašu mirkli!

Jau tobrīd, kad izrunāju šos vārdus, saļimušais zaļais stāvs un neiedomājami izliektās rokas un kājas mēnesnīcā gana skaidri apliecināja, ka viņš ir pagalam. Mana lode bija caururbusi sirdi, un vienīgi dzelžainā griba bija tik ilgi noturējusi virsnieku seglos. Vētraini viņš bija dzīvojis, šis Monliks, un gribu būt taisnīgs pret viņu, sacīdams, ka arī mira viņš vētraini.

Tomēr es domāju par dokumentiem — vienīgi par dokumentiem. Atpogāju mirušā mundieri un aptaustīju kreklu. Tad pārmeklēju pistoļu un zobena makstis. Pēdīgi novilku viņam zābakus, bet zirgam atsprādzēju seglu jostu, lai paskatītos zem segliem. Nepalika ne stūrīša, ne spraudziņas, kuru es nebutu pārmeklējis. Viss velti. Dokumentu pie viņa nebija.

Kad mani ķēra šis apdullinošais trieciens, es būtu varējis apsēsties ceļmalā un raudāt. Likās, pret mani cīnās pats liktenis, un tas nu reiz ir tāds ienaidnieks, kura priekšā pat liuzāram nav jākaunas atkāpties. Es stāvēju, uzlicis roku uz kakla savai nabaga ievainotajai Violetai, un centos visu apsvērt, lai rīkotos pēc iespējas gudrāk. Apzinājos, ka manu atjautību imperators nevērtē pārlieku augstu, tāpēc ilgojos pierādīt, ka šai ziņā viņam nav taisnība. Monlikam dokumentu nebija. Tomēr Monliks bija upurējis līdzbiedrus, lai izbēgtu pats. Tur es neko nevarēju izprātot. Toties bija skaidrs — ja jau dokumentu nebija pie Monlika, tad tiem vajadzēja atrasties pie kāda no viņa biedriem. Viens no tiem bija miris. Otru es biju atstājis cīnāmies ar Tremo, un, ja viņš izmuktu no vecā paukotāja nagiem, tad būtu spiests jāt garām man. Nebija šaubu — darbs mani gaidīja tur, aiz muguras.

To pārdomājis, es iestūmu pistolēs jaunus lādiņus. Tad iebāzu tās atpakaļ makstis un apskatīju savu mazo ķēvīti, kura pa to laiku mētāja galvu un snaikstīja ausis, it kā gribētu man teikt, ka tāds vecs karotājs kā viņa jau nu neuztrauksies par dažām skrambām. Pirmais šāviens bija vienīgi nobrāzis viņai plecu, uz ādas atstādams tādu zīmi, it kā Violeta būtu nodrīksnājusi kamiesi pret sienu. Otrais ievainojums bija nopietnāks. Lode bija izgājusi cauri kakla muskulim, taču asinis vairs netecēja. Nospriedu, ka tad, ja Violeta apgurs, sēdīšos mugurā Monlika sirmim, un pagaidām vedu to līdzi mums blakus, jo tas bija lielisks zirgs, vismaz tūkstoš piecsimt franku vērts, un man šķita, ka nevienam nav tik lielu tiesību uz šo sirmi kā man.

Tā nu es degu nepacietībā atgriezties pie pārējiem un jau biju devis Violetai vaļu, kad piepeši pamanīju kaut ko spīdam ceļmalas laukā. Tie bija misiņa apkalumi uz jēgera cepures, kura bija nolidojusi de Monlikam no galvas, un, to ieraugot, kāda doma lika man salēkties seglos. Kā gan cepure varēja nolidot? Vai, būdama tik smaga, tā vienkārši nenokristu zemē? Un te nu tā gulēja — piecpadsmit soļu no ceļa malas! Protams, viņš būs to aizsviedis, kad pārliecinājās, ka es viņu panākšu. Un ja viņš to aizsvieda .. . Es nesāku prātot tālāk, bet gan nolēcu no ķēves, sirdij dauzoties gluži kā skrējēja soļiem. Jā, šoreiz viss bija, kā nākas. Platmalē bija iebāzts papīru vīstoklis, ietīts pergamentā un pārsiets ar dzeltenu lenti. Es to izvilku ar vienu roku, otrā turēdams cepuri, un no prieka sāku mēnesnīcā diet. Imperators redzēs, ka nav kļūdījies, nododams savus rūpestus Etjēna Žerāra gādībā.

Mundiera iekšpusē pie pašas sirds man bija droša kabata, kur es glabāju dažas sīkas lietiņas, kas man bija dārgas, un tur es iebāzu savu vērtīgo vīstokli. Tad uzlēcu mugurā Violetai un jau traucos uz priekšu, lai redzētu, kas noticis ar Tremo, kad tālumā pamanīju jātnieku, kurš auļoja pār lauku. Tai pašā mirkli es izdzirdu tuvojamies pakavu rīboņu, un mēnesnīcā sava baltā karazirga mugurā parādījās imperators — pelēkajā šinelī un trīsstūrenē, tieši tāds pats, kādu es viņu tik bieži biju redzējis kaujaslaukā.

— Kā ir?— viņš iesaucās savā asajā virsseržanta manierē.— Kur mani dokumenti?

Es metos uz priekšu un, ne vārda neteicis, pasniedzu tos viņam. Viņš norāva lenti un steigšus pārlaida tiem acis. Pēc tam — mēs sēdējām zirgos ar seju viens pret otru — viņš apskāva mani ar kreiso roku, plaukstu uzlicis man uz pleca. Jā, mani draugi, lai cik vienkāršu jūs mani redzat, mani ir apkampis mans dižais pavēlnieks.

— Žerār,— viņš sauca,— jūs esat brīnums!

Negribēju runāt viņam pretī, un mani vaigi priekā

iekvēlojās, saprotot, ka viņš beidzot novērtējis mani pēc taisnības.

— Kur zaglis, Žerār?— imperators noprasīja.

— Miris, majestāte.

— Jūs viņu nogalinājāt?

— Viņš ievainoja manu zirgu, majestāte, un būtu izbēdzis, ja es nebūtu viņu nošāvis.

— Vai jūs viņu pazināt?

— Viņa vārds ir de Monliks, majestāte,— jēgeru pulkvedis.

— Te nu bija,— imperators noteica.— Mēs esam notvēruši nabaga bandinieku, bet roka, kura vada spēli, joprojām nav mums sasniedzama.

Brīdi viņš sēdēja, klusībā domādams, zodu atbalstījis uz krūtīm.

— Ak, Taleirān, Taleirān,— es dzirdēju viņu murminām,— ja es būtu tavā vietā un tu manā, tad tu būtu sabradājis odzi, kad tās galva atradās zem tava papēža. Piecus gadus es zināju, kas tu patiesībā esi, un tomēr ļāvu tev dzīvot, lai tu man dzeltu. Tas nekas, mans brašuli,— viņš turpināja, pievērsies man, — gan jau ikvienam pienāks atmaksas diena, un, kad tā būs klāt, tad, apsolu jums, mani atcerēsies gan mani draugi, gan ienaidnieki.

Majestāte,— es ierunājos, jo man, tāpat kā viņam, bija laiks padomāt,— ja jūsu nolūki attiecībā uz šiem dokumentiem nonākuši jūsu ienaidnieku ausīs, tad jūs, es ceru, nedomāsiet, ka tas noticis tāpēc, ka es pats vai mani biedri būtu kaut ko izpļāpājuši.

— Diezin vai būtu prātīgi, ja es tā darītu,— imperators atbildēja,— jo skaidrs, ka sazvērestība tika perināta Parīzē, bet jūs saņēmāt pavēli tikai pirms dažām stundām.

— Bet kā gan . ..

— Pietiek!— viņš bargi uzsauca.— Jūs pārmērīgi izmantojat sava stāvokļa priekšrocības.

Ar imperatoru vienmēr bija tā. Viņš tērzēs ar jums kā ar draugu un brāli un, viltīgi licis jums aizmirst bezdibeni, kas plešas starp jums, pēkšņi ar vārdu vai skatienu atgādinās, ka tas ir tikpat nepārejams kā aizvien. Kad es glāstīju savu veco medību suni, līdz tas iedrošinājās uzlikt ķepas man uz ceļgaliem, un tad atkal nogrūdu to zemē, man allaž bija jādomā par imperatoru un viņa paradumiem.

Viņš apgrieza savu zirgu, un es ar smagu sirdi klusēdams sekoju. Taču, kad viņš ierunājās atkal, ar

viņa vārdiem pietika, lai es izmestu no prāta visas domas par sevi.

— Es nespēju iemigt, neuzzinājis, kā jums klājies,— viņš sacīja.— Par saviem dokumentiem esmu samaksājis augstu cenu. Manu veco karavīru nav atlicis tik daudz, lai es varētu atļauties vienā naktī zaudēt divus no tiem:

Kad viņš pateica «divus», es sastingu.

— Pulkvedi Dēpjennu notrieca lode, majestāte, — es izstomiju.

— Un kapteini Tremo — zobens. Ja es būtu ieradies pāris minūšu agrāk, tad būtu varējis viņu glābt. Otrs neģēlis aizbēga pār laukiem.

Es atcerējos, ka mirkli pirms tam, kad sastapu imperatoru, biju pamanījis jātnieku. Viņš bija drāzies pār laukiem, lai izvairītos no manis, taču, ja es būtu to zinājis un Violeta nebūtu ievainota, tad vecais karotājs nebūtu miris neatriebts. Es sērīgi domāju par viņa paukošanas māku un prātoju, vai viņam liktenīga kļuvusi stīvā locītava, kad atkal ierunājās Napoleons.

— Nu, brigadieri,— viņš sacīja,— jūs tagad esat vienīgais cilvēks, kurš zinās, kur paslēpti šie dokumenti.

Varbūt tas bija iztēles auglis, mani draugi, taču atzīšos — mirkli man šķita, ka imperatora balsī ieskanējās kāds tonis, kurā nebija ne miņas no skumjām. Bet šī tumšā doma vēl īsti nepaguva gūt veidu manā prātā, kad viņš lika man atskārst, ka esmu bijis netaisns.

— Jā, par saviem dokumentiem es esmu samaksājis augstu cenu,— viņš atkārtoja, un es dzirdēju tos nočaukstam, kad viņš pielika roku sev pie krūtīm.— Nevienam cilvēkam nekad nav bijis uzticamāku kalpu — itin nevienam, no pašiem pasaules aizsākumiem.

Viņam runājot, mēs nonācām pie cīniņa vielas. Pulkvedis Dēpjenns un virs, kuru mēs bijām nošāvuši, gulēja viens otram līdzās kādu gabaliņu tālāk uz ceļa, kamēr viņu zirgi apmierināti plūca zāli aiz papelēm. Kapteinis Tremo gulēja mūsu priekšā uz muguras, izstiepis rokas un kājas, īsu nolūzuša zobena stumbeni plaukstā. Viņa mundieris bija vaļā, un baltā krekla spraugā kā tumšs mutauts rēgojās liels asiņu receklis. Zem milzīgajām ūsām es saredzēju spīdam sakostos zobus.

Imperators nolēca no zirga un noliecās pār mirušo.

— Viņš bi ja kopā ar mani kopš Rivoli laikiem,— viņš skumji teica. — Viens no maniem vecajiem īgņām Ēģiptē.

Sī balss izrāva karotāju no mirušo valstības. Redzēju notrīsam viņa plakstus. Roka sarāvās, un zobena spals pavirzījās paris collu sānis. Viņš centās pacelt to salūtam. Tad viņa mute pavērās, un zobena spals nošķindēja pret zemi.

—  Kaut mēs visi nomirtu tik diženi,— imperators pieceldamies teica, un es no sirds piebildu: — Amen!

Piecdesmit jardu no mums atradās zemnieku māja, un saimnieks, pakavu rības un pistoļu dārdu pamodināts, bija izsteidzies ceļmalā. Tur mēs viņu ieraudzījām, gluži apjukušu aiz bailēm un pārsteiguma, ieplestām acīm blenžot uz imperatoru. Tieši viņam mēs uzticējām rūpes par četriem kritušajiem un ari par zirgiem. Es nolēmu, ka labāk atstāšu pie zemnieka Violetu un ņemšu līdzi de Monlika sirmi, jo viņš taču nevarēs atteikties atdot manu paša ķēvi, kamēr ar otro zirgu varēja iznākt sarežģījumi. Turklāt vajadzēja aplūkot manas mazās draudzenes brūci, un mūs vēl gaidīja garš atpakaļceļš.

No sākuma imperators pa ceļam nerunāja daudz. Varbūt viņa omu smagi nomāca Dēpjenna un Tremo nāve. Viņš aizvien bija atturīgs cilvēks, un šais laikos, kad katra stunda nesa ziņas par ienaidnieka panākumiem vai draugu neuzticību, nevarēja gribēt, lai viņš ir līksms ceļabiedrs. Tomēr, kad es pārdomāju, ka viņam azotē noglabati dokumenti, kurus viņš tik augstu vērtē, un ka tikai p īrms pa ris stundām likās — tie ir zaudēti uz visiem laikiem, un kad vēl iedomājos, ka tieši es, Etjēns Žerārs, esmu nogādājis tos tur, kur tie atrodas patlaban, tad jutu, ka būtu gan pelnījis kādu mazu atlīdzību. Šķita, ka tāda pati doma bija ienākusi prātā arī imperatoram, jo, kad mēs beidzot nogriezāmies no Parīzes lielceļa un iejājām meža, viņš no brīvas gribas sāka stāstīt man to, par ko es visvairāk būtu vēlējies pavaicāt.

—  Kas attiecas uz dokumentiem,— viņš sacīja,— tad es jau jums teicu, ka, izņemot jūs un mani, nav neviena, kurš zinātu, kur tie tiks paslēpti. Mans tnarneluks gan aiznesa lāpstas uz baložu audzētavu, taču es viņam neko neesmu teicis. Bet mūsu plāni par dokumentu sainīša pārvešanu no Parīzes tika kalti jau kopš pirmdienas. Noslēpumu zināja trīs — sieviete un divi vīrieši.

Sai sievietei es varētu uzticēt pats savu dzīvību; kurš no abiem vīriešiem ir mūs nodevis, es vēl nezinu, tomēr, manuprāt, varu apsolīt, ka to noskaidrošu.

Tobrīd mēs jājām koku ēnā, un es dzirdēju, ka viņš plikšķina jājampātagu pret zābaka stulmu un iešņauc vienu tabakas šķipsnu pec otras, kā mēdza darīt, kad bija uztraucies.

— Jūs, bez šaubām, brīnāties,— viņš pēc brīža turpināja,— kādēļ šie ļaundari apturēja karieti nevis Parīzē, bet gan pie pašiem Fontenblo vārtiem.

Patiesībā tas man nebija nācis ne prātā, taču es negribēju ierādīt, ka man būtu mazāk attapības, nekā viņš man piedēvē, tāpēc atbildēju, ka tas tiešām ir pārsteidzoši.

—  Rīkodamies tā, viņi būtu sacēluši publisku skandālu un pakļautu savu mērķi riskam. Paslēptuvi viņi nespētu atrast, neizjaucot karieti gabalu pa gabalam. Viņš visu bija izplānojis labi — viņš aizvien ir pratis labi plānot — un ari labi izvēlējies savas uzticības personas. Tomēr manējās bija labākas.

Neatkārtošu jums, mani draugi, visu, ko imperators man sacīja, kad mēs abi soļos jājām starp melnajām ēnām un pa mēnesnīcas apsudrabotajiem izcirtumiem lielajā mežā. Ikviens vārds ir dziļi iegūlis man atmiņā, un, pirms šķiršos no dzīves, es droši vien izlikšu to visu uz papīra, lai nākamības dienās to varētu lasīt citi. Imperators nepiespiesti stāstīja par savu pagātni un mazliet arī par nākotni; viņš pieminēja Makdonalda uzticību, Marmona nodevību, ari mazo Romas karali, par kuru viņš runāja ar tādu maigumu kā jebkurš pilsonisks tēvs par savu vienīgo atvasi; un, visbeidzot, ieminējas par savu sievastēvu, Austrijas imperatoru, kurš, pēc Napoleona domām, nostāšoties starp viņu un viņa ienaidniekiem. Es pats neiedrīkstējos bilst ne vārda, atcerēdamies, ka reiz jau esmu izpelnījies pārmetumu; taču es jāju viņam līdzās, tik tikko spēdams noticēt, ka tas tiešām ir dižais imperators, cilvēks, kura skatiens lika man nodrebēt un kurš tagad izklāsta man savas domas īsos, kvēlos teikumos, vārdiem dārdot un steidzoties kā auļojoša eskadrona zirgu pakaviem. Iespējams, ka pēc matu skaldīšanas un diplomātijas galmā viņš juta atvieglojumu, atklāti izteikdams savas domas tādam vienkāršam karavīram kā es.

Tā nu mēs ar imperatoru — pat pēc gadiem, izrunājot šos vārdus vienā un tai pašā elpas vilcienā, man aiz lepnuma tvīkst vaigi —, mēs ar imperatoru soļos izjājām caur Fontenblo mežu, līdz beidzot nonācām pie Kolombjē. Visas trīs lāpstas bija pieslietas pie sienas pa labi no salauztajām durvīm, un, tās ieraugot, man acis sariesās asaras, kad iedomājos rokas, kurām šīs lāpstas bija paredzētas. Imperators satvēra vienu, es — otru.

—  Atri!— viņš uzsauca.— Rītausma būs klāt, pirms pagūsim atgriezties pilī.

Mēs izrakām bedri, iebāzām dokumentus vienā no manu pistoļu makstīm, lai pasargātu no mitruma, ielikām to bedres dziļumā un aizrakām. Tad rūpīgi nogludinājām visas pēdas, kuras varētu liecināt, ka te rakta zeme, un virsū uzvēlām lielu akmeni. Iedrošinos apgalvot, ka kopš tiem laikiem, kad imperators bija jauniņš artilērists un palīdzēja griezt lielgabalus pret Tulonu, viņš vairs nebija tik smagi strādājis ar rokām. Jau krietnu brīdi pirms tam, kad tikām galā ar savu uzdevumu, viņš susināja pieri savā zīda mutautā.

Starp koku stumbriem jau iezagās pirmā pelēkā, saltā rīta gaisma, kad mēs abi izgājām no vecās baložu audzētavas. Imperators uzlika roku man uz pleca, un es stāvēju, gatavs palīdzēt viņam uzkāpt seglos.

—  Dokumentus mēs esam atstājuši šeit,— viņš svinīgi teica,— un es vēlos, lai šepat jūs atstājat arī visas domas par tiem. Lai šīs atmiņas pilnīgi izzūd no jūsu prāta un atdzīvojas vienīgi tad, ja jūs saņemsiet tiešu pavēli, manas rokas rakstītu un apzīmogotu. No šī mirkļa jūs aizmirsīsiet visu, kas te noticis.

— Esmu jau aizmirsis, majestāte, — es apliecināju.

Mēs kopā aizjājām līdz pilsētas robežai, un tur

imperators vēlējās, lai šķiros no viņa. Es salutēju un apgriezu zirgu, kad viņš pasauca mani atpakaļ.

—  Mežā ir viegli kļūdīties ar kompasa adatas virzienu,— viņš sacīja.— Vai jūs neteiktu, ka mēs tos aprakām ziemeļaustrumu stūrī?

— Ko tad mēs aprakām, majestāte?

— Dokumentus, protams,— viņš nepacietīgi attrauca.

—  Kādus dokumentus, majestāte?

—  Par ko tad mēs runājam? Nu taču tos dokumentus, kurus jūs man atguvāt!

— Es nudien esmu nesaprašanā, par ko jūsu majestāte runā.

Mirkli viņš piesarka dusmās, bet tad izplūda smieklos.

—  Ļoti labi, brigadieri! — viņš iesaucās.— Es sāku ticēt, ka jūs esat tikpat labs diplomāts kā karavīrs, un vairāk par to nav iespējams pateikt.

Tāds nu bija mans savādais piedzīvojums, kurā es kļuvu par imperatora draugu un uzticības personu. Atgriezies no Elbas, viņš vilcinājās atrakt dokumentus, gaidīdams, līdz viņa stāvoklis kļūs drošs, un tie palika turpat vecās baložu audzētavas kaktā arī pēc tam, kad viņu izsūtīja uz Svētās Helēnas salu. Tieši tai laikā viņš alka nogādāt tos savu atbalstītāju rokās un šai nolūkā uzrakstīja man, kā vēlāk uzzināju, trīs vēstules, bet tās visas pārtvēra viņa sargi. Pēdīgi viņš piedāvāja pats maksāt par savu iztiku un aprūpi — ko itin viegli būtu varējis izdarīt ar tās milzīgās summas palīdzību, kura viņam piederēja,— lai tikai viņi nosūtītu vienu no vēstulēm neatplēstu. šis lūgums tika noraidīts, un tādēļ līdz pat imperatora nāvei 1821. gadā dokumenti joprojām palika turpat, kur es jums stāstīju. Kā mēs ar grāfu Bertrānu tos ātrākām un kurš tos beidzot ieguva, ir stāsts, ko es jums izstāstītu, ja iepriekšējais jau būtu galā.

Kadu dienu jūs atkal dzirdēsiet par šiem dokumentiem un sapratīsiet, kā šis dižais vīrs, jau tik ilgi gulējis kapā, vēl spēj satricināt Eiropu. Kad pienāks šī diena, jūs atcerēsieties Etjēnu Žerāru un izpaudīsiet saviem bērniem, ka esat dzirdējuši šo stāstu no tā vīra lūpām, kurš ir vienīgais dzīvais no visiem, kas piedalījušies šai savādajā notikumā,— no vīra, kuru kārdinājis maršals Bertjē, kurš vadījis mežonīgo vajāšanu uz Parīzes ceļa, kuru pagodinājis imperatora apkampiens un kurš līdzās Napoleonam mēnesnīcā jājis pa Fontenblo mežu. Pumpuri plaukst, un putni dzied, mani draugi. Saulei starojot, jūs varat atrast labāku nodarbošanos nekā klausīties veca, drūma karavīra stāstos. Un tomēr — glabājiet manis teikto kā dārgumu, jo pumpuri plauks un putni dziedās vēl daudzus pavasarus, līdz Francija pieredzēs otru tādu valdnieku kā viņš, un mēs reiz lepojāmies ar to, ka viņam kalpojām.

Pulkveža Žerara brīnišķīgie piedzīvojumi

Romāns

.

KĀ BRIGADIERIS ZAUDĒJA AUSI

Vecais brigadieris, sēdēdams kafejnīcā, stāstīja:

— Mani draugi, esmu redzējis daudzas pilsētas. Nevaru pasacīt, cik daudzās esmu iegājis kā uzvarētājs ar saviem astoņsimt karojošiem velnēniem, kuri, ieročiem žvadzot, man vienmēr un visur sekoja.

Bet no visām pilsētām, kurās esam bijuši, Venēcija ir vissliktāk būvētā un vissmieklīgākā. Es nesaprotu, kā celtnieki nevarēja iedomāties, ka tur nebūs iespējams sarīkot kavalērijas manevrus. Pat Mirats un Lasāls lauzītu galvas, kā novietot savu eskadronu šajā četrstūri.

Si iemesla dēļ atstājām Padujā Kcllermana brigādi un arī manus huzārus. Bet Sisē ar saviem kājniekiem bija ieņēmis pilsētu un mani izvēlējās šai ziemai sev par adjutantu, jo viņam bija iepatikusies mana izturēšanās konfliktā ar itālieti paukotāju Milānā. šis kungs labi valdīja zobenu, un franču armijas prestižam nāca tikai par labu, ka es biju viņa pretinieks. Viņš bija pelnījis mācību, jo, ja kādam nav pa prātam primadonnas dziedāšana, lai klusē, bet atklāti apvainot skaistu sievieti ir nepiedodami. Simpātijas bija manā pusē, un, kad notikums jau apklusa un šī vīra atraitne saņēma pensiju, Sišē iecēla mani par savu adjutantu, un es sekoju viņam uz Venēciju, kur man gadījās savāds piedzīvojums. Gribu to jums tagad pastāstīt.

Jūs neesat bijuši Venēcijā? Saprotams, ka ne, franči maz ceļo. Tais dienās mēs bijām lieli ceļotāji. No Maskavas līdz Kairai esam visur izstaigājušies. Bet mēs ceļojām lielākiem bariem, nekā tas bija patīkami tiem, kurus apciemojām.

Tā būs šausmu diena Eiropai, kad franči atkal sāks ceļot; viņi gan lēni izkustināmi, toties neviens nevar pasacīt, cik tālu viņi ies, reiz sākuši, it sevišķi, ja par vadoni tiem gadās tāds virs kā mūsu «mazais». Bet lielās dienas pagājušas, un slavenie vīri miruši. Pēdējais esmu es, kas še kafejnīcā dzeru Sirēnes vīnu un stāstu par seniem laikiem.

Gribu jums drusku aprakstīt pašu Venēciju. Tur ļaudis dzīvo kā ūdensžurkas dubļainā krastā, bet mājas un baznīcas ir skaistas, it sevišķi Svētā Marka baznīca. Tā ir lielākā, kādu jebkad esmu redzējis. Visi venēcieši lepojas ar savām gleznām un statujām, kuras tiešām ir slavenākās Eiropā. Karavīri, kuru amats ir karš, bieži domā, ka viņiem ne par ko vairāk nav jāinteresējas, tikai par cīņām un laupīšanām. Tāds, piemēram, bija vecais Būvē, tas pats, kuru prūši nonāvēja tai dienā, kad es saņēmu imperatora medaļu. Ja jūs viņu aizvestu no nometnes un runātu par grāmatām vai mākslu, viņš sēdētu klusēdams un nekā nesaprastu. Bet visaugstāk, pēc manām domām, vērtējams tāds karavīrs, kāds esmu es, kas saprot gan gara, gan dvēseles dzīvi. Taisnība, es ļoti jauns iestājos armijā, un nians vienīgais skolotājs bija seržants, bet, ja cilvēks staigā pa pasauli vaļējām acīm, viņš var daudz ko mācīties.

Es pratu apbrīnot gleznas Venēcijā un pazinu lielo meistaru Ticiāna, Fra Andželiko un citu darbus. Neviens neuzdrošināsies teikt, ka arī Napoleons nebūtu cienījis mākslu. Ieņēmis pilsētu, viņš vispirms labākos mākslas darbus nosūtīja uz Parīzi. Bet arī mēs ņēmārn, kas bija ņemams, un man tika divas. Vienu —«Mežā pārsteigtās nimfas»— paturēju sev, bet otru —«Svētā Barbara»— nosūtīju kā dāvanu mātei.

Tomēr jāatzīstas, ka daži no mūsu ļaudīm izturējās ļoti nepareizi. Venēcieši ir ārkārtīgi pieķērušies mākslas darbiem, un četrus bronzas zirgus pie lielās baznīcas vārtiem viņi mīlēja tikpat sirsnīgi kā savus bērnus. Esmu labs zirgu pazinējs un arī šos pamatīgi apskatīju, tomēr neko izcilu tajos neatradu. Kajas bija par tievām, lai tie noderētu vieglajai kavalērijai, tās nebija arī diezgan stipras, lai vilktu lielgabalus. Bet, tā kā šie četri bija vienīgie zirgi (dzīvie un nedzīvie) visā pilsētā, tad arī nevarēja gaidīt, lai iedzīvotāji prastu novērtēt ko labāku. Venēcieši gauži raudāja, kad šos zirgus aizsūtīja, un nākošā naktī atrada desmit nogalinātus franču karavīrus peldam kanālā. Lai sodītu pilsētniekus par šo slepkavību, aizsūtīja prom vēl vairāk gleznu, un kareivji sāka lauzt statujas un šaut raibstiklotos logos. Tas satricināja ļaužu prātus. Tajā ziemā pazuda daudz virsnieku un kareivju, un pat viņu līķus neatrada.

Man darba nekad netrūka, un nekad arī nejutu garlaicību. Man ir paradums mācīties tās zemes valodu, kurā pašlaik atrodos. Tāpēc lūkoju iepazīties ar sievieti, kas būtu tik laipna mani mācīt, un mēs kopīgi vingrinājāmies. šis mācību veids ir ļoti interesants, un man vēl nebija trīsdesmit gadu, kad runāju jau gandrīz visās Eiropas valodās. Jāatzīstas tomēr, ka šādā kārtā iegūtām zināšanām maz nozīmes ikdienas dzīvē. Man, piemēram, parasti darīšana ar karavīriem un zemniekiem, un kāds gan man labums, ja varu pasacīt, ka mīlu tikai viņu un ka atgriezīšos tikai tad, kad karš būs beidzies?

Nekad man nav bijusi tik pievilcīga skolotāja kā Venēcijā. Viņas vārds bija Lūcija un uzvārds — ak, kavalieris vienmēr aizmirst uzvārdu. Būdams smalkjūtīgs, varu tomēr pastāstīt, ka viņa cēlusies no kādas Venēcij as senatora ģimenes un viņas vectevs bijis pilsētas dodžs. Lūcija bija izcila skaistule — un, mani draugi, ja es, Etjēns Žerārs, lietoju vārdu «izcila», tad tas kaut ko nozīmē, jo man ir piedzīvojumi, es māku salīdzināt. No visām sievietēm, kas mani mīlējušas, nav divdesmit tādu, kam varēju šo teicienu piemērot.

Un tomēr — es atkārtoju — Lučija bija kas sevišķs. No brunetēm es neatceros viņai līdzīgas, varbūt vienīgi Doloresu no Toledo. Bija gan kāda maza brunete, ko mīlēju Santareinā, kad kalpoju pie Masenā Portugālē. Viņas vārdu esmu aizmirsis. Tā tiešām bija skaistule, bet viņai nebija ne Lūcijas figūras, nedz viņas grācijas. Bija arī Agnese. Negribu nevienu vērtēt augstāk par citu, tomēr nebūšu ne pret vienu netaisns, ja teikšu, ka Lučija bija viena no labākajām.

Pirmo reizi viņu satiku tajā pašā gleznu lietā. Viņas tēvam piederēja pils viņpus Lielā kanāla pie Rialto tilta, un šī pils bija tā pieblīvēta gleznām, ka Sišē uzdeva sapieriem dažas no tām izgriezt un aizsūtīt uz Parīzi. Es aizgāju viņiem līdzi, un, kad redzēju Lūcijas asaras, man šķita, ka gleznas aizies bojā, ja tās noņems no sienām. Es to pateicu Sišē, un sapierus atsauca. Pēc šī notikuma es kļuvu ģimenes draugs un ar tēvu iztukšoju ne vienu vien pudeli kjanti, daudz saldu mirkļu man sniedza ari meita. Daži no mūsu franču virsniekiem apprecējās toziem Venēcijā, un es būtu varējis darīt to pašu, jo mīlēju Lučiju no visas sirds, bet Etjēnam Žerāram bija viņa zobens, viņa zirgs, viņa pulks, viņa māte, viņa imperators un viņa karjera. Krietna huzāra sirdī ir gan vieta mīlestībai, bet nav vietas sievai. Tā, mani draugi, domāju toreiz, bet tad es vēl nepazinu vientuļās dienas, kad ilgošos satvert šīs zudušās rokas, kad būs jānovēršas, redzot vecos biedrus pieaugušo bērnu pulciņā. Tikai tagad saprotu, ka mīlestība, ko toreiz turēju par joku, ir dzīves veidotāja, vissirsnīgākā un svētākā no visām lietām . . . Paldies, draugi, paldies. šis ir labs vīns, un arī otra pudele man ļaunumu nenesīs.

Un tagad gribu jums pavēstīt, kā mana mīlestība uz Lučiju kļuva par iemeslu vienam no briesmīgākajiem piedzīvojumiem, kādi man jebkad gadījušies manā dzīvē, un kā tas notika, ka zaudēju labās auss virsējo daļu. Jūs bieži esat jautājuši, kāpēc tās nav. Šovakar pirmo reizi gribu jums to pastāstīt.

Sišē galvenais miteklis tajā laikā bija dodža Dandolo vecā pils, kas atradās lagūnā, netālu no Svētā Marka laukuma.

Ziema gāja jau uz beigām, kad kādu vakaru, vēlu atgriezies no Goldini teātra, atradu uz galda zīmīti no Lučijas un gondolu gaidām durvju priekšā. Lučija lūdza mani tūliņ ierasties, jo viņai esot bēdas. Francūzim un karavīram ir tikai viena atbilde uz tādu zīmīti.

Acumirklī es biju laivā, un gondoljers īrās lagūnā. Atceros, ka, sēžoties laivā, mani pārsteidza vīra milzīgais augums. Kaut gan ne visai garš, tomēr tas bija visplecīgākais vīrietis, kādu jebkad esmu saticis. Bet Venēcijas gondoljeri vispār ir stipri un spēcīgi.

Puisis apsēdās man aiz muguras un sāka airēt. Labam karavīram ienaidnieka zemē vienmēr un visur jābūt uzmanīgam. Tas ir viens no maniem dzīves likumiem, un, ja es esmu piedzīvojis sirmus matus, tad tikai pateicoties tam, ka ievēroju šo likumu, bet lajā reizē es biju tik nevērīgs kā nepieredzējis jaunkareivis, kura vienīgās rūpes ir, lai citi viņu neturētu par bailīgu. Steigā biju savu pistoli atstājis mājās. Zobens gan bija pie jostas, bet tas tomēr ne vienmēr ir pats parocīgākais ierocis. Lēnās ūdens čaloņas un vienmērīgo airu klaudzienu ieaijāts, es atlaidos savā sēdeklī gondolā.

Mūsu ceļš veda caur šauru kanālu tīklu starp augstām mājām. Pa mazo spraugu starp ēkām redzējām zvaigžņotās debesis virs mums. Sur un tur uz tiltiem, kas stiepās pāri kanāliem, mirgoja bāla eļļas lampas gaisma, un dažubrīd nāca gaismas stariņš no kādas nišas, kur dega svece svētbildes priekšā. Citādi viss bija tumšs, un ūdeni varēja saskatīt vienīgi pec baltās svītras, kas vijās gar mūsu laivas garo, melno priekšgalu. Bija īstā vieta un laiks nodoties sapņiem.

Es atcerējos savu dzīvi, lielos notikumus, kuros biju piedalījies, zirgus, kurus biju vadījis, un sievietes, kuras mīlējis. Tad arī domāju par dārgo māti un iztēlojos viņas prieku, dzirdot ļaudis ciematā runājam par dēla slavu. Domāju par imperatoru, domāju par Franciju, dārgo Tēviju, saulaino Franciju, skaisto meiču un drošsirdīgā dēla māli. Mana sirds kvēloja, atceroties Francijas krāsas, ko esam nesuši simtiem

jūdžu viņpus tās robežām. Es biju ar mieru ziedot savu dzīvi tās varenībai. To zvērot, uzliku roku uz sirds, bet tajā bridi man no aizmugures virsū uzvēlās gondoljers.

Kad es saku, ka viņš man uzvēlās, es nebūt nedomāju, ka viņš man uzbruka, bet gan ka viņš vārda pilnā nozīmē uzvēlās man ar visu savu svaru. Airējot šie puiši stāv aiz jūsu muguras, ta ka jūs viņus nedz redzat, nedz arī varat kādā veidā aizsargāties pret līdzīgiem uzbrukumiem.

Pirms mirkļa biju sēdējis un lidojis domās debesu sfērās, bet nākošajā brīdi gulēju bez elpas laivas dibenā un šis nezvērs mani žņaudza. Es jutu viņa smago elsošanu. Vienā acumirklī viņš izrāva manu zobenu, uzvilka man galvā maisu un stingri sasēja ar auklu. Te nu es gulēju gondolas dibenā bezspēcīgs kā cepšanai sagatavota vista.

Es nevarēju ne kliegt, ne kustēties, es līdzinājos nedzīvam sainim. Pēc mirkļa atkal dzirdēju ūdens čalošanu un airu klaudzēšanu. Puisis bija savu darbu padarījis un turpināja ceļu tikpat mierīgi un vienaldzīgi, it kā viņš būtu paradis katru dienu bāzt maisā pa huzāru pulkvedim.

Es nevaru attēlot to pazemojumu un tās nevaldāmās dusmas, ko izjutu, kad man bija jāguļ līdzīgi nevarīgam jēram, ko ved pie miesnieka. Mani, Etjēnu Žerāru, sešu vieglās kavalērijas brigāžu pirmo karotāju, uzvarējis viens vienīgs neapbruņots vīrs! Tomēr gulēju mierīgi, jo vienmēr jāzina, kad var pretoties un kad jātaupa spēki. Izjutis puiša stiprās rokas, sapratu, ka viņam būtu nieks tikt ar mani galā. Tāpēc gaidīju izdevīgu brīdi.

Cik ilgi biju gulējis laivas dibenā, nezinu. Man tomēr likās, ka tas bija ļoti ilgi. Visu laiku nepārtraukti dzirdēju ūdeni čalojam un airus klaudzam. Vairākas reizes nogriezāmies ap stūriem, jo dzirdēju šo garo, sērīgo saucienu, ko lieto gondoljeri, lai brīdinātu savus biedrus. Beidzot pēc ilgstoša ceļojuma jutu, ka laiva piestājas. Puisis trīs reizes uzsita ar airi pa kādu koka priekšmetu, un kā atbildi dzirdēju atbīdām bultas uri atslēdzam durvis.

Tās smagi noklaudzēja.

— Vai jūs viņu dabūjāt?— jautāja kāda balss itāliski. Mans nezvērs iesmējās un paspēra ar kāju maisu, kurā gulēju.

— Te viņš ir,— tas sacīja.

—   Viņi gaida.— Otrs piemetināja vēl kaut ko, bet es to labi nesadzirdēju.

—   Ņem viņu,— sacīja mans gūstītājs. Viņš pacēla maisu, pakāpās dažus soļus un nosvieda mani uz cietas grīdas. Pēc mirkļa bultas čīkstēja no jauna, ievaidējās atslēga — un es biju gūsteknis.

Spriežot pēc balsīm un soļiem, man likās, ka tagad ap mani stāvēja vairāki cilvēki. Itāliski saprotu daudz labāk, nekā pats runāju, tāpēc ari varēju sekot viņu sarunām.

— Tu viņu nenonāvēji, Mateo?

— Un ja to būtu darījis?

— Goda vārds, tev par to būs jāatbild tribunālam.

— Viņi to nonāvēs, vai ne?

— Jā, bet tu nedrīkstēji viņiem aizsteigties priekšā.

Es viņu nenonāvēju! Beigts cilvēks nekož, un šī nolādētā zobi ieķērās man īkšķī, kad vilku viņam maisu pār galvu.

— Tagad viņš guļ mierīgi.

Izkrati viņu no maisa, un tu pārliecināsies, ka viņš vēl dzīvs.

Auklu, ar kuru biju sasiets, atraisīja un maisu man novilka no galvas. Gulēju aizvērtām acīm nekustoties uz grīdas. 1

—   Pie visiem zvēriem, Mateo, es tev saku, ka tu esi viņam lauzis kaklu.

—   Viņš tikai paģībis. Bet viņam būtu labāk, ja viņš nekad neatmostos no ģīboņa.

Es jutu, ka mani kāds aptausta.

—   Mateo taisnība,— sacīja kāda balss. Sirds viņam sit kā ar āmuru. Ļaujiet viņam pagulēt, un viņš drīz pamodīsies.

Es gaidīju kādu minūti un tad uzdrošinājos paslepus paskatīties. Sākumā nekā neredzēju, jo biju ilgi bijis tumsa, un telpā, kurā atrados, valdīja krēsla. Drīz tomēr saskatīju velvētus griestus. Tie bija augsti un apgleznoti dieviem un dievietēm. Tātad gulēju nevis alā, bet atrados droši vien kādas bagātas Venēcijas pils priekštelpā. Tad tikpat uzmanīgi un neuzkrītoši uzmetu skatu saviem vajātājiem. Tur bija gondol jers, brutāls vīrs ar tumšu un ļaunu seju, un vēl trīs citi vīrieši; viens no viņiem bija maza auguma un turēja rokā vairākas atslēgas, divi pārējie bija slaidi, jauni apkalpotāji spožās livrejās. No viņu sarunām nopratu, ka mazākais vīrietis ir pils pārvaldnieks un pārējie — viņa padotie.

Viņi tātad bija četri, bet mazo pārvaldnieku varēja arī neskaitīt. Ja man būtu bijis kāds ierocis, es gan būtu tikai pavīpsnājis par tādiem salašņām. Bet pašreizējos apstākļos es nevarēju mēroties pat ar vienu no viņiem. Viltībai, ne spēkam vajadzēja mani glābt. Lai palūkotos, vai nav kāda iespēja bēgt, es tikko manāmi pagrozīju galvu. Lai cik arī niecīga bija šī kustība, tā nepalika nepamanīta.

—  Mosties, mosties! — uzsauca pils pārvaldnieks.

—  Celies kājās, mazais francūzi,— norūca gondoljers.

—  Celies, es tev saku,— un otro reizi viņš man iespēra ar kāju.

Nekad neviena pavēle nav izpildīta tik nekavējoši kā šī. Vienā mirklī es uzlēcu kājās un, cik ātri varēdams, aizskrēju uz telpas otru galu. Viņi man sekoja kā angļu medību suņi, kas dzenas pakaļ lapsai; skrēju pa garu koridoru, pagriezos pa kreisi un atkal pa kreisi un pēc brīža atrados tanī pašā telpā, no kuras biju izbēdzis. Viņi man sekoja cieši pa pēdām, un man nebija laika apdomāties. Es pagriezos uz trepju pusi, bet no turienes pašlaik divi kāpa lejā. Atkāpos un gribēju izbēgt pa durvīm, pa kurām mani bija ieveduši, bet tās bija aizbultētas un es nevarēju tās atvērt. Gondoljers gribēja man uzbrukt ar nazi, bet viens spēcīgs grūdiens viņu notrieca zemē. Duncis skanēdams nokrita uz marmora grīdas.

Man nebija laika to pacelt, jo tagad jau vesels pusducis pūlējās mani notvert. Kad gribēju izspraukties viņiem cauri, mazais pārvaldnieks man aizlika kāju priekšā — un es pakritu. Bet pēc mirkļa biju atkal kājās un, izrāvies no viņu rokām, skrēju uz telpas otru galu. Laimīgi to sasniedzis, iekliedzos no prieka: rokturis viegli padevās, un es redzēju, ka nu esmu brīvībā. Bet biju aizmirsis, ka atrodos šai savādajā pilsētā. Ikkatra mājiņa ir kā saliņa. Kad atvēru durvis, lai izskrietu uz ielas, ieraudzīju sev priekšā klusu, melnu ūdeni, kas sniedzās līdz augšējiem pakāpieniem. Es atkāpos un gandrīz jau būtu iekritis vajātāju rokās. Bet tik viegli es vis nepadodos.

Atkal izcīnīju sev ceļu, kaut gan viens no gūstītājiem, pūlēdamies mani saturēt, izrāva man šķipsnu matu no galvas. Mazais pārvaldnieks man iezvēla ar atslēgu, un, kaut gan biju sasists zili melns, tomēr atkal atbrīvoju sev ceļu. Tagad bēgu pa platām trepēm augšā, atrāvu divviru durvis, kas atradās manā priekšā. Atkal pārliecinājos, ka visas manas pūles tomēr bijušas veltas.

Telpa, kurā ielauzos, bija spilgti apgaismota. Zeltītās karnīzes, masīvie pīlāri, apgleznotās sienas un griesti norādīja, ka atrodos kādas slavenas Venēcijas pils greznā zālē. Sai savādajā pilsētā ir simtiem tādu zāļu, un katra no tām darītu godu Luvrai un Versaļai.

Lielās zāles vidū atradās paaugstinājums, kur puslokā sēdēja divpadsmit vīri melnās mantijās. Tie līdzinājās franciskāņu mūkiem, un viņu seju augšdaļa bija aizklāta maskām.

Vairāki apbruņoti šaubīga izskata vīri stāvēja pie durvīm un viņu starpā tieši pretī paaugstinājumam jauneklis kājnieku formastērpā. Tikko viņš pagrieza galvu pret mani, tūlīt viņu pazinu. Tas bija septītā pulka kapteinis Orē, jauns basks, ar kuru šoziem tiku tukšojis dažu labu glāzīti. Nabaga zēns bija bals kā līķis, bet turējās vīrišķīgi šo slepkavu vidū.

Nekad neaizmirsīšu piepešo cerības staru, kas iemirdzējās viņa acīs, ieraugot biedru iesteidzamies istabā, nedz arī to vilšanos, kas izpaudās viņa sejā, kad saprata, ka biju nācis nevis atvieglot viņa likteni, bet gan tajā dalīties.

Jūs varat iedomāties^ šo ļaužu pārsteigumu, redzot manu negaidīto ierašani». Mani vajātāji bija ienākuši līdz ar mani un aizsprostoja izeju, tā ka par tālāku bēgšanu nevarēja vairs būt ne domas. Bet taisni tādos gadījumos izpaužas mans raksturs visā pilnībā. Pašapzinīgi tuvojos tiesnešiem. Manas drēbes bija saplēstas, mati izspūruši, galva asiņoja, bet manas acis un mana izturēšanās lika viņiem nojaust, ka neesmu vienkāršs mirstīgais. Neviena roka nepacēlās mani apcietināt, un es apstājos drausmīga, veca vīra priekšā, kura garā, sirmā bārda un kundziskā uzstāšanās vēstīja, ka tiklab gadi, tā arī raksturs viņu nozīmējuši par vadoni.

— Mans kungs,— es sacīju,— varbūt jūs pateiktu man, kāpēc mani ar varu apcietināja un atveda šurp? Esmu godīgs karavīrs, un tāds pats ir arī šis otrs kungs, un es prasu, lai jūs mūs nekavējoties atsvabinātu.

Manai prasībai sekoja baigs klusums. Nav patīkami redzēt uz tevi vērstas divpadsmit maskotas sejas un sajust divpadsmit atriebības kārus itāliešu acu pārus neatlaidīgi raugāmies tevī. Es tomēr izturējos, kā labam karavīram pienākas, un jutu, ka Konflānas pulkam kaunu nedaru. Man šķiet, ka neviens nebūtu varējis rīkoties pareizāk kā es. Bezbailīgi lūkojos savos slepkavās un gaidīju atbildi.

Sirmbārdis beidzot pārtrauca klusumu.

—  Kas tas ir par vīru? — viņš jautāja.

—  Viņa vārds ir Žerārs, — atbildēja mazais pārvald nieks pie durvīm.

—  Pulkvedis Žerārs, — es paskaidroju.— Negribu jūs maldināt. Es esmu Etjēns Žerārs, pulkvedis Zerats, kas piecas reizes minēts kaujas ziņojumos un ieteikts apbalvošanai ar Goda Zobenu. Esmu ģenerāļa Sišē adjutants un es prasu nekavējoties atsvabināt mani un manu karabiedru.

Baigais klusums atkārtojās, un tie paši divpadsmit nepielūdzamie acu pāri skatījās manī. Atkal ierunājās sirmbārdis:

—  Viņš ir ienācis ārpus rindas. Te ir vēl divi citi vārdi pirms viņa mūsu sarakstā.

— Viņš mums izbēga un ielauzās šeit.

— Lai viņš gaida savu kārtu. Novediet viņu cellē!

— Jūsu ekselence, bet ja viņš mums pretojas?

—  Urbiet savus dunčus viņa miesā! Tribunāls jūs aizstāvēs. Aizvediet viņu, kamēr būsim beiguši ar pārējiem.

Viņi man tuvojās, un es domāju par pretošanos. Tā būtu bijusi varoņa nāve, bet vai te bija kāds, kas to redzētu un ierakstītu vēsturē? Daudzi smagi brīži, no kuriem vienmēr izkļuvu sveiks, bija mani mācījuši nezaudēt cerību un ticību laimīgai zvaigznei. Es nepretojos, kad mani tvēra un veda no zāles laukā: gondoljers ar kailu dunci gāja man līdzās. Viņa ļaunās acis vēstīja, ka viņš ar prieku iedurtu man asmeni krūtīs, ja vien rastos iemesls to darīt.

Kas tās par brīnišķām vietām — šīs plašās Venēcijas mājas, pilis, apcietinājumi un cietumi! Mani veda vispirms pa plašu eju un tad leja pa akmens kāpnēm, līdz nonācām pie neliela koridora ar trijām durvīm. Pa vienām mani iegrūda, un durvis aizcirtās.

Gaisma ieplūda vienīgi no koridora pa mazu aizrestotu lodziņu. Taustot un uzmanīgi vērojot, iepazinos ar telpu. Kaut gan zināju, ka drīz nāksies to atkal atstāt, lai dotos uz tribunālu, tomēr nav manā dabā palaist garām varbūtēju izdevīgu gadījumu.

Akmens grīda bija mitra, un mūris vairāku pēdu augstuma sapelējis. Bija skaidrs, ka telpa atradās zem ūdens līmeņa. Gaisma un gaiss nāca no viena vienīga slīpa cauruma pie griestiem. Pa to iespīdēja arī spožs zvaigznes stariņš, kas iedvesa man cerību un mieru. Nekad neesmu bijis ticīgs, kaut gan cienu ticīgos, bet atceros, ka tajā naktī zvaigznes stars man šķita visuredzošā acs, kas mani uzlūko, un es jutos kā bailīgs jaunkareivis kaujaslaukā, kad viņā lūkojas pulkveža mierīgais skatiens.

Mana cietuma trīs sienas bija no akmens, bet ceturta no koka, un varēja redzēt, ka tā celta nesen. Acīmredzot liela telpa bija sadalīta divās mazākās. Nedz vecās sienas, nedz niecīgais logs, nedz arī smagās durvis nevarēja man iedvest cerību. Vienīgi koka sienā varēja būt glābiņš. Saprāts man teica — ja es arī to izlauztu, tad tomēr atrastos līdzīgā cellē, kādā pašlaik atrodos. Ta kā vienmēr esmu pieturējies pie principa — labāk darīt kaut ko nekā neko, tad arī pievērsu visu savu uzmanību un enerģiju šai sienai. Divi bija ļoti vāji savienoti; nebija šaubu, ka tos varētu Viegli atraut. Meklēdams pēc kāda rīka, atradu gultas kāju, kura nolauzta slavēja vienā kaktā. Iebāzu šo kāju starp dēļiem un sagatavojos jau plēst tos vaļā, kad izdzirdu tuvojamies ātrus soļus. Es apstājos un sāku klausīties.

Labprāt vēlētos aizmirst visu to, ko dzirdēju. Simtiem cilvēku esmu redzējis kaujaslaukā mirstam un pats ari esmu nonāvējis vairāk, nekā varu atcerēties, bet tas viss notika godīgā cīņā un bija karavīra pienākums. To nevar salīdzinat ar šausmām šai slepkavu bedrē. Dzirdēju, kā pa koridoru stūma kādu cilvēku. Nelaimīgo laikam ieveda trešā — no manis vistālākajā — cellē. «Palīgā, palīgā!» tas nepārtraukti kliedza. Dzirdēju sitienus un kliedzienus. Un atkal: «Palīgā! Palīgā!»— un tad: «Žerār, pulkvedi Žerār!» Tas bija mans nabaga kājnieku kapteinis, ko viņi tur mocīja.

— Slepkavas! Slepkavas!— es brēcu un lauzos savās durvīs, bet tad atkal dzirdēju viņu saucam, un tad viss palika kluss. Pēc kādas minūtes dzirdēju ko smagu nošļakstam un zināju, ka Orē nekad vairs neredzēs neviena cilvēka acs. Viņš bija aizgājis to ceļu, pa kuru bija staigājuši simtiem citu, kuri šoziem Venēcijā neatsaucās pulka pārbaudē.

Soļi nāca atpakaļ, un es domāju, ka tie nāk pēc manis. Tomēr atvērās blakus telpas durvis, un no turienes kādu izveda. Dzirdēju soļus attālināmies augšup pa kāpnēm. Nekavējoties atjaunoju savu darbu, un pēc brīža dēļi bija atbrīvoti, tā ka varēju tos pēc patikas noņemt un atlikt. Ielīdu pa caurumu otrā cellē, kura, kā jau paredzēju, bija daļa no manējās. Bet ari no šejienes nevarēju izbēgt, jo nebija vairs otras koka sienas un durvis bija noslēgtas. Nekādus norādījumus, kas varēja būt mans bēdubrālis, ko tikko aizveda uz tribunālu, es neatradu. Atgriezos savā cellē, noliku dēļus, kur bija, un gaidīju savu likteni.

Man nācās ilgi gaidīt, beidzot dzirdēju atkal soļus koridorā un savās iedomās saklausīju vēl kaut ko citu, riebīgu — dzirdēju nelaimīgā upura saucienus. Nekas tamlīdzīgs tomēr nenotika, un manu kaimiņu bez trokšņa iestūma atpakaļ blakus cellē. Man neatlika laika sazināties ar viņu, jo jau nākošā mirklī manas durvis atvērās un blēdīgais gondoljers ar pārējiem slepkavām ienāca pie manis.

—  Nāc, francūzi,— viņš teica. Viņa spalvainā roka turēja asinīm aptraipītu dunci un mežonīgās acis meklēt meklēja iemeslu iegrūst asmeni man sirdī. Pretošanās būtu bijusi lieka, tāpēc sekoju, ne vārda neteicis. Pa akmens kāpnēm mani ieveda tajā pašā lepnajā telpā, kurā biju redzējis noslēpumaino tribunālu. Bet, sev par lielu pārsteigumu, ievēroju, ka tiesnešu uzmanība vērsta nevis uz mani, bet gan uz vienu no pašu cilvēkiem.

Slaiks jauneklis stāvēja viņu priekšā un klusi kaut ko lūdzās. Viņa balss trīcēja uztraukumā un rokas drudžaini sažņaudzās.

—  Jūs nevarat to darīt! Jūs nedrīkstat to darīt! — viņš sauca.— Es lūdzu tribunālu šo spriedumu pārskatīt.

—  Nestāvi ceļā, brāl,— sacīja priekšsēdētājs.— Sī lieta ir izlemta, un nākošais jau gaida tiesas spriedumu.

—  Dieva dēļ, esiet žēlsirdīgi,— lūdzās jaunais cilvēks.

—  Mēs jau esam bijuši žēlsirdīgi,— otrs atbildēja.— Nāve būtu mazs sods tādam apvainojumam. Apmierinies un ļauj tiesai turpināt savu darbu.

Jaunais cilvēks izmisumā iekrita krēslā. Man neatlika laika iedziļināties viņa bēdās, jo viņa vienpadsmit

amata biedri uzlūkoja mani. Bija pienācis mana likteņa izšķirošais brīdis.

— Jūs esat pulkvedis Žerārs?— jautāja briesmīgais vecis.

— Jā, es tas esmu.

— Adjutants šim nelietim Sišē, kurš nav nekas cits kā lielākā laupītāja Bonaparta priekšstāvis?

Man bija jau mēles galā pateikt, ka viņš ir melis, bet ne vienmēr var strīdēties, dažreiz ir ari jāklusē.

— Esmu godīgs karavīrs,— es atbildēju,— kas bijis paklausīgs pavēlēm un izpildījis savu pienākumu.

Asinis sakāpa vecā vīra sejā, un viņa acis zibsnīja cauri melnajai maskai.

— Jūs visi esat zagļi un slepkavas, ikkatrs no jums!— viņš kliedza.— Ko jūs šeit darāt? Jūs esat francūži. Kāpēc jūs neesat Francijā? Vai mēs jūs aicinājām nākt šurp uz Venēciju? Kādas tiesības jums būt še? Kur mūsu gleznas? Kur Svētā Marka zirgi? Kas jūs tādi esat, ka drīkstat nolaupīt dārgumus, ko mūsu senči gadu simteņiem ilgi krājuši? Mēs bijām bagāta pilsēta, kad Francija bija vēl tuksnesis. Jūsu piedzērušie, trokšņojošie un muļķie kareivji ir iznīcinājuši svēto un varoņu darbus. Ko jūs man uz to varat atbildēt?

Viņš tiešām bija drausmīgs vecis; viņa baltā bārda trīcēja dusmās, un īsie, ātri izgrūstie teikumi līdzinājāj^O' mežonīga medību suņa riešanai. Es viņam gan būfu varējis pateikt, ka viņu gleznas ir drošībā Parīzē, ka viņu zirgi tik daudz uztraukuma nav vērti un ka savus varoņus — par svētiem neko nesaku — viņš var redzēt, pat nepiecēlies no krēsla. Bet ko tas viss būtu līdzējis, tad jau labāk strīdēties ar mameluku par viņa ticību. Es tikai paraustīju plecus un klusēju.

— Apcietinātam nav aizstāvja,— sacīja viens no maskotiem tiesnešiem.

— Vai kādam ir tiesības izteikt piezīmes pirms tiesas lēmuma? — Un vecis dzēlīgi paskatījās pārējos.

—  Jūsu ekselence,— ierunājās kāds cits,— kaut gan mani vārdi aizskars mūsu brāļa rētu, tomēr turu par pienākumu atgādināt, ka mums ir sevišķi iemesli piespriest šim virsniekam tādu sodu, kas būtu par brīdinājumu citiem.

—  Es to nebiju aizmirsis,— vecis atbildēja.— Brāl, ja tribunāls tevi apvainojis vienā ziņā, tad otrā viņš tev dos pilnīgu gandarījumu.

-

Jaunais cilvēks, ko ienākdams biju redzējis lūdzamies, tagad uzlēca kājās.

—  Es to nevaru paciest! — viņš sauca.— Ekselence, piedodiet man! Tribunāls var strādāt bez manis. Esmu slims! Esmu traks!— Izmisumā viņš pacēla rokas un izskrēja no zāles.

—  Lai viņš iet! — teica priekšsēdētājs.— Tiešām ir par daudz prasīts no vienkārša mirstīgā, lai viņš paliktu zem šī jumta. Viņš tomēr ir īsts venēcietis, un, tikko pirmais izmisums būs pāri, viņš sapratīs, ka mums tā vajadzēja rīkoties.

Uz brīdi es biju aizmirsts, un, kaut gan neesmu radis palikt neievērots, tad šoreiz man nekas nebūtu bijis pretim, ja viņi arī turpmāk nebūtu man piegriezuši nekādu vērību. Bet vecais priekšsēdētājs atkal paskatījās manī kā tīģeris, kas atgriežas pie sava upura.

—  Jūs par visu samaksāsiet, jo to prasa taisnība,— viņš sacīja.— Jūs, dēku meklētājs un svešinieks, esat uzdrošinājies pacelt acis mīlestībā uz Venēcijas dodža mazmeitu, kas jau bija saderināta ar Loredānas mantinieku. Kas tādas priekšrocības bauda, tam attiecīgi par tām jāmaksā.

— Tomēr ne vairāk par to vērtību,— es atteicu.

—  To mums pastāstīsiet, kad daļu būsiet nomaksājis,— viņš atbildēja.— Domāju, ka tad jūs nebūsiet tik lepns savā garā. Mateo, aizved šo cietumnieku uz celli. Šodien ir pirmdiena. Nedod viņam ne ēst, ne dzert un atved viņu tribunāla priekšā atkal trešdienas vakarā. Tad mēs lemsim, kādā nāvē viņam mirt.

Kaut gan tās nebija patīkamas izredzes, tad tomēr arī par šo žēlastību bija jābūt pateicīgam, ja spalvains mežonis ar asiņainu dunci stāv tev līdzās. Viņš izvilka mani no istabas, nogrūda pa trepēm lejā atpakaļ manā cellē. Durvis aizkrita, un es varēju nodoties pārdomām.

Mana pirmā doma bija sazināties ar savu bēdubrāli. Nogaidījis, kamēr soļi apklust, es uzmanīgi atvēru abus dēļus un lūkojos pa spraugu. Bija tik tumšs, ka ar pūlēm saskatīju kādu stāvu iespiedušos kaktā un saklausīju kādu balsi it kā nāves bailēs klusi lūdzamies. Dēļi laikam bija klaudzējuši, jo es izdzirdēju pārsteigtu izsaucienu.

—  Dūšu, draugs, nezaudē dūšu! — es saucu.— Vēl viss nav zaudēts. Turi drošu sirdi, jo Etjēns Žerārs ir pie tevis.

—   Etjēn! — Tā bija sievietes balss — balss, kas manam ausim bija šķitusi mūzika. Vienā momentā izlēcu cauri spraugai un apkampu sievieti.— Lučija! Lučija! — es saucu.

Dažas minūtes bija dzirdami tikai vārdi «Etjēn!» un «Lučija», jo tādos gadījumos jau gari neruna. Viņa atjēdzās pirmā.

—   Ak, Etjēn, viņi jūs nonāvēs! Kā jūs kritāt viņu rokās?

— Atbildēdams uz jūsu vēstuli.

Nekādu vēstuli neesmu rakstījusi.

—  Nolādētie velni! Bet jūs?

—  Es arī nācu, atbildēdama uz jūsu vēstuli.

Lučija, es neesmu rakstījis nekādu vēstuli.

Abi esam uzķērušies uz vienas un tās pašas makšķeres.

Es par sevi neraizējos, Lučiia. Turklāt man tiešas briesmas nedraud. Viņi mani atsūtījuši atpakaļ cellē.

— Ak, Etjēn, viņi jūs nonāvēs. Tur ir Lorenco.

— Vecais sirmbārdis?

Ne, nē, jaunais, tumšmatainais cilvēks. Viņš mani mīl, un es domāju, ka arī es viņu mīlu — kamēr uzzināju, kas ir īsta mīla, Etjēn. Viņš man nekad to nepiedos. Viņa sirds ir kā akmens.

—   Lai viņi dara, ko grib. Pagātni viņi nevar man laupīt, Lučija. Bet jūs — kas būs ar jums?

—   Nekas nebūs, Etjēn. Es tikšu cauri ar izbailēm. Viņi domā uzspiest man kaunazīmi, bet es to nesīšu kā goda kroni, jo tiku pie tā, tikai pateicoties jums.

Viņas vārdi stindzināja man asinis. Agrākie piedzīvojumi likās nenozīmīgi, salīdzinot ar drausmīgo ēnu, kas tagad veļas pār manu dvēseli.

—   Lučija, Lučija! — es saucu.— Dieva dēļ, sakiet man — kas šiem vīriem padomā? Sakiet man, Lučija, sakiet!

—   Es negribu jums to teikt, Etjēn, jo tas jūs sāpinātu vairāk nekā mani pašu. Labi, es tomēr pasacīšu, lai jus nedomātu ko ļaunāku. Priekšsēdētājs pavēlēs man nogriezt ausi par sodu, ka esmu mīlējusi francūzi.

Viņas ausi! So dārgo, mazo austiņu, ko biju tik bieži skūpstījis! Pieliku roku pie abām viņas samtainajām ausīm un pārliecinājos, ka vel šis svētums nebija aizskarts. Tad sakostiem zobiem zvērēju, ka tikai pāri manam līķim viņi varēs savu nodomu izpildīt.

—  Neraizējieties, Etjēn! Un tomēr man ir tik labi, ka jūs rūpējaties par mani.

— Viņi jūs neaiztiks, šie ļaundari!

—  Neesmu zaudējusi cerību, Etjēn, jo tur ir arī Lorenco. Kamēr mani tiesāja, viņš cieta klusu, bet domāju, ka viņš būs lūdzies par mani pēc manas aiziešanas.

—To viņš darīja, es dzirdēju.

— Tad viņš būs mīkstinājis viņu sirdis.

Zināju, ka tas nenotika, bet vai varēju viņai to sacīt? Viņa tomēr ar sievietei piemītošo instinktu saprata manu klusēšanu.

—  Viņi neuzklausīja Lorenco. Mīļais, nebaidieties man to teikt, jo jūs redzēsiet, ka esmu jūsu mīlas cienīga. Kur ir pašreiz Lorenco?

— Viņš aizgāja no zāles.

— Tad viņš varbūt ir aizgājis arī no šīs mājas.

— Man šķiet, ka jā.

—  Viņš ir pametis mani liktenim. Etjēn, Etjēn, vini nāk!

Tālumā dzirdēju liktenīgos soļus un atslēgu šķindēšanu. Pēc kā viņi nāca, jo cietumnieku, ko vest pie tiesas, šoreiz vairs nebija? Viņu mērķis droši vien bija izpildīt spriedumu manam dārgumiņam. Stāvēju starp viņu un durvīm un jutu lauvas spēkus savos locekļos. Es drīzāk būtu sagāzis māju, nekā ļāvis aiztikt Lučiju.

—  Ej atpakaļ! Ej atpakaļ!— viņa sauca.— Viņi tevi nonāvēs, Etjēn! Mana dzīvība vismaz ir droša. Mūsu mīlestības dēļ, Etjēn, ej prom! Nebūs jau tik briesmīgi — tu nedzirdēsi mani vaidam.

Viņa, šis vājais radījums, cīnījās ar mani un atstūma mani līdz caurumam koka sienā. Piepeši man iešāvās galvā kāda doma.

—  Un tomēr mēs varam izglābties, — es čukstēju. — Dari tūliņ, ko es tev teikšu, un nerunā pretī! Ej manā cellē. Ātri! '

Es pastūmu viņu caur spraugu un palīdzēju atlikt dēļus vietā. Biju paturējis viņas apmetni un, tajā ietinies, ielīdu vistumšākajā kaklā. Tur es gulēju, kad durvis atvērās un ienāca vairāki vīrieši.

Cerēju, ka viņi nāks bez luktura ka iepriekšējās reizēs, un tad es viņiem būtu licies kā melns traips kaktā.

— Atnes gaismu,— viens no viņiem sacīja.

Nē, nē, pie joda,— sauca rupja balss, kurā pazinu Mateo.— Tādu darbu nemīlu, un, jo vairāk es redzēšu, jo nepatīkamāks tas būs. Man ļoti žēl, sinjora, bet tribunāla pavēles jāpilda.

Gribēju uzlēkt kājās un izskriet pa vaļējām durvīm laukā. Bet vai ar to palīdzētu Lūcijai? Ja es arī tiktu laimīgi ārā, tad viņa, kamēr es atgrieztos ar palīgiem, būtu pilnīgi šo ļaundaru rokās. Vienam pašam man nebija pa spēkam viņu atsvabināt. Sīs domas man nelika mieru, un tad es sapratu, ka vienīgais, ko varēju darīt,— bija palikt klusu guļam un padoties liktenim. Puiša rupjās rokas taustīja manus sprogainos matus, šos matus, ko tikai sievietes rokas bija skārušas. Nākoša acumirklī viņš sagrāba manu ausi un es sajutu sapos, it ka kāds būtu pieskāries man ar karstu dzelzi. Kodu sev lupa, lai aizturētu kliedzienu, un jutu, ka siltas asinis sak tecēt pa pakausi un muguru.

—  Tā, paldies Dievam, tas padarīts,— teica Mateo, draudzīgi uzsizdams man pa galvu.— Jūs esat dūšīga meitene, sinjora, to varu apliecināt. Vēlētos vienīgi, lai jums būtu labāka gaume un jūs nemīlētu francūzi. Viņš vainīgs, ne es, pie tā, ko nupat jums izdarīju.

Ko varēju citu iesākt, kā palikt mierā un sirdīties par savu bezspēcību? Tomēr apziņa, ka esmu cietis sievietes labā, remdināja manas sāpes un nevaldāmās dusmas. Vīriešiem ir paradums teikt sievietēm, ka viņu dēļ tie labprāt uzņemtos katras sāpes; man bija dota priekšrocība to pierādīt. Es ari iedomājos, cik cēla izliktos visiem šī mana izturēšanās, ja kādreiz tā taptu zināma, un cik lepns Konflānas pulks būs uz savu pulkvedi. Tādas domas palīdzēja man ciest klusu, kaut gan asinis vel arvien pilēja pa pakausi uz akmens grīdas. Sī asins pilēšana man kļuva gandrīz liktenīga.

— Viņa stipri asiņo,— teica viens no sulaiņiem.— Labāk atsauciet ārstu, citādi atradīsiet viņu rit no rīta beigtu.

—  Viņa guļ tik nekustīgi un ne reizi neatvēra muti,— teica cits. — Uztraukums būs viņu nonāvējis.

—  Muļķības, jauna sieviete tik viegli vis nemirst.— To sacīja Mateo.— Bez tam es nogriezu ausij pavisam mazu gabalu, vienīgi tik daudz, lai būtu redzama tribunāla zīme. Celies, sinjora, celies!

Viņš kratīja mani aiz pleca, un no bailēm, ka viņš nesatausta manu uzpleci caur apmetni, man gandrīz vai apstājās sirds.

— Kā tad jūs jūtaties.? — viņš jautāja.

Es neatbildēju.

—  Nolādēts! Es gribētu, lai man būtu darīšana tikai ar vīriešiem, nevis ar sievieti — un vēl visskaistāko Venēcijā,— teica gondoljers.— Nikola, patapini man savu kabatlakatiņu un atnes gaismu!

Nu visam bija beigas, visļaunākais bija noticis. Nekas vairs nevarēja mani glābt. Kaut gan gulēju sakņupis kaktā, tomēr katrs muskulis bija sasprindzināts kā meža kaķim, kas gatavojas lēcienam. Ja man bija jāmirst, tad nolēmu mirt nāvē, kas atsvērtu visu manu dzīvi.

Viens no puišiem bija aizgājis pēc lampas, un Mateo stāvēja, pārliecies pār mani ar kabatlakatiņu rokā. Vēl mirklis, un mans noslēpums būs atklats. Piepeši viņš saslējās un apjucis palika stāvam. Tanī pašā brīdī caur mazo lodziņu virs manas galvas atskanēja savāds troksnis. Dzirdēju airu klaudzēšanu un ļaužu čaloņu. Nākošā mirklī kāds, lauzdamies durvīs, kliedza: «Atveriet! Imperatora vārdā, atveriet!»

Imperators! — tas skanēja kā svēto vārds, kas spējīgs iebiedēt visus dēmonus. Aizbēga Mateo, sulaiņi, pārvaldnieks — visa slepkavu bandā. Vēl dzirdēju saucienus,'tad cirvja sitienus un dēļu Lūšanu. Žvadzēja ieroči, un franču karavīru balsis bija dzirdamas zālē. Nākošā brīdī kāpnēs noklaudzēja steidzīgi soļi un kāds ieskrēja manā cellē.

—  Lučija!— viņš sauca.— Lučija! — Smagi elsodams un nevarēdams atrast vārdus, tas stāvēja krēslainās telpas vidū.

Tad viņš atkal sauca:

—  Lučija, vai tagad iu zini, cik ļoti tevi mīlu? Ko citu vēl varēju darīt, lai tu vairs nešaubītos? Esmu nodevis tēviju, lauzis, zvērestu, pazaudējis draugus un licis uz spēles dzīvību, lai tevi glābtu.

Tas bija jaunais Lorenco Loredāns, Lučijas līgavainis, kuru es biju pārspējis. Man bija viņa žēl, bet katrs pūlas mīlu iegūt sev, un, kad šinī spēlē jāzaudē, ir patīkami, ja tevi uzvarējis cienīgs sāncensis. Gribēju viņam to paskaidrot, bet, tiklīdz sāku runāt, viņš pārsteigts iekliedzās, izskrēja koridorā, paķēra lampu un apgaismoja manu seju.

—  Ak, jūs tas esat, jūs, nelieti! — viņš sauca.— Jūs, franču švauksts! Jūs samaksāsiet par visu ļauno, ko esat man nodarījis.

Bet tad viņš ievēroja manu bālo seju un asinis, kas vēl arvien tecēja.

—  Kas tas ir?— viņš jautāja.— Kā jūs zaudējāt savu ausi?

Pārvarēju nespēku un, piespiedis kabatlakatiņu pie rētas, piecēlos — un biju atkal vecais, drošsirdīgais franču huzāru pulkvedis.

—  Mans ievainojums, kungs, ir niecīgs. Ar jūsu atļauju mēs vairs neatgriezisimies pie tik maznozīmīga personīga rakstura jautājuma.

Bet Lučija bija izskrējusi caur spraugu manā cellē un, saķērusi Lorenco pie rokas, viņam uztraukti visu izstāstīja.

—  šis cēlais kungs — viņš stājās manā vietā, Lorenco. Viņš to cieta manis dēļ, lai es būtu glābta.

Es jutu līdzi cīņai, kas atspoguļojās itālieša sejā. Beidzot viņš man sniedza roku.

—  Pulkvedi Žerār,— viņš teica.— Jūs esat lielas mīlas cienīgs. Es jums piedodu, jo, lai gan esat nodarījis man ļaunu, taču esat arī to cēli izpircis. Bet brīnos, ka esat palicis dzīvs. Es aizgāju no tribunāla pirms jūsu tiesāšanas, bet nopratu, ka neviens francūzis nevarēja cerēt uz žēlsirdību, tāpēc ka ir iznīcināti Venēcijas greznumi.

—  Viņš nav tos iznīcinājis!— sauca. Lučija.— Taisni otrādi — viņš palīdzēja tos uzglabāt mūsu pilī.

— Vienu vismaz,— es teicu un noliecos noskūpstīt viņas roku.

Tā, mani draugi, es zaudēju ausi. Lorenco atrada divas dienas pēc šī notikuma ar caurdurtu sirdi Svētā Marka laukumā. No tribunāla tiesnešiem un viņu rokaspuišiem Mateo un trīs citus nošāva, pārējie tika izraidīti no pilsētas. Lučija, mana daiļā Lučija, pēc franču aiziešanas no pilsētas iestājās Merānas klosteri, un tur viņa varbūt vēl tagad ir klostera priekšniece. Varbūt jau sen aizmirsusi tās dienas, kad mums bija kopīgas raizes un kad plašā pasaule likās gluži maziņa, salīdzinot ar mīlu, kas dega mūsu sirdīs. Varbūt arī nav tā. Varbūt viņa nav aizmirsusi. Ir varbūt brīži, kad klostera mieru skar atmiņas par veco karavīru, kurš viņu tik ļoti mīlēja senās dienās.

Jaunība pagājusi, un aizraušanās beigušās, bet vīrieša dvēsele nekad nemainās, un arī šodien Etjēns Žerārs zemu locītu galvu viņas priekšā un labprāt zaudētu otru ausi, ja ar to varētu viņai pakalpot.

II KĀ BRIGADIERIS IEŅĒMA SARAGOSU

Mani draugi, vai esmu jums kādreiz stāstījis, kādos apstākļos iestājos Konflānas huzāru pulkā Saragosas ielenkšanas laikā, un par savu varoņdarbu, ieņemot šo pilsētu? Nē? Tad gan jums būs ko dzirdēt. Izstāstīšu jums gadījumu tieši tā, kā tas notika. Atskaitot divus vai trīs vīriešus un pārdesmit sieviešu, jūs būsiet pirmie, kas šo stāstu dzirdēsiet.

Jūs jau zināt, ka kalpoju par leitnantu un jaunāko kapteini otrajā huzāru pulkā, tā sauktajos Samberānas huzāros. Tajā laikā, par kuru jums stāstu, man bija tikai divdesmit pieci gadi un es biju tikpat bezbēdīgs un pārdrošs kā ikkurš Lielās armijas karavīrs. Gadījās, ka Vācijā tika pārtraukta karadarbība, bet Spānijā tai laikā tā bija pilnos ziedos. Tāpēc imperators, gribēdams pastiprinat armiju Spānijā, paaugstināja mani par vecāko kapteini un pārcēla pie Konflānas huzāriem, kuri tai laikā skaitījās piektajā korpusā, maršala Lanna vadībā.

Tas bija garš ceļš — no Berlīnes līdz Pirenejiem. Mans jaunais pulks atradās tajā karaspēka daļā, kas maršala Lanna vadībā ielenca Spānijas pilsētu Saragosu. Tāpēc pagriezu savu zirgu uz to pusi un pēc nedēļas vai drusku vēlāk biju franču galvenā miteklī, no kurienes mani komandēja uz Konflānas huzāru nometni.

Jūs, bez šaubām, esat lasījuši par slaveno Saragosas ielenkšanu, un es gribu tikai piemetināt, ka ģenerālim nevar būt grūtāka uzdevuma, kāds bija maršalam Lannam. Milzīgā pilsēta bija pārpildīta visdažādākiem ļaudīm — karavīriem, lauciniekiem, garīdzniekiem, kas ienīda frančus un bija nolēmuši labāk mirt nekā padoties. Pilsētā bija astoņdesmit tūkstoši cilvēku, un viņus ielenca tikai trīsdesmit tūkstoši. Mums bija spēcīga artilērija un nepārspējami kara inženieri. Nekad nebiju redzējis līdzīgu ielenkšanu, jo parasti pilsētas padodas, tiklīdz ieņemti cietokšņi, bet šoreiz pēc cietokšņu krišanas tikai sākās īstā kauja. Katra māja bija cietoksnis, un katra iela — kaujaslauks, tā ka mums nācās lēni, dienu pēc dienas atbrīvot ceļu, uzspridzinot mājas ar visiem iedzīvotājiem, kamēr vairāk nekā puse pilsētas bija iznīcināta. Bet otra puse turpināja ciņu tikpat neatlaidīgi kā sākumā, un stāvoklis bija iegrozījies tai par labu, jo šī pilsētas daļa sastāvēja no milzīgiem klosteriem ar Bastilijai līdzīgiem mūriem, kurus tik viegli vis nevarēja no ceļa noslaucīt. Tādi bija lietas apstākļi, kad iestājos pulkā.

Man jāatzīstas, ka kavalērijai nav lielas nozīmes pie ielenkšanas, kaut gan bija laiks, kad nevienam nebūtu ļāvis to teikt. Konflānas huzāri atradās pilsētas dienvidu pusē, un viņu uzdevums bija izsūtīt patruļas, lai pārliecinātos, vai spānieši netuvojas no dienvidiem. Pulka komandieris nebija labs karavīrs, un tai laikā pulkam neklājās tik spoži kā vēlāk. Jau pirmā vakarā redzēju lietas, kas mani pārsteidza: man bija lielas prasības, un slikti iekārtotā nometne, nekārtīgi apseglotie zirgi un nolaidīgie jātnieki darīja raizes. Vakariņās satikos ar saviem jaunajiem biedriem — divdesmit sešiem virsniekiem, un es klaji liku tiem saprast, ka atrodu apstākļus še gluži citādus nekā savā bijušajā pulkā Vācijā. Manām piezīmēm sekoja vispārējs klusums, un skatieni, kuri vērsās uz mani, liecināja, ka esmu bijis pārāk vaļsirdīgs. Sevišķi dusmas noslēpt nevarēja pulkvedis, un majors Olivjē, liels karstgalvis, kas sēdēja man iepretī, visu laiku braucīja savas lielās, melnās ūsas un skatījās manī, it kā gribētu mani aprīt. Sādu izturēšanos tomēr neņēmu ļaunā, jo apzinājos, ka tiešām esmu bijis pārāk atklāts, un jau pirmajā vakarā strīds ar virsnieku, kam biju padots, būtu atstājis sliktu iespaidu.

Tiktāl, atzīstos, biju vainīgs, bet tagad uzklausiet turpinājumu. Paēduši vakariņas, pulkvedis un daži citi virsnieki aizgāja. Man jāpiezīmē, ka mūsu ēdamtelpas bija lauku mājās. Palikām kāds ducis virsnieku pie spāniešu vīna, ko mums ienesa pēc turienes paraduma kazādas maisā. Tas mūs visus uzjautrināja.

Tad majors Olivjē man šo to iztaujāja par mūsu pulku Vācijā un kādu lomu es spēlējis šai karagājienā.

Iekaisis no vīna, aizrāvos un sāku stāstīt. Tas ir ļoti dabīgi, vai ne, mani draugi? Jūs man jutīsiet līdzi. Savā pulkā biju par paraugu katram virsniekam manos gados. Labāk par citiem mācēju valdīt zobenu, biju pārdrošākais jātnieks, daudzu piedzīvojumu varonis. Un nu man bija jāpieredz, ka mani ne tikai nepazina, bet pat nemīlēja. Vai tad nebija saprotams, ka gribēju saviem krietnajiem biedriem pastāstīt, kas par vīru esmu? Vai nebija saprotams, ka gribējās viņiem uzsaukt: «Priecājieties, mani draugi, priecājieties! Ne ikdienišķs cilvēks atnācis šodien pie jums, bet tas esmu es, Žerārs, Ratisbonas varonis, Jēnas iekarotājs, tas, kurš izklīdi nāja ienaidniekus pie Austerlicas!» To visu, protams, nevarēju teikt. Bet varēju vismaz pastāstīt dažus notikumus, kas runātu paši par sevi. To arī darīju. Viņi klausījās klusēdami. Es stāstīju tālāk, bet, kad biju beidzis tēlot to, kā pārvedu pulku pār Donavu, visi sāka briesmīgi smieties. Izvilinājuši nostāstus, viņi tagad zobojās par mani pārliecībā, ka viņiem darīšana ar lielīgu meli.

Tad tā mani uzņem Konflānas huzāri? Jutos tik pazemots, ka asaras man saskrēja acīs, un tas izsauca vēl trakakus smieklus.

— Vai jūs, kaptein Peletan, nezināt, vai maršals Lanns ir vēl savā pulkā? — jautāja majors.

— Domāju gan, major,— tas atbildēja.

— Tiešām, tagad, pēc kapteiņa Žerāra ierašanās, man šķiet, ka viņa klātbūtne nemaz vairs nav vajadziga.

Gaiss trīcēja no skaļiem smiekliem. Redzu kā šodien viņu sejas, viņu vīpsnīgās acis un vaļējās mutes — Olivjē ar viņa melnajām, spurainajām ūsām, vājā Peletana zobošanos, pat jaunie leitnantiņi raustījās smieklos. Ak Dievs, kāds apvainojums! Bet manas dusmas bija nožāvējušas asaras. Jutos atkal mierīgs, pašapzinīgs, ārēji auksts kā ledus, bet krūtīs kvēloja uguns.

— Va drīkstu vaicāt, major, kad notiek rīta junda?

— Es ceru, ka jūs, kapteini Žerār, nedomājat grozīt stundu,— viņš atbildēja, un atkal sekoja nevaldāmi smiekli, kas tomēr tūliņ apklusa, jo nopietni un dzedri raudzījos klātesošajos.

—  Kad ir junda? — strupi jautāju kapteinim Peletanam. Viņš gribēja atkal dot zobgalīgu atbildi, bet mans skats viņu apturēja.

— Junda ir sešos,— tas atbildēja.

— Pateicos.

Tad saskaitīju klātesošos un redzēju, ka man ir darīšana ar četrpadsmit virsniekiem, no kuriem divi jauni puiši, tikko atnākuši no Sensiras. No viņiem nevarēju nekādu gandarījumu prasīt. Tātad palika majors, četri kapteiņi un septiņi leitnanti.

Kungi,— es teicu, skatīdamies uz viņiem, — es justos šī slavenā pulka necienīgs, ja neprasītu gandarījumu par rupjo uzņemšanu, kāda man šovakar bija jāpiedzīvo, un ari jūs esat tā necienīgi, ja kāda iemesla dēļ liegsiet man gandarījumu.

—  Lai notiek,— teica majors.— Esmu ar mieru pazemoties un Konflānas huzāru vārdā dodu jums gandarījumu.

—  Pateicos,— es atbildēju,— bet man ir prasības arī pret pārējiem kungiem, kas smējās par mani.

— Ar kuru tad jūs gribat cīnīties?— jautāja kapteinis Peletans.

— Ar visiem,— es paziņoju.

Viņi pārsteigti saskatījās. Tad aizgāja uz istabas otru galu, kur dzirdēju tos sačukstamies un smejamies. Acīmredzot viņi vēl joprojām domāja, ka viņiem darīšana ar kādu ģeķīgu lielmani. Tad viņi atnāca atpakaļ.

—  Jūsu prasība ir neparasta,— sacīja majors Olivjē, — bet mēs to pieņemam. Kādu divkauju jūs liekat priekšā? Jums tiesības izvēlēties.

—  Ar zobeniem,— es teicu. — Un ar jums kā vecāko, major Olivjē, gribu rit pulksten piecos sākt. Tādā kārtā man būs iespējams katram ziedot piecas minūtes — un līdz jundai būsim cauri. Man tomēr laipni jālūdz minēt satikšanās vietu, jo esmu še pilnīgi svešs.

Mana mierīgā un vienkāršā izturēšanās atstāja lielu iespaidu. Smaids bija nozudis no lūpām, un Olivjē vairs nezobojās, bet kļuva nopietns.

—  Aiz zirgu staļļiem ir mazs brīvs laukums, kur mēs vienu otru goda lietu esam nokārtojuši — un, jāpiezīmē, sekmīgi. Tur, kapteini Žerār, būsim noteiktā laikā,— viņš teica.

Tanī brīdī, kad palocījos, lai pateiktos par viņu piekrišanu, ēdamistabas durvis atvērās un uztraukts istabā iesteidzās pulkvedis.

—  Mani kungi,— viņš teica,— man uzdots atrast brīvprātīgo kādam ļoti bīstamam uzdevumam. Neslēpšu, ka lieta ir ārkārtīgi nopietna, un maršals Lanns izvēlējās kavalērijas virsnieku, tāpēc ka tādu vieglāk zaudēt nekā kājnieku virsnieku vai kara inženieri. Precētus vīrus nedrīkst izvēlēties. Kas no pārējiem piesakās?

Pats par sevi saprotams, ka visi neprecētie virsnieki paspēra soli uz priekšu. Pulkvedis pārsteigts lūkojās visapkārt. Es redzēju viņa apmulsumu. Bija jāiet visspējīgākajam, bet ari to bija sāpīgi zaudēt.

— Pulkveža kungs,— es ierunājos,— vai man atļauts izteikt savas domas?

Viņš bargi paskatījās manī, jo nebija vēl aizmirsis manus vārdus vakariņu laikā.

—  Runājiet,— viņš atvēlēja.

— Man gribētos aizrādīt,— es sacīju,— ka šis uzdevums jāpilda man, jo man uz to ir zināmas tiesības un tā būtu arī ērtāk.

—  Kā tā, kapteini Žerār?

—  Man ir tiesības tāpēc, ka esmu vecākais kapteinis. Un ērti tāpēc, ka manu izpalikšanu pulkā nemaz nemanīs, jo neviens mani vēl nepazīst. — Pulkveža sejas panti atslāba.

—  Zināmā mērā jums taisnība, kapteini Žerār,— viņš teica.— Man šķiet, ka jūs tiešām esat vispiemērotākais šim uzdevumam. Nāciet man līdzi, un es jums došu norādījumus.

Novēlējis saviem jaunajiem biedriem labu nakti, es atstāju istabu, vēlreiz atgādinājis, ka rīt pulksten piecos būšu viņu rīcībā. Viņi klusi palocījās, un viņu sejas liecināja, ka viņi sākuši pareizāk novērtēt manu raksturu.

Domāju, ka pulkvedis man nekavējoties pateiks uzdevumu, bet tā nenotika: viņš soļoja klusēdams, un es sekoju viņam. Izgājuši cauri nometnei, mēs turpinājām ceļu pa ierakumiem un pāri akmeņu kaudzēm, kas vēstīja, ka še bijuši pilsētas mūri. Starp māju drupām bija neskaitāmas ejas. Kur kādreiz bijusi apdzīvota priekšpilsēta, tagad neredzēja nekā cita kā sagrautus mūrus un ķieģeļu kaudzes. Bija izbūvētas ieliņas, kuru stūros mirdzēja lukturi ar uzrakstiem, lai gājēji vieglāk atrastu ceļu. Pulkvedis steidzās uz priekšu, līdz beidzot pēc ilgas iešanas augsts, pelēks mūris aizsprostoja mums ceļu. Te, aiz barikādes, atradās mūsu avangards. Pulkvedis ieveda mani kādā mājā, kurai nebija pat jumta, un tur es ieraudzīju divus štāba virsniekus,

nometušos ceļos pie vājas lukturu gaismas, uzmanīgi pētām uz bungām uzklātu karti. Virsnieks ar noskūto seju un līko muguru bija maršals Lanns, bet otrs — ģenerālis Razū, inženieru augstākais priekšnieks.

— Kapteinis Žerārs pieteicās iet,— sacīja pulkvedis.

Maršals Lanns piecēlās un kratīja man roku.

— Jūs esat drošsirdīgs, mans kungs,— viņš atzina.

—  Man ir dāvana jums,— tas turpināja, pasniedzot stikla pudelīti.— Dakteris Fardē to speciāli pagatavojis: kritiskā brīdī pielieciet to pie lūpām, un nākošā mirkli jūs vairs nebūsiet starp dzīvajiem.

Nekas, jautrs sākums! Jums, mani draugi, atzīšos, ka aukstas trīsas pārskrēja man pār muguru un mati sacēlās stāvus.

— Atvainojiet, mans kungs,— es teicu salutēdams,

—  redzu, ka esmu pieteicies ļoti bīstamam uzdevumam, bet sīkākus norādījumus līdz šim neesmu saņēmis.

—  Pulkvedi Perēn,— nopietni sacīja Lanns, — ir netaisni pieņemt šī drošsirdīgā virsnieka brīvprātīgo pieteikšanos, pirms viņš nav iepazīstināts ar briesmām, kas viņam draud.

Pa to laiku atkal biju nomierinājies.

— Kungs,— es iebildu,— atļaujiet piezīmēt: jo lielākas briesmas, jo lielāks gods, un, ja es redzētu, ka man nav dzīvība jāliek uz spēles, es savu pieteikšanos nožēlotu.

Tā bija cēla runa, un pašapziņa deva spēku sacīt tādus vārdus. Sai brīdī biju varonis.-Redzot Lanna acīs izbrīnu, notrīsēju priekā par tik spožu debiju savā jaunajā dienesta vietā. Ja šai naktī man būtu jāmirst, mans vārds tomēr netiku aizmirsts. Kā mani jaunie, tā arī vecie biedri, kuriem nav nekā kopīga,— visi atminētos Etjēnu Žerāru un viņa drošsirdību.

— Ģenerāli Razū, paskaidrojiet stāvokli! — īsi norīkoja Lanns.

Kara inženieris piecēlās un aizveda mani līdz durvīm. Rādīdams uz augsto, pelēko mūri, kas pacēlās virs māju drupām,'viņš teica:

—  Ienaidnieka aizsarglīnija ir Madonnas klostera mūris. Ja mēs to varētu ieņemt, pilsētai jākrīt; bet spānieši visapkārt izlikuši minas, turklāt mūri ir tik biezi, ka mūsu artilērijai būtu grūti tos sagraut. Mēs zinām, ka ienaidniekam vienā no apakšējiem kambariem ir ievērojami pulvera krājumi. Ja tos izdotos uzspridzināt, mums ceļš būtu brīvs.

—  Kā tikt uz turieni?— es jautāju.

— Paskaidrošu jums. Pilsētā mums ir franču aģents, vārdā Ibērs. Mums ar viņu ir sakari, un viņš solījās noliktavu uzspridzināt. Tam bija jānotiek aizvakar no rīta, un divas dienas nepārtraukti tūkstoš grenadieru liela trieciennodaļa atrodas pilnā gatavībā, lai vajadzīgā brīdī dotos uzbrukumā. Sprādziena nav, neesam pa šīm divām dienām saņēmuši nekādas ziņas no Ibēra. Rodas jautājums — kas ar viņu noticis?

— Jūs gribat, lai es eju un uzzinu?

— Taisni tā. Vai viņš ir slims vai ievainots, vai miris? Vai mums gaidīt viņu vai mēģināt uzbrukt citā vietā? Nevaram neko lemt, pirms nezinām, kas ar viņu noticis. Te ir pilsētas plāns, kapteini Žerār. Jūs redzat, ka daudzo baznīcu un klosteru vidū ir laukums, no kura sākas vairākas ielas. Sasnieguši šo laukumu, jūs ieraudzīsiet vienā stūrī katedrāli, un tur būs arī Toledo iela. Ibērs dzīvo mazā mājiņā starp kurpnieka mitekli un veikalu, ejot no katedrāles, ielas labajā pusē. Vai jūs mani saprotat?

— Jā.

— Jums jāsasniedz ši māja, jāsastopas ar Ibēru un jāuzzina, vai viņa plāns vēl realizējams vai arī jāatmet.

Tad viņš iedeva man brūnu flaneļa vīstokli.

— Tas ir franciskāņu mūka tērps,— viņš teica,— un labākais pārģērbšanās veids.

Es atrāvos.

— šis tērps pataisa mani par spiegu! — es izsaucos. — Es vēlētos iet savā uniformā.

— Nekādā ziņā. Kā jūs varat cerēt palikt pilsētas ielās nepamanīts? Neaizmirstiet arī to, ka spānieši gūstā neņem, un jūsu liktenis būs neapskaužams, lai kādā tērpā jūs notvertu.

Tā bija taisnība. Diezgan ilgi biju Spānijā, lai zinātu, ka tāds liktenis bija drausmīgāks nekā vienkārša nāve. Visu ceļu, sākot no pašas robežas, biju dzirdējis baigus nostāstus par mocībām un kropļošanām. Paņemdams franciskāņu tērpu, teicu:

— Nu esmu gatavs.

— Vai esat. apbruņots?

— Man ir zobens.

—  Ņemiet labāk šo nazi, lai zobens paliek. Pasakiet Ibēram, ka pulksten četros pirms gaismas trieciennodaļa atkal būs gatavībā. Jūs ārā gaida seržants, kas parādīs, kā iekļūt pilsētā. Ar labu nakti, un vēlu veiksmi!

Nebiju vēl izgājis, kad abi ģenerāļi atkal pārliecās pār karti. Durvīs mani gaidīja kara inženieru apakšvirsnieks. Apjožos un, noņēmis karavīra cepuri, pārvilku kapuci pār galvu. Arī piešus noņēmu. Tad sekoju klusēdams savam vadonim.

Iet mums vajadzēja ļoti uzmanīgi, jo uz vaļņiem stāvēja spāniešu posteņi, kuri pastāvīgi apšaudīja mūsu priekšposteņus. Mēs gājām, zagdamies gar lielo klostera mūri, kustēdamies lēni un uzmanīgi ūz priekšu, kamēr sasniedzām lielu kastaņkoku. Te seržants apstājās.

—  Sai kokā viegli uzkāpt,— viņš teica.— Pa trepēm nebūs vienkāršāk. Rāpieties augšā, un jūs redzēsiet, ka no pēdējā zara iespējams sasniegt mājas jumtu. Tālāk lai jūs vada sargeņģelis, nav manos spēkos jums vairāk palīdzēt.

Sacēlis smago, brūno tērpu uz augšu, sāku kāpt kokā. Mēness spoži spīdēja, un tumšās jumtu kontūras asi izcēlās pret zvaigžņotajām debesīm. Koks atradās mājas ēnā. Lēni rausos no zara uz zaru un biju jau tuvu galotnei. Atlika vēl tikai uzrāpties resnā zarā, un mūris būtu sasniegts. Piepeši izdzirdu soļus un, piespiedies pie koka stumbra, paslēpos tā ēna. Pa jumtu nāca kāds cilvēks, tieši man pretī. Turēdams sev priekšā šauteni, viņš rāpās, saliecies un izstiepis galvu uz priekšu. Varēja redzēt, ka viņš ir uzmanīgs un aizdomu pilns. Pāris reižu viņš apstājās, tad gāja tālāk, līdz sasniedza margas dažu jardu attālumā no manis. Te viņš nometās ceļos un, pacēlis šauteni, izšāva.

Par tik negaidītu sprādzienu sev līdzās biju tā pārsteigts, ka gandrīz nokritu no koka. Vienu mirkli biju nezināšanā — vai tik lode nav ķērusi mani. Bet, kad lejā dzirdēju smagu vaidu un redzēju spānieti, pārliekušos pār margām, skaļi smejamies, sapratu, kas bija noticis. Tur gulēja mans nabaga uzticamais seržants, kas gribēja redzēt mani līdz pēdējam mirklim. Spānietis bija viņu ieraudzījis un nošāvis. Arī tagad viņš arvien skatījās tumsā, varbāt tāpēc, ka brīžiem atskanēja vaidi, kas vēstīja, ka seržants vēl dzīvs. Sargkareivis palūkojās

apkārt, bet visur valdīja nāves klusums. Varbūt gribēdams galīgi izrēķināties ar nolādēto francūzi vai arī tikai paskatīties, kas tam kabatās, spānietis nolika ieroci, saliecās uz priekšu un ierāpās kokā. Tai pašā mirklī iedūru viņam dunci krūtīs, un viņš krita ar lielu troksni cauri zariem, līdz smagi atsitās pret zemi. Dzirdēju lejā īsu ciņu un pāris franču lamuvārdu. Tad viss apklusa. Ievainotajam seržantam nebija ilgi jāgaida atriebšana.

Kādu brītiņu neuzdrošinājos kustēties, baidīdamies, ka tikai kāds nav izdzirdis troksni. Visapkārt tomēr valdīja klusums. Dzirdēju vienīgi baznīcas pulksteni vēstām pusnakti. Rāpdamies tālāk pa zaru, sasniedzu jumtu. Tur gulēja spānieša šautene, bet tai nebija nekādas nozīmes, jo pulvera rags palika spānietim pie jostas. Turklāt šautene varēja brīdināt ienaidnieku, ka kaut kas noticis, tāpēc nosviedu to lejā. Tad sāku pētīt, kā no mūra nokļūt pilsētā.

Rija skaidrs, ka nokāpt visvienkāršāk pa to pašu ceļu, pa kuru sargpostenis bija uzkāpis, un, kāds šis ceļš bija, drīz kļuva redzams. Dzirdēju kādu balsi vairākas reizes saucam: «Manuelo! Manuelo!»— un, paslēpies ēnā, mēnessgaismā ieraudzīju bārdainu galvu, kas lūkojās pa kādām nolaižamām durvīm. Nesaņēmis atbildi, bārdainais vīrs izlīda caur durvīm, un tam sekoja trīs līdz zobiem apbruņoti puiši. Te nu jūs redzat, cik svarīgi ir piegriezt vērību vismazākiem priekšmetiem un aizsarglīdzekļiem, jo, ja spānieša šauteni būtu atstājis tur, kur to atradu, viņi būtu pārmeklējuši jumtu un mani atraduši. Bet tagad patruļa, nesaņēmusi nekādu atbildi, droši vien domāja, ka sargkareivis pa jumtiem aizgājis tālāk. Tāpēc tie aizsteidzās tai virzienā, bet es, izmantodams brīdi, kad viņi man uzgrieza muguras, piesteidzos pie vaļējām nolaižamajām durvīm un pa trepēm nokāpu lejā. Māja likās neapdzīvota, jo izgāju cauri pa neaizslēgtajām durvīm uz ielas.

Tā biia šaura, klusa ieliņa, kura krustojās ar otru, daudz platāku ielu. Tur ieraudzīju bariem karavīrus un zemniekus guļam ap neskaitāmiem ugunskuriem. Pilsētā valdīja tik šausmīga smaka, ka tiešām bija jābrīnās, ka cilvēki tajā var dzīvot. Pa visu ielenkšanas laiku, kas ilga vairākus mēnešus, ielas nebija tīrītas, un mirušie gulēja nenovākti uz bruģa. Redzēju vairākus cilvēkus kustamies no viena ugunskura uz otru. Starp tiem pamanīju arī dažus mūkus. Nopratis, ka viņi staigā brīvi, neviena neapturēti, es saņēmu dūšu un steidzos lielā laukuma virzienā. Ejot garām vienam no ugunskuriem, kāds vīrietis satvēra mani aiz piedurknes un apturēja. Viņš rādīja uz kādu sievieti, kas gulēja uz ielas, un es sapratu, ka viņa bija tuvu miršanai un vīrietis gribēja, lai dodu viņai svētos sakramentus.

Arī šoreiz izglābos, pateicoties niecīgajām latīņu valodas zināšanām, kuras man bija palikušas.

Kā jau paredzēju, plašais bulvāris beidzās laukumā, kurš bija pārpildīts ar karaspēku. Tur liesmoja daudzi ugunskuri. Es gāju ātri uz priekšu un neievēroju piezīmes, kuras tika man veltītas. Pagāju garām katedrālei un turpināju ceļu pa man norādīto ielu. Tai pilsētas daļā, kura bija vistālāk no mūsu uzbrukumiem, nebija novietota neviena karaspēka daļa, un tur valdīja tumsa. Tikai mazs gaismas stariņš spīdēja no kāda loga. Māju starp kurpnieka mitekli un viņa tirgotavu, kuru man bija uzdots uzmeklēt, nenācās grūti atrast. Tā bija neapgaismota un durvis aizslēgtas. Uzmanīgi nospiedu rokturi. Nezināju, kas atrodas mājā, tomēr man bija jāriskē. Atgrūdu durvis un iegāju iekšā.

Mājā bija tumšs kā melnā naktī — jo vairāk tādēļ, ka aiz sevis aizvēru durvis. Taustīdams saķēru galda malu. Tad apstājos un gudroju, ko darīt tālāk un kā iegūt ziņas par šīs mājas iemītnieku Ibēru. Kļūda maksātu man dzīvību, un arī mans uzdevums netiktu izpildīts. Varbūt viņš nedzīvoja viens pats, bet kā īrnieks kādā spānieša ģimenē, un mans apciemojums varēja nest iznīcību ne vien man, bet ari viņam. Reti kad dzīvē esmu bijis tik apmulsis. Un tad piepeši kaut kas sastindzināja man dzīslās asinis. Tā bija balss, čukstoša balss man pie pašas auss.

—  Mans Dievs! — sauca šī balss it kā nāves briesmās.— Ak, mans Dievs, mans Dievs! — Tad šņukstiens, un viss atkal apklusa.

ŠI drausmīgā balss lika man nodrebēt bailēs, bet tā manī modināja arī cerību, jo likās francūža balss.

— Kas tur ir? — es jautāju.

Dzirdēju nopūtu, bet atbildi nesaņēmu.

— Vai jūs tas esat, lbēra kungs?

—  Jā, jā,— tas atsaucās tikko sadzirdami.— Odeni, ūdeni, Dieva dēļ, ūdeni!

Gāju balss virzienā, bet atdūros pret sienu. Atkal dzirdēju nopūtu, bet nu nevarēja būt šaubu, ka balss nāk no augšas, virs manas galvas. Pacēlu rokas, bet neko nesataustīju.

— Kur jūs esat? — es saucu.

—  Te, te! — atskanēja savādā, drebošā balss. Izstiepu roku un taustījos gar sienu, līdz uzdūros kailai cilvēka kājai. Tā bija vienā augstumā ar manu seju un tomēr, cik varēju just, bez atbalsta. Izbrīnā atkāpos. Tad izvilku no kabatas šķiltavas un aizdedzu uguni. Pirmā uzliesmojumā redzēju vīrieti it kā karājamies gaisā, un no liela pārsteiguma man nodzisa uguns. Trīcošiem pirkstiem šķīlu otrreiz un šoreiz aizdedzu arī vaska svecīti. Pacēlu to gaisā, un, ja mans pārsteigums mazinājās, redzot drausmīgo skatu, tad šausmas desmitkārt palielinājās.

Vīrietis bija pienaglots pie sienas. Milzīgas naglas tam bija izdzītas caur rokām un kājām. Nelaimīgais bija jau tuvu nāvei. Galva stipri noslīdējusi uz pleca, un mēle izkārusies. Viņš mira no slāpēm un ievainojumiem, un šie necilvēki bija nolikuši uz galda viņam iepretī biķeri ar vīnu, lai tādējādi viņa mokas vēl palielinātu. Es pieliku biķeri pie viņa lūpām. Viņam bija vēl spēks norīt malku, un viņa miglainās acis atdzīvojās.

— Vai jūs esat francūzis?— viņš čukstēja.

— Jā. Mani atsūtīja uzzināt, kas ar jums noticis.

—  Mani atmaskoja un par to mani nonāvēja. Bet, pirms mirstu, gribu jums izstāstīt visu, ko zinu. Dodiet man vēl vienu malku vīna. Atri! Atri! Jūtu nāvi tuvojamies. Spēki zūd. Klausieties! Pulveris atrodas klostera priekšnieces istabā. Mūris ir izurbts, un degļa gals ir māsas Andželas cellē līdzās baznīciņai. Viss bija sagatavots pirms divām dienām, bet tad viņi uzgāja vienu vēstuli un sāka mani mocīt.

—  Mans Dievs, vai jūs še tiešām karājaties jau divas dienas?

— Liekas — divus gadus. Draugs, es esmu Francijai kalpojis, vai ne? Par to izdari man mazu pakalpojumu. Iedur man tieši sirdi, dārgais draugs! Padari galu manām mokām, to sirsnīgi lūdzos.

Vīrs atradās tiešām bezcerīgā stāvoklī, un aiz līdzjūtības vajadzēja izpildīt viņa lūgumu. Bet aukstasinīgi iedurt viņa krūtīs nazi nevarēju, kaut gan zināju, ka viņa vietā būtu lūdzies tādu pašu žēlastību. Piepeši man ienāca prātā doma. Man kabatā bija līdzeklis, kurš nesa tūlītēju nāvi bez sāpēm. Tas bija mans aizsarglīdzeklis pret mocībām, bet arī šai nabaga dvēselei tas bija ļoti vajadzīgs, jo Ibērs cieta Francijas dēļ.

Izņēmu stikla pudelīti un saturu izlēju vīna glāzē. Pašreiz sniedzu dzērienu nelaimīgajam, kad piepeši izdzirdu aiz durvīm ieroču šķindu. Vienā acumirklī nodzēsu gaismu un paslēpos aiz logu aizkariem. Durvis tika atrautas, un ienāca divi spānieši. Viņi bija privātdrēbēs, bet ar šautenēm pār pleciem. Skatīdamies caur aizkariem, vēroju, vai tik viņi nav man sekojuši, bet acīmredzot viņu apciemojuma nolūks bija vienkārši pamielot acis pie mana nelaimīgā tautieša.

Viens no viņiem ar lukturi apgaismoja mirstošo vīru, un abi skaļi un zobgalīgi iesmējās. Tad tas, kurš turēja lukturi, ieraudzījis uz galda vīna kausu, to paņēma un pielika ar velnišķīgu smaidu pie Ibēra lūpām. Bet, kad viņš nolieca galvu, it kā lai dzertu, spānietis atrāva kausu un pats iedzēra lielu malku. Tanī pašā mirklī viņš skaļi iekliedzās un, saķēris kaklu, nokrita beigts uz grīdas. Biedrs skatījās viņā ar šausmām un nesaprašanu. Tad, māņticīgās bailēs drausmīgi iekliedzies, kā vajāts izskrēja laukā. Viņa bēgošie soļi vēl ilgi skanēja klusajā ielā.

Uz galda bija palicis degam līdzatnestais lukturis. Iznācis no paslēptuves, redzēju, ka nelaimīgā Ibēra galva noslīdējusi uz krūtīm. Viņš bija miris. Kustība, lai sasniegtu vīna kausu, tātad bijusi pēdējā. Mājā, atskaitot pulksteņa tikšķēšanu, valdīja kapa klusums. Vājā luktura gaisma apspīdēja pie sienas pienagloto francūzi un spānieša izdzisušo ķermeni.

Pirmo reizi mūžā mani pārņēma ārprātīgas bailes. Esmu redzējis tūkstošiem līdz neiespējamībai izkropļotu cilvēku, bet tas nebija atstājis tik nospiedošu iespaidu kā divi mēmie ķermeņi krēslainajā istabā. Tāpat kā spānietis, ari es izbēgu no mājas, un mans vienīgais mērķis bija tikt jo drīzāk prom no šīs briesmīgās pekles. Tikai sasniedzis katedrāli, es atjēdzos. Smagi elsodams, apstājos un pūlējos sakopot domas, lai izprātotu, ko darīt tālāk. Kamēr tā stāvēju, virs manas galvas baznīcas tornī lielie kapara zvani nosita divas reizes. Pulkstenis bija divi.

Četros trieciennodaļa būs gatavībā. Man atlika vairs tikai divas stundas laika.

Katedrāle bija gaiši apgaismota, un cilvēki staigāja iekšā un ārā. Arī es iegāju, jo, pēc manām domām, tur mazāk kā jebkur varēju tikt uzrunāts. Man vajadzēja netraucēti sagatavot plānu. Iegājis dievnamā, biju pārsteigts. Tas bija pārvērsts par slimnīcu, patversmi un noliktavu. Viena puse bija pieblīvēta ar proviantu, otrā gulēja slimie un ievainotie, bet pašā vidū apmetušies tie nelaimīgie, kuri palikuši bez pajumtes. Tie bija pat sakūruši uguni uz mozaīkas grīdas. Daudzi, nokrituši ceļos, lūdza Dievu. Arī es nostājos uz ceļiem, kāda pīlāra ēnā no visas sirds lūdzos, kaut izkļūtu sveiks no šīs elles un lai man izdotos šonakt pastrādāt tādu darbu, kurš atnestu manam vārdam Spānijā tādu pašu slavu kā Vācijā. Nogaidīju, kamēr pulkstenis nosita trīs, un tad atstāju katedrāli, lai dotos uz Madonnas klosteri, kur bija jānotiek uzbrukumam. Jūs, kas mani pazīstat, sapratīsiet, ka es neesmu cilvēks, kurš mierīgi atgriežas franču nometnē ar ziņojumu, ka mūsu aģents miris un ka jāatrod citi līdzekļi, kā ieņemt pilsētu. Man nebija citas izejas: vai nu atrast kādus līdzekļus un pabeigt viņa pasākumu, vai arī Konflānas huzāru pulkā atbrīvot vecākā kapteiņa vietu.

Neapturēts aizgāju līdz plašā bulvāra galam, kuru jau aprakstīju. Tagad biju nonācis pie augstajiem klostera mūriem.

Klosteris bija četrstūraina celtne ar dārzu vidū. Sai dārzā atradās vairāki simti apbruņotu karavīru, jo pilsētā bija zināms, ka franči domā uzbrukt tieši te. Līdz tam visā Eiropā mūsu karaspēks bija cīnījies pret karaspēku. Tikai Spānijā mēs uzzinājām, cik grūti karot pret tautu. No vienas puses — nav nekādas slavas, jo kas tā par slavu, ja uzvar tirgotājus, nabaga zemniekus, fanātiskus priesterus, uztrauktas sievietes un visus citus, kas piedalījās pilsētas aizstāvēšanā. No otras puses — briesmas bija daudz lielākas, jo šie ļaudis nedod jums miera nekur, viņi neievēro nekādus kara likumus un padoti nevaldāmai tieksmei par katru cenu nodarīt jums ko ļaunu. Redzot šo raibo, bet mežonīgo pūli, kas bija salasījies ap sargugunīm Madonnas klostera dārzā, sāku saprast, cik neglīts bija mūsu nodoms. Kaut gan nav mūsu, karavīru, uzdevums prātot par politiku, tomēr no paša sākuma likās, ka pār šo karu Spānijā gulēja lāsts.

Taču šai brīdī man nebija laika nodoties līdzīgām pārdomām. Kā jau teicu, sasniegt klostera dārzu nebija nekādu grūtību, bet iekļūt nepamanītam klosterī tik viegli vairs nebija. Vispirms apgāju apkārt dārzam un drīz ievēroju lielu, raibi stiklotu logu. Tam vajadzēja būt baznīciņas logam. Pēc Ibēra nostāstiem, šis logs atradās netālu no priekšnieces istabas, kurā bija pulvera krājumi un arī deglis esot izvilkts caur sienu no kādas tuvumā esošās celles. Par katru cenu man bija jātiek klosterī. Bet kā iekļūt neiztaujātam, ja pie durvīm stāvēja sardze?

Piepeši man iešāvās prātā laimīga doma. Dārzā pie akas pamanīju vairākus tukšus spaiņus. Piesmēlis divus no tiem ar ūdeni, tuvojos durvīm. Jūs paši sapratīsiet, ka cilvēks, kas nes katrā rokā pa spainim, nekādas aizdomas nevar modināt. Un tā arī sargs atvēra man durvis un ielaida klosterī. Nonācu garā, akmens flīzēm izliktā un lukturiem apgaismotā koridorā. Sī koridora vienā pusē bija durvis uz mūķeņu cellēm. Beidzot man uzsmaidīs laime. Devos uz priekšu, jo ceļu zināju.

Koridorā gulēja spāniešu karavīri. Viņi vienkārši slinkoja vai smēķēja. Daži no tiem mani uzrunāja. Man šķiet, ka viņi izlūdzās no manis svētību, un mans «Ora pro nobis» viņus laikam pilnīgi apmierināja. Drīz sasniedzu baznīciņu, un nebija šaubu, ka aiz nākošajām durvīm atrodas pulvera noliktava, jo giida bija gluži melna no pulvera. Durvis bija noslēgtas, un divi mežonīgi puiši stāvēja sardzē. Vienam aiz jostas ieraudzīju atslēgu. Būtu viņš bijis viens, atslēga ātri vien būtu manās rokās, bet, viens pret diviem cīnoties, es nespētu atņemt atslēgu. Tad ievēroju, ka durvis aiz noliktavas ir pusvirus, un tur vajadzēja būt māsas Andželas cellei. Saņēmu dūšu un, atstājis spaiņus koridorā, iegāju tur.

Domāju ieraudzīt pusduci mežonīgu spāniešu, bet skats, kas man atklājās, bija daudz pārsteidzošāks. Telpa acīmredzot bija nodota to mūķeņu rīcībā, kas atteikušās atstāt savu mājvietu. Un tādu tur pašlaik bija trīs; vecākā, nopietna izskata dāma, droši vien priekšniece. Abas pārējās bija jaunas un skaistas meitenes. Visas viņas sēdēja celles otrā galā un, man ienākot, piecēlās. Pārsteigts ievēroju, ka, spriežot pēc viņu izturēšanās un izteiksmes, mana ienākšana bija patīkama un .gaidīta. Vienā acumirklī atguvos un sapratu lietas apstākļus.

Tā kā man bija zināms, ka sagaidāms uzbrukums klosterim, tad māsas gaidīja, lai viņas aizsūtītu kaut kur drošībā. Viņas laikam bija solījušās neatstāt klosteri un gaidīja tālākus rīkojumus. Vai šāda doma bija pareiza, nezinu, bet uz to dibināju savu tālāko rīcību, jo bija skaidrs, ka man jādabū viņas laukā no celles. Vispirms uzmetu skatu durvīm un redzēju, ka tajās ir atslēga. Tad devu mūķenēm zīmi man sekot. Priekšniece man ko jautāja, bet es nepacietīgi kratīju galvu un aicināju iet laukā. Viņa vēl kavējās, bet, kad pavēloši piesitu ar kāju, mūķenes man sekoja.

Vedu viņas uz bazniciņu, teikdams, ka tur būs drošāk. Un, kad visas trīs novietojās pie altāra, man sirds bija pilna prieka un lepnuma, jo jutu, ka pēdējais šķērslis novērsts.

Un tomēr — cik reižu jau neesmu piedzīvojis, ka taisni tad ir vislielākais briesmu bridis? Paskatījies pēdējo reizi uz priekšnieci, ievēroju, ka viņas melno, caururbjošo acu izbrīnītais skatiens kļūst aizdomīgs. Viņa vēroja manu labo roku. Bija divas lietas, kuras varēja pievērst viņas uzmanību.

Vispirms mana roka bija notraipīta ar sargkareivja asinīm, kuru nodūru kokā. Tas vēl neko lielu nenozīmētu, jo nazis Saragosas mūkiem tikpat parasts kā lūgšanu grāmata. Bet manu rādītājpirkstu greznoja maziņš zelta gredzens — kādas vācu baroneses, kuras vārdu negribu minēt, dāvana. Un šis gredzens mirdzēja altāra lampas gaismā.

Te man jāpiezīmē, ka gredzens franciskāņu mūka pirkstā nemaz nav iedomājams, jo tie zvērējuši dzīvot pilnīgā nabadzībā. Atri apgriezos un devos uz durvīm. Bet nelaime jau bija notikusi, jo atskatījies redzēju priekšnieci man ātri sekojam. Izskrēju koridorā, bet viņa ar skaļu kliedzienu brīdināja abus sargkareivjus.

Laimīgā kārtā nezaudēju apķērību un ari iekliedzos, rādīdams uz priekšu, it kā mēs abi sekotu vienam un tam pašam mērķim.

Nākošā mirklī jau biju viņiem garām, ieskrēju cellē, aizcirtu un aizslēdzu durvis no iekšpuses. Sīs durvis, aizbultētas augšā un apakšā un aizslēgtas ar milzīgu atslēgu, nevarēs tik lēti uzlauzt.

Un tomēr, ja sargi laikus būtu iedomājušies uzspridzināt durvis, es būtu pazudis, bet tagad biju sasniedzis sava uzdevuma pēdējo posrnu. Pēc tik daudzām briesmām, ko reti kāds būs piedzīvojis, es beidzot atrados pie degļa, un viņā gala bija Saragosas pulvera krājumi. Koridorā spānieši gaudoja kā vilki un musketes klaudzēja pret durvīm. Es neievēroju troksni, bet uzmanīgi raudzījos, kur gan varēja būt deglis, par kuru Ibērs tika runājis. Tam vajadzēja būt pie tās sienas, kas robežojas ar noliktavu.

Nometies rāpus, es apskatīju katru plaisu, bet nekā neatradu. Divas lodes izskrēja caur durvīm un iestrēga pretējā sienā. Troksnis arvien pieauga. Piepeši ieraudzīju istabas stūrī kādu aizdomīgu kaudzi, priecīgs pieskrēju pie tās, bet izrādījās, ka tie ir tikai netīrumi. Tad aizrāpos tai pusē, kur lodes nevarēja mani ķert — tās jau nepārtraukti lidoja istabā —, un, pūlēdamies neievērot šo nejauko sīkšanu, mēģināju izdomāt, kur varētu būt deglis. Ibērs to bija rūpīgi noslēpis, lai mūķenes neieraudzītu. Tad iedomājos, kā es būtu rīkojies viņa vietā. Te arī vienā istabas kaktā ievēroju Sv. Jāzepa statuju. Tās pakāji apņēma vainagi, un turpat dega lampa. Pieskrējis pašķīru lapas. Jā, te bija tievs, melns diegs, kurš caur mazu caurumu pazuda sienā.

Apgāzu lampu un pats nolikos uz grīdas. Nākošā mirklī atskanēja pērkonam līdzīgs troksnis, mūri sagrīļojās, griesti virs manis ar troksni ielūza, un cauri izmisušo spāniešu kliedzieniem bija sadzirdami uzbrūkošo grenadieru saucieni. Dzirdēju visu kā sapnī — kā laimīgā sapnī —, un tad viss apklusa.

Kad atjēdzos, divi franču kareivji pūlējās mani piecelt. Galva dūca kā bišu strops. Grīļodamies slējos kājās un skatījos apkārt. Sienas apmetums bija nobiris, mēbeles izkaisītas, ķieģeļos plaisas, bet nekur neredzēju iebrukumu. Patiesībā ar noliktavas uzspridzināšanu bija par maz, lai sagrautu biezos klostera mūrus. Taču spāniešos bija izcēlusies tāda panika, ka mūsu uzbrucēji bija ieņēmuši logus un atvēruši durvis gandrīz bez pretošanās. Kad izskrēju koridorā, tas bija pārpildīts ar mūsu karavīriem, un es satiku maršalu Lannu, kurš pašlaik ienāca ar saviem pavadoņiem. Viņš apstājās un uzmanīgi uzklausīja manu stāstu.

— Lieliski, kapteini Žerār, lieliski!— viņš iesaucās. — Par šo notikumu ziņošu imperatoram.

—  Gribētu jūsu ekselencei aizrādīt,— es teicu,— ka esmu tikai pabeidzis to uzdevumu, kuru iesāka Ibēra kungs, kas upurēja šai lietai arī savu dzīvību.

—  Viņa pakalpojumi netiks aizmirsti, — apsolīja maršals.— Bet tagad, kapteini" Žerār, pulkstenis ir jau puspieci, un jūs droši vien esat izsalcis pēc tik nogurdinošas nakts. Mani pavadoņi un es brokastosim pilsētā, un es varu jums paziņot, ka jūs būsiet mūsu goda viesis.

—  Pieņemu jūsu ekselences laipno uzaicinājumu,— es sacīju.— Bet iepriekš man jānokārto maza noruna.

Viņš iepleta acis.

— Sai stundā?

—  Jā, mans kungs,— es atbildēju.— Mani biedri virsnieki, kurus neesmu saticis pēc vakarējās sarunas, nebūs apmierināti, ja viņi mani neredzēs šai agrā rītā.

—  Uz redzēšanos,— atvadījās maršals Lanns aiziedams.

Pa salauztajiem klostera vārtiem izsteidzos laukā. Kad sasniedzu pa pusei sagrauto māju, kur iepriekšējā vakarā noturējām apspriedi, nometu mūka sutanu un atkal uzliku savu karavīra cepuri un apjozu zobenu, kurus biju atstājis tur. Tad atkal, tērpies kā huzārs, steidzos uz mežiņu, kur bija norunāta mūsu satikšanās. Man vēl reiba galva no lielā satricinājuma, un jutos noguris no šis baigās nakts pārdzīvojumiem.

Soļoju rīta blāzmā starp ugunskuriem un mostošā pulka troksni kā sapnī. No visām pusēm skanēja signālragi un bungu sitieni, sasaukdami kājniekus. jāju vien tālāk un, kad sasniedzu mazo ozolu birzi, ieraudzīju savus divpadsmit biedrus, sastājušos vienkopus ar zobeniem pie sāniem, gaidām mani. Kad tuvojos, viņi izbrīnā skatījās manī. Melnu seju un asinīm aptraipītām rokām es biju pavisam cits Žerārs nekā tas jaunais kapteinis, par kuru viņi iepriekšējā vakarā bija zobojušies.

—  Labrīt, mani kungi! — es sveicināju.— Ļoti nožēloju, ka jums nācies uz mani gaidīt, bet es nebiju saimnieks pār savu laiku.

Viņi nekā neteica, bet turpināja izbrīnā uz mani lūkoties. Redzu viņus kā toreiz stāvam vienā rindā man iepretim: slaidos un mazos, resnos un tievos; redzu Olivjē ar viņa milzīgajām ūsām, Peletana kalsnējo seju, jauno Udēnu uztraukumā kaistošiem vaigiem, Mortjē ar zobena rētu virs sarauktām uzacīm. Noņēmis cepuri, es izvilku zobenu.

—  Mani kungi, izlūdzos mazu laipnību,— es teicu. — Maršals Lanns mani uzaicināja brokastīs, un nevaru ļaut viņam gaidīt.

— Ko jūs sacījāt? — jautāja majors Olivjē.

—  Atbrīvojiet mani no solījuma dot katram no jums piecas minūtes un atļaujiet man cīnīties ar visiem reizē.

Bet atbilde bija tiešām skaista un īsti franciska. Kā viens divpadsmit zobeni lika izvilkti no makslīm un pacelti sveicienam. Te viņi stāvēja, visi divpadsmit, sastinguši miera stājā un paceltiem zobeniem.

Es atkāpos un visus pēc kārtas uzlūkoju. Nevarēju ticēt savām acīm. Viņi parādīja man godu — viņi, kuri vēl vakar zobojās par mani! Tad sapratu visu. Redzēju, kādu iespaidu biju uz viņiem atstājis, un arī viņu vēlēšanos izlīgt. Kad cilvēks ir vājš, viņš var pretoties briesmām, bet ne jūtu uzplūdam.

— Biedri,— es saucu,— biedri! ….— un vairāk nekā nevarēju pateikt. Kaut kas mani smacēja.

Un tad pēkšņi Olivjē mani apkampa, Peletans saķēra manu labo roku, Mortjē kreiso, citi glāstīja plecu, citi draudzīgi uzsita pa muguru. Visapkārt bija smaidošas sejas, kuras raudzījās manī. Un tad es sapratu, ka esmu iekarojis savu vietu Konflānas huzāru pulkā.

III KĀ BRIGADIERIS NOMEDĪJA LAPSU

Visā plašā franču armijā bija viens vienīgs virsnieks, pret kuru Velingtona armija juta dziļu, pastāvīgu, nerimstošu naidu. Franči bija laupītāji, patvarīgi cilvēki, kāršu spēlētāji, divkauju mīļotāji un citādi pārgalvnieki. Visiem tiem tika piedots, jo līdzīgi tipi bija atrodami arī visā angļu armijā. Bet viens no Masenā karaspēka virsniekiem bija pastrādājis nedzirdēti šausmīgu noziegumu, kuru ar lāstiem pieminēja tikai vēlu vakarā, kad otrā viskija pudele bija jau atraisījusi mēles. Ziņas par šo notikumu aizlidoja arī uz Angliju, un tur tautieši, kuri maz ko zināja par karu, sarka no dusmām, izdzirdot par to, un brīvļaudis grāfistes cēla dūres pret debesīm un zvērēja atriebību.

Kas gan cits varēja būt šī šausmīgā nozieguma pastrādātājs, ja ne mūsu draugs, jautrais un krietnais Konflānas huzārs Etjēns Žerārs, sešu vieglās kavalērijas brigāžu un dāmu mīlulis.

Bet dīvainākais tomēr bija tas, ka Žerārs, izdarījis noziegumu, kļuva visnicinātākais cilvēks visā Anglijā, taču pats nemaz nezināja, ka būtu ko nosodāmu izdarījis. Viņš mira lielā vecumā un savā nesatricināmā pašpaļāvībā, kura pušķoja vai varbūt ari maitāja viņa raksturu, nekad neiedomājās, ka tūkstošiem angļu labprāt būtu pakāruši viņu. Taisni otrādi, viņš šo piedzīvojumu pievienoja saviem pārējiem varoņdarbiem un bieži vien klusi sevī smējās, to pavēstot uzmanīgu klausītāju pulciņam mazajā kafejnīcā, kur pie pusdienām vai domino attēloja ar asarām un smiekliem šo neizprotamo Napoleona laikmetu, kad Francija līdzīgi soda eņģelim, skaista un drausmīga, sacēlās pret visu iebiedēto kontinentu. Bet paklausīsimies, kā viņš pats ■ atstāsta šo gadījumu.

Jums jāzina, mani draugi (viņš teica), kā tūkstoš astoņi simti desmitā gada beigās es, Masenā un pārējie piespiedām Velingtonu atkāpties un kā mēs bijām cerējuši viņu un viņa armiju iedzīt Taho ūdeņos. Bet, kad bijām tikai divdesmit piecas jūdzes no Lisabonas, redzējām, ka esam krituši par upuri nodevībai, jo šis anglis bija uzcēlis tik milzīgu rindu visādu apcietinājumu To.rres Vedrasā, ka pat mēs nevarējām izlauzties tiem cauri. Mūsu armija atradās tik tālu no mājām, ka nevarējām atgriezties, un pie Busako pārliecinājāmies, ka cīnīties pret šiem ļaudīm nav vis bērnu spēle.

Kas mums cits atlika, ja ne sēdēt pie šis līnijas un turēt to ielenktu. Sešus mēnešus mēs tur pieredzējām tādas briesmas, ka pat drošsirdīgais Masenā vēlāk teica, ka uz viņa galvas neesot mata, kas nebūtu balts. Turpretī es daudz neraizējos par mūsu stāvokli, bet gan pēc iespējas rūpējos par mūsu zirgiem, kam bija ļoti nepieciešama atpūta un barība. Mēs dzērām šīs zemes vīnu un pavadījām laiku tik patīkami, cik vien varējām. Santaremā bija jaunkundze — bet manas lūpas lai paliek mēmas. Taktiska vīrieša pienākums klusēt, kaut gan viņš varētu sacīt ļoti daudz.

Kādā jaukā dienā Masenā atsūtīja man pakaļ, un es atradu viņu teltī pētām lielu plānu, uzspraustu uz galda. Klusējot viņš mani uzlūkoja ar savu īpatnējo, urbjošo skatienu. No viņa sejas nojautu, ka lieta nopietna. Viņš bija nervozs un jutās redzami neveikli, bet mana izturēšanās, kā likās, viņu drošināja. Ir labi, ja karavīri saprotas bez vārdiem.

— Pulkvedi Etjēn Žerār,— viņš teica,— esmu dzirdējis, ka jūs esot drošsirdīgs un uzņēmīgs virsnieks.

Neērti man bija to apstiprināt, kaut ari būtu nepareizi noliegt, un tāpēc tikai sasitu piešus un salutēju.

— jūs esat arī lielisks jātnieks.

Tam piekritu.

— Un sešu vieglās kavalērijas brigāžu labākais paukotājs.

Masenā nepatika nepatiesas ziņas.

— Tagad,— viņš teica,— ja jūs paskatīsieties šai kartē, tūliņ sapratīsiet, ko es no jums gribu. Te ir Torres Vedrasas nocietinājumi. Jūs redzat, ka tie aizņem lielu platību, un saprotat, ka angļi var turēties tikai dažās vietās. Aiz šīs līnijas ir divdesmit piecu jūdžu liels klajums, kas stiepjas līdz pat Lisabonai. Man ļoti no svara zināt, kā sadalīts Velingtona karaspēks šai klajumā, un es vēlos, lai jūs to ietu izpētīt.

Dzirdot Masena vārdus, man sametās vēsi.

— Mans kungs,— es atbildēju, — vieglā? kavalērijas pulkvedis tik tālu nepazemosies, lai kļūtu par spiegu.

Viņš pasmējās un uzsita man uz pleca.

— Jūs nebūtu huzārs, ja nebūtu tāds karstgalvis,— tas sacīja.— Uzklausiet mani, un jūs sapratīsiet, ka es nebūt neprasu, lai jūs kļūtu par spiegu. Ko jūs domājat par šo zirgu?

Viņš izveda mani laukā no telts, kur kareivis vadāja brīnišķi skaistu zirgu. Tas bija ābolains sirmis, ne pārāk augsts — varbūt drusku vairāk par piecpadsmit plaukstām —, bet mazā galva un izliektais kakls liecināja, ka viņā rit arābu asinis. Plecos un gūžās viņš bija tik spēcīgs un kājas tomēr bija tik slaidas, ka man prieks bija skatīties. Pat tagad, kad septiņdesmit ziemas stindzinājušas manas asinis, nevaru vienaldzīgi lūkoties uz labu zirgu un skaistu sievieti. Jūs varat iedomāties, kā bija desmitajā gadā.

—  Tas,— teica Masenā,— ir Voltižers, mūsu pulka ātrākais zirgs. Es gribu, lai jūs dotos ceļā jau šovakar. Jājiet gar šo līniju uz labo flangu, tad atrodiet ceļu uz ienaidnieka aizmuguri un atgriezieties atpakaļ pa kreiso flangu, tādā kārtā jūs varčsret man sniegt ziņas par karaspēka atrašanās vietām. Jūs būsiet karavīra tērpā un, gadījumā ja tiksiet sagūstīts, būsiet pasargāts no spiega nāves. Cerams, ka jūs tiksiet cauri apcietinājumu līnijai neapturēts, jo posteņi ļoti izkaisīti. Un, kad būsiet otrā pusē, dienas laikā neviens jūs nepanāks, un, turoties tālāk no ceļiem, jums būs iespējams izkļūt

no turienes gluži nepamanītam. Ja līdz rītvakaram nebūsiet atgriezies, es pieņemšu, ka jūs esat sagūstīts, un piedāvāšu pulkvedi Petrī apmaiņai.

Man sirds apstājās vai pukstēt aiz prieka, kad, uzlēcis seglos, es aulekšoju šurp un turp, lai parādītu maršalam savu jāšanas mākslu. Zirgs bija lielisks — mēs bijām lieliski, jo arī Masenā sajūsmā sasita plaukstas. Ne es, bet viņš teica, ka tādam zirgam vajadzīgs arī līdzvērtīgs jātnieks. Un, kad trešo reizi aizaulekšoju viņam garām, viņa vecā, norūdītā seja vēstīja, ka viņš ir izvēlējies īsto vīru šim uzdevumam. Izvilku zobenu, salutēdams pacēlu rokturi pie lūpām un tad aizaulekšoju uz savu nometni. &gt;'

Ziņa, ka esmu izraudzīts kādam uzdevumam, bija jau izplatījusies, un mani mazie palaidņi nāca laukā no savām teltīm, lai mani apsveiktu. Ak! Asaras man sakāpj acīs, atceroties, cik lepni viņi bija uz savu pulkvedi. Un es ne mazāk uz viņiem. Viņi bija pelnījuši drošsirdīgu vadoni.

Nakts, likās, bus vētraina, un tas man bija ļoti pa prātam. Savu izlūka jājienu gribēju pēc iespējas turēt slepenībā, jo bija skaidrs: tiklīdz angļi dabūtu zināt, ka esmu aizsaukts no pulka, viņiem rastos aizdomas, ka tiek gatavots kas nopietns. Tāpēc zirgu aizvedu it kā dzirdīšanai viņpus sargposteņu līnijas. Vēlāk arī pats aizgāju turp un uzlēcu seglos. Ar karti, kompasu un maršala instrukcijām kabatā un zobenu pie sāniem uzsāku savu piedzīvojumu. Līņāja sīks lietutiņš, mēness arī bija kaut kur paslēpies. Tāds sākums, jūs sapratīsiet, nebija visai iepriecinošs. Bet sirds bija tik viegla, domājot par to godu, kāds man parādīts, un slavu, kura mani gaidīja.

Sis varoņdarbs, pievienojot tam pārējos, noteikti atnesīs maršala zizli. Ak, kā mēs, muļķa puiši, sapņojām, būdami jauni un apreibuši no panākumiem! Vai tonakt varēju iedomāties, ka man, no sešdesmit tūkstošiem karavīru izraudzītam, būs jānobeidz mūžs, dēstot kāpostus par simt frankiem mēnesī! Ak, jaunība, cerības, biedri! Bet dzivesrats griežas bez apstājas. Piedodiet, mani draugi, vecā vīra vājību.

Mans ceļš veda pa Torres Vedrasas augstumiem, pāri upei gar lauku mājām, kas bija nopostīta,s un tagad kalpoja par ceļazīmi, tad pa jaunu ozolu mežiņu uz Svētā Antonija klosteri, angļu pozīciju kreisāko punktu. Tad pagriezos uz dienvidiem un jāju lēni pa lejām, jo, pēc Masenā domām, šai vietā man bija visvieglāk izkļūt cauri ienaidnieka pozīcijām nepamanītam.

Bija tik tumšs, ka nevarēju pats savu roku saskatīt. Tādos gadījumos palaižu pavadas un ļauju zirgam pašam atrast ceļu. Voltižers gāja droši uz priekšu, un arī es jutos labi viņa mugurā. Tā jājam trīs stundas, un man jau šķila, ka esmu visām briesmām pāri. Piecirtu piešus, lai līdz ar rīta gaismu būtu jau armijas aizmugurē. Sai apgabala ir daudz vīnadārzu, kuri ziemu pārvēršas par atklātiem laukiem, un jātniekam nenākas grūti atrast ceļu.

Bet Masenā bija kļūdījies: viņš bija novērtējis par zemu angļu viltību, jo izrādījās, ka bija nevis viena nocietinājumu rinda, bet gan trīs, un šī pēdējā, caur kuru pašreiz jāju, bija pati bīstamākā. Kamēr es priecājos par sava jājiena sekmēm, man priekšā piepeši uzliesmoja lukturis, un es ieraudzīju šautenes spožo stobru un sarkanus svārkus.

— Kas tur? — sauca balss — un kāda balss! Zirgs sacirtās sāņus, un es aulekšoju kā ārprātīgs, bet no tumsas man sekoja vairāki desmiti šāvienu, un lodes žvinkstēja gar ausīm. Kaut gan šīs skaņas man nebija svešas, tomēr, mani draugi, negribu runāt kā muļķīgs, izdienējis rekrūtis un sacīt, ka tās man patiktu. Lai ari nepatīkamas, tās nesamulsināja manu skaidro domu, ka nav citas izejas kā aulekšot tālāk un mēģināt laimi citur. Apjāju angļu sargposteni un, kad viss noklusa, secināju, ka esmu beidzot izkļuvis no ienaidnieka aizsarglīnijas.

Turpināju ceļu dienvidu virzienā, laiku pa laikam aizdedzinot uguni, lai paskatītos kompasā. Kad biju nojājis apmēram piecas jūdzes, piepeši — atceroties vien, mani pārņem aukstas trīsas — mans zirgs bez grīļošanās, bez nopūtas pakrita beigts.

Nebiju ievērojis, ka viens no sargposteņa raidītiem šāvieniem ķēris viņu. Bez vaidiem, bez noguruma šis krietnais lopiņš bija gājis, kamēr sabruka. Pirms mirkļa vēl biju juties drošs uz ātrākā Masenā pulka zirga. Tagad viņš gulēja sastindzis un es biju visnožēlojamākais radījums — huzārs bez zirga. Ko man līdzēja zābaki, pieši, zobens? Es biju aizvirzījies tālu ienaidnieka aizmugurē. Vai varēju cerēt vēl nokļūt atpakaļ pie savējiem? Man nav kauns atzīties, ka es, Etjēns Žerārs, atsēdos uz sava kritušā zirga un izmisumā aizsedzu rokām seju. Rīta blāzma jau sārtojās. Pēc pusstundas būs gaišs. Pēc visu šķēršļu pārvarēšanas gaidīt ienaidnieka žēlastību par neizpildītu uzdevumu, kā gūsteknim — vai ar to nepietiek, lai salūstu arī rūdīta karavīra sirds?

Bet dūšu, mani draugi! Tādi izmisuma brīži gadās ari visdrošsirdigākam, bet mans raksturs līdzīgs tērauda atsperei, kura, jo vairāk to liec, jo augstāk lec. Pēc īsa izmisuma brīža man smadzenes bija atkal aukstas kā ledus un sirds dega kā uguns. Vēl nebija viss zaudēts. Kas laimīgi ticis cauri tik daudzām nepatikšanām, nepazudīs arī tagad. Piecēlos un domāju, ko lai iesāku.

Bija skaidrs, ka atpakaļ tikt nevarēju. Pirms sasniegšu nocietinājumu līniju, būs jau gaiša diena. Tikai nākošo nakti varēju izmantot bēgšanai, pa dienu bija jāslēpjas. Nabaga Voltižera seglus, iemauktus un pavadas paslēpu krūmos, lai neviens, kas tos atrastu, nezinātu, ka tas ir franču zirgs. Tad, atstājis viņu guļot, pats gāju meklēt patvērumu. Visapkārt kalnu nogāzēs redzēju ugunskurus, un' šur tur sāka ari jau kustēties cilvēki.

Steidzīgi vajadzēja paslēpties, jo citādi biju pazudis. Bet kur paslēpties? Atrados vlnadārzā, kur rēgojās tikai kaili stumbri. Lapas bija nobirušas. Te mani ieraudzītu. Nevarēju ari sagaidīt nākošo nakti neēdis un nedzēris. Tāpēc steidzos, cik ātri vien varēdams, uz priekšu cerībā uz laimīgu gadījumu. Nebiju vīlies. Laime, mani draugi, līdzīgi sievietei, nekad nenovēršas no krietna huzāra.

Klupdams krizdams steidzos caur vīnadārzu, kad piepeši manā priekšā iznira liela, četrstūraina māja ar zemu piebūvi vienā pusē. Māja stāvēja trīs ceļu krustojumā, un nebija grūti uzminēt, ka tā ir krogs vai viesnīca. Logi bija tumši un mājā viss kluss, bet es tūliņ sapratu, ka tik ērtas telpas nestāvēs tukšas … Tām katrā ziņā jābūt apdzīvotām, un droši vien tur mīt kada ievērojama persona. Es zināju no piedzīvojumiem: jo tuvāk briesmām, jo drošāk vari justies, un tāpēc man ne prātā nenāca no šejienes bēgt. Zemā piebūve droši vien bija staļļi, un tur es ielīdu, jo durvis, par laimi, nebija aizslēgtas. Telpa bija pilna teļu un aitu, kuri tur, domājams, bija savākti, lai tos pasargātu no marodieru nagiem.

Uzkāpu bēniņos un paslēpos it omulīgi siena kaudzē. Bēniņos bija ari mazs lodziņš, pa kuru varēju redzāt, kas notiek viesnīcas priekšā un uz ceļa. Tad saritinājos un gaidīju tālākos notikumus.

Drīz vien pārliecinājos, ka nebiju maldījies, pieņemdams, ka viesnīca ir kādas ievērojamas personas miteklis. Jau agrā rītā ieradās angļu dragūns ar ziņojumu, un no tā brīža sākās nepārtraukta burzma. Virsnieki jādelēja šurpu un atkal prom, un vienmēr dzirdēju viņus minam: «Sers Steipltons — sers Steipltons.»

Bija diezgan grūti izslāpušam noskatīties, kā viesnīcnieks cienā angļu virsniekus no lielas pudeles. Bet bija arī jautri vērot viņu svaigās, rūpīgi noskūtās, vienaldzīgās sejas un domāt, ko gan viņi darītu, ja zinātu, ka tik slavena persona kā Žerārs ir viņu tuvumā. Tā guļot un skatoties, redzēju kaut ko, kas mani pārsteidza.

So angļu nekaunība ir neticama! Kā jūs domājat, ko gan darīja Velingtona kungs, kad izrādījās, ka Masenā viņu ir ielencis un viņš nekur vairs netiek ar savu armiju? Jūs varbūt teiksiet, ka viņu pārņēma dusmas, varbūt izmisums, viņš varēja arī sasaukt visu karaspēku un, stāstot par slavu un tēvzemi, sajūsmināt viņus pēdējai, izšķirošai kaujai.

Nē, šis kungs nedarīja nekā tamlīdzīga. Viņš aizsūtīja kara kuģi uz Angliju pēc medību suņiem un kopā ar saviem virsniekiem nodevās lapsu medībām. Tā ir patiesība, ko jums stāstu. šis trakais anglis trīs dienas nedēļā pavadīja aiz Torres Vedrasas nocietinājumiem, dzenot lapsas. Mēs nometnē bijām par to dzirdējuši, bet tagad pats savām acīm pārliecinājos.

Pa ceļu, kuru jums jau aprakstīju, nāca šie balti brūnie suņi, kādi trīsdesmit vai četrdesmit, un visiem astes bija gredzenā. Skaists skats, goda vārds! Suņu vidū un aiz tiem jāja trīs vīrieši sarkanos svārkos un cepurēs, domājams, dzinēji. Viņiem sekoja liels skaits jātnieku visdažādākos karavīru tērpos, pa diviem vai trim rindā, jautri tērzēdami un smiedamies. Drīz vien viņi bija garām manam logam un izzuda no acīm. Gaidīju un pētīju, kas notiek lejā, un biju sagatavojies izmantot katru izdevīgu brīdi.

Pašlaik kāds vecāks virsnieks pelēku bārdu, zilā mundierī, kas drusku atgādināja mūsu lielgabalnieku formu, jaja mazos rikšos pa ceļu. Piejājis pie viesnīcas, viņš zirgu apturēja un sāka sarunāties ar dežurējošo dragūnu virsnieku, kurš tur stāvēja. Angļu valodas prašana man palīdzēja visu noklausīties un saprast.

— Kur norunāta satikšanās? — jautāja virsnieks.

— Pie Altaras,— atbildēja otrs.

—  Jūs esat novēlojies, ser Džordž, — teica dežurējošais virsnieks.

—  Jā, es biju kara tiesā. Vai sers Steipltons Kotons jau aizjājis?

Sai brīdī atvērās logs un tajā parādījās jauns, glīts virsnieks lieliskā karavīra tērpā.

—  Hallo, Marij!— viņš sauca.— Sie nolādētie papīri mani kavē, bet tūliņ sekošu jums.

—  Labi, Koton. Es jau jāšu uz priekšu.

—  Pasakiet zirgu puisim, lai atved manu zirgu!— pavēlēja jaunais ģenerālis dežurantam, bet otrs virsnieks aizjāja.

Dežurants devās, domājams, uz attālākiem staļļiem, un pēc dažām minūtēm glīts angļu zirgu puisis atveda pavadā zirgu — ak, mani draugi, kādu! Tas bija pirmklasīgs medību zirgs: liels, spēcīgs un tomēr tik graciozs un veikls kā stirna. Nekad neesmu redzējis pilnīgāku spēka, skaistuma un grācijas sakopojumu.

Zirgu puisis piesēja zirgu pie durvīm un iegāja namā. Pats liktenis man nāca palīgā, nedrīkstēju to atraidīt. Ja es sēdētu šai zirgā, neviens nelabais mani nepanāktu. Pat Voltižers nevarēja līdzināties šim brīnišķajam radījumam. Domai sekoja darbs. Vienā mirklī biju pa trepēm lejā, pie staļļa durvīm. Nākošā — turēju pie atraisītas pavadas roku un trešā — jau sēdēju seglos. Kāds kareivis šausmīgi kliedza, bet kāda gan man bija tur daļa. Piecirtu piešus, un zirgs ar tādu sparu rāvās uz priekšu, ka vajadzēja būt tādam jātniekam, kāds esmu es, lai noturētos seglos.

Ļāvu viņam skriet, un man bija arī vienalga, uz kurieni, vienīgais mērķis — jo drīzāk tikt no viesnīcas prom. Zibens ātrumā aulekšoju cauri vīnadārziem, un pēc dažām minūtēm jau jūdzes šķīra mani no vajātājiem. Tagad jutu, ka esmu drošībā, jo šai mežonīgā apkārtnē ir neiespējami uziet pēdas. Un tāpēc, uzjājis nelielā uzkalniņā, izvilku no kabatas zīmuli un piezīmju grāmatiņu un sāku uzmest ienaidnieka nometņu plānu.

Zirgs, kurā sēdēju, bija mīļš lopiņš, bet nevar sacīt, ka viņa mugurā būtu parocīga zīmēšana, jo katru acumirkli viņš spicēja ausis un tiecās uz priekšu. Sākumā šo niķi nesapratu, bet drīz ievēroju, ka tikai zināma skaņa —«Ioi, ioi, ioi» —, kas nāca no ozola mežiņa lejā, darīja viņu nepacietīgu. Un tad piepeši šīs savādās skaņas pārgāja briesmīgos kliedzienos, ko pavadīja raga pūtieni. Zirgs nebija vairs valdāms. Acis spīdēja, krēpes sacēlās, viņš neatlaidīgi slējās gaisā un rāvās uz priekšu kā ārprātā. Zīmulis nokrita vienā pusē, piezīmju grāmatiņa — otrā. Un tad, paskatījies lejā, ieraudzīju, ka mednieki dzenas pakaļ lapsai.

Suņi nolaistiem purniem un saceltām astēm turējās tik cieši kopā, ka atgādināja milzīgu dzeltenbaltu, kustīgu paklāju. Tiem sekoja jātnieki — lielisks skats, goda vārds! Daži bija mednieku uzvalkos, vairākums karavīru formās: zili, sarkani dragūni, huzāri sarkanās biksēs, strēlnieki — zaļās, lielgabalnieki, bet visvairāk tomēr vidēja sarkans, sarkans, sarkans, jo angļu kājnieku virsnieki jāj tikpat dūšīgi kā jātnieki. Un visu šo pūli vadīja viena vienīga doma — nošaut lapsu.

Tiešām, savāda tauta šie angļi! Bet man neatlika daudz laika vērot medības un šos saliniekus, jo no visiem trakajiem radījumiem mans zirgs bija pats trakākais. Jūs sapratīsiet — viņš pats bija kaislīgs mednieks, un suņu riešana atstaja uz viņu tādu pašu iespaidu kā uz tnani kavalērijas trompetes signāls.

Sis skaņas viņu uztrauca. Alkal un alka! viņš saslējās gaisā un tad ar vienu rāvienu aulekšoja pa nogāzi lejā, pakaļ suņiem. Veltīgi es lādējos, veltīgi pūlējos viņu noturēt, šim zvēram bija zobi kā dzelzs. Un viņu noturēt būtu tikpat neiespējami kā atturēt grenadieri no vīna pudeles. Tāpēc ļāvu viņam vaļu un, iesēdies ciešāk seglos, sagatavojos uz visļaunāko.

Kar. t.i bija par j; sanu! Mēs traucāmies ātrāk un ātrāk uz priekšu, un vējš svilpa man gar ausīm. Man mugurā bija vienkāršais tumšais mundieris — kaut gan dažs izskatās cēli arī visvienkāršākajā tērpā —, un aiz piesardzības biju noņēmis pušķi no cepures. Nebija domājams, ka šai apģērbu jucekli mans apģērbs varētu pievērst uzmanību. Viņiem nekad neienāktu prātā, ka franču virsnieks varētu kopā ar viņiem medīt. Neskatoties uz visām briesmām, man nāca smiekli, jo, nenoliedzami, daudz smieklīga bija šai situācijā.

Visi mednieki nebija vienādi jājēji, un ta pēc dažām jūdzēm tie bija izkaisīti diezgan ievērojamā atstatumā cits no cita. Labākie sekoja cieši pa pēdām suņiem, vājākie jau diezgan lielā attālumā. Es jāju ne sliktāk par pārējiem, un man bija vislabākais zirgs, tāpēc drīz vien atrados visiem priekšā. Un te nu notika pats dīvainākais: ari mani, Etjēnu Žerāru, vienā mirkli pārņēma sporta gars, vēlēšanās izcelties un naids pret lapsu.

Nolādētais zvērs, vai viņš mūs pievils? Neģēlis, viņa stunda ir situsi! Mani draugi, tā ir savāda sajuta — vēlēšanās samīt lapsu zem zirga pakaviem. Esmu kopā ar angļiem medījis, es zinu. Kādu dienu jums pastāstīšu ari, kā boksējos ar Bastleru no Bristoles. Arī šis sports, es jums saku, ir interesants un aizraujošs.

Mans zirgs aulekšoja arvien ātrāk, un drīz palikām tikai trīs mednieki cieši aiz suņiem. Visas bailes, ka mani varētu atmaskot, bija zudušas. Likās, bija tikai viena lieta, kuras dēļ vērts dzīvot,— noķert šo nolādēto lapsu. Drīz aizjoņoju garām kādam no saviem pretiniekiem, arī huzāram. Tagad man priekšā atradās vēl tikai divi — viens melnos svārkos, otrs bija zilais lielgabalnieks, kuru redzēju viesnīcā. Viņš jāja lieliski, un viņa pelēkā bārda plīvoja.

Kādu jūdzi vai vairāk mēs palikām šādā kārtībā, un tad, aulekšojot pa stāvu uzkalniņu, es aizsteidzos viņiem garām. Bet augšā mazais anglis mani panāca, un tagad turējāmies līdzās. Mēs jājām cieši aiz suņiem, bet soļus simt tālāk redzēju kaut ko brūnu — pašu lapsu. Viņu ieraugot, man saviļņojās asinis.

—  Beidzot tu esi mums rokā, slepkava! — es saucu savam kaimiņam un māju viņam ar roku par zīmi, ka viņš var uz mani paļauties.

Un tagad vairs tikai suņi šķīra mani no medījuma. Suņi, kuru uzdevums ir parādīt medījuma atrašanās vietu, nebija man vairs palīgi, bet gan traucēklis, jo nezināju, kā izkļūt viņiem cauri. Arī otrs mednieks ši paša iemesla dēļ nevarēja tuvoties lapsai. Viņš bija labs jātnieks, bet viņam trūka uzņēmības. Taču es jutu, ka nebūtu cienīgs nēsāt Konflānas huzāra tērpu, ja nevarētu pārvarēt tik niecīgu šķērsli kā šis. Vai pulciņš medību suņu lai aptur Etjēnu Žerāru? Tas būtu ārprāts. Iekliedzos un piesitu piešus.

— Nepalaidiet, ser! Nepalaidiet! — sauca mednieks.

Es pamāju ar roku un pasmaidīju. Suņi pašķīrās.

Vienu otru varbūt ievainoju, bet ko tur darīt? Olas arī jāsasit, ja kūkas grib cept. Dzirdēju mednieku mani apsveicam. Vēl viena maza piespiešanās, un visi suņi palika man aiz muguras, vienīgi lapsa skrēja pa priekšu.

Ak, to prieku un lepnumu! Zināt, ka biju uzvarējis angļus viņu pašu sportā. Trīs simti angļu slāpa pēc šī zvēra dzīvības, un es būšu tas, kas viņu paņems. Domās lidoju pie saviem biedriem, mātes, imperatora, Francijas. Biju atkal izdarījis godu katram un visiem. Ik mirklis mani tuvināja lapsai. Bija pienācis bridis rīkoties, un tāpēc izvilku no maksts zobenu. Kad vicināju to gaisā, krietnie angļi man uzsauca laimes.

Tikai tagad iepazinu lapsu medību grūtumus — jūs cērtat, cērtat un nekad netrāpāt, zvērs ir ļoti mazs un veikli izvairās. Pie katra cirtiena dzirdēju uzmundrinājumus, un tie deva man sparu. Beidzot, tieši tai brīdī, kad lapsa domāja pagriezties sāņus, mans zobens pāršķēla viņu divās daļās. Atskatījos un vicināju savu asinīm aptraipīto zobenu gaisā. Šai brīdī biju lielisks!

Ak, kā es vēlētos saņemt savu labsirdīgo ienaidnieku laimes vēlējumus! Kādi piecdesmit bija redzami, un nebija neviena, kurš nebūtu vicinājis ar roku un saucis. Sie angļi nebūt nav tik lēni, par kādiem tos uzskata. Krietns kareivis karā un labi panākumi sportā vienmēr atkausēs viņu sirdis. Pats savām acīm redzēju, cik sajūsmināts bija vecais mednieks, ar kuru jājām līdzās. Viņš bija it kā triekas ķerts: mute vaļā, roka ar izstieptiem pirkstiem pacelta gaisā.

Vienu brīdi jau gribēju atgriezties atpakaļ, lai viņu apkamptu. Bet ausīs skanēja pienākuma balss, un šie angļi, neskatoties uz visu draudzību, kas valda starp sportistiem, būtu droši vien mani sagūstījuši. Nebija iespējams turpināt manu tiešo uzdevumu, bet biju darījis, cik varēju. Tālumā redzēju Masenā nometni, jo medības, par laimi, bija notikušas šai rajonā. Pagriezies pret saviem biedriem — angļiem, salutēju ar zobenu un aizaulekšoju.

Bet tik viegli viņi mani vis nepalaida. Tagad es biju lapsas vietā. Ka esmu francūzis, viņi varēja uzzināt vienīgi tai brīdī, kad sāku aulekšot nometnes virzienā. Tagad viss bars sekoja man pa pēdām. Tikai šāviena tālumā no mūsu sargposteņiem viņi apstājās un arī tad vel stāvēja vienkopus, sauca un vicinaja rokām. Nē, es neticu, ka viņi to darīja aiz ļauna prāta. Man šķiet, ka drīzāk tic apbrīnoja un gribēja apskaut šo savādo svešinieku, kas bija izturējies, kā īstam medniekam pieklājas.

IV KA BRIGADIERIS IZGLĀBA ARMIJU

Mani draugi, esmu jums stāstījis, kā turējām angļus ielenkumā sešus mēnešus, no 1810. gada oktobra līdz 1811. gada martam, viņu pašu nocietinājumos Torres Vedrasā. Sai laikā nomedīju viņu sabiedrībā lapsu un pierādīju, ka tiem nebija neviena, kas būtu jāšanas mākslā pārspējis Konflānas huzāru. Kad .tuvojos franču līnijai, priekšējie posteņi, šī notikuma aculiecinieki, sacēla man par godu ārkārtīgu troksni, un arī angļu saucieni bija vēl sadzirdami, tā ka patiesībā mani apsveica abas armi jas. Man saskrēja asaras acīs, redzot, ka mani apbrīno tik daudz viru.

Angļi ir augstsirdīgi ienaidnieki. Tai pašā vakarā pienāča sūtījums līdz ar baltu karodziņu, adresēts «Huzāru virsniekam, kas nomedījis lapsu». Sainī bija lapsa. Sūtījumam bija pielikta īsa, bet sirsnīga — tāda ir angļu paraža — zīmīte, kurā bija teikts, ka laimīgajam lapsas medniekam pienākoties to ari apēst. Viņi nezināja, ka mēs, franči, lapsas neēdam, bet parādīja vēlēšanos atdot medījumu tam, kam tas piederēja.

Francūzis nekad nepaliks parādā, un tāpēc aizsūtīju lapsu atpakaļ ar lūgumu to izlietot viņu nākošām medību brokastīm. Tāds, lūk, ir divu smalkjūtīgu ienaidnieku karš.

Izlūkgājienā biju guvis pietiekošu pārskatu par angļu nocietinājumiem un jau tai pašā vakarā nodevu to Masenā.

Cerēju, ka tūliņ sāksies mūsu uzbrukums angļiem, bet maršali plēsās savā starpā kā izsalkuši suņi. Neijs ienīda Masenā, Masenā necieta 2ino, bet Suits ķīvējās ar visiem. Tāpēc nekas ari netika darīts. Tostarp uzturs palika arvien vājāks; un mūsu skaistie zirgi cieta barības trūkumu. Kad ziema tuvojās beigām, mums vairs nebija ko ēst, kaut gan likām pārmeklēt visu apgabalu. Pat es biju spiests atzīties, ka nav vairs citas izejas kā atkāpties.

Taču pati atkāpšanās nebūt nebija tik viegla. Mūsu karavīri bija noliesējuši un izmocīti, bet ienaidnieks, redzēdams mūsu bezdarbību, kļuvis ļoti drošs. V-elingtona mēs nebaidījāmies. Viņu pazinām kā drošsirdīgu, uzmanīgu kungu, bet ne visai uzņēmīgu. Bez tam šai tuksnešainajā apgabalā viņš nevarētu diez cik ātri mums dzīties pakaļ. Bet mūsu armijas spārnos un arjergardā bija salasījies daudz portugāļu zemessargu, apbruņotu zemnieku un partizānu.

Sie ļaudis ziemā turējās pienācīgā attālumā, bet tagad, kad mūsu zirgi sāka palikt stīvi, tie kā mušas apsēda mūsu priekšējos posteņus, un cilvēka dzīvībai nebija ne mazākās vērtības. Varētu minēt vairākus desmitus pazīstamu virsnieku vārdus, kuri zaudēja dzīvību, un laimīgākie no viņiem bija tie, kurus lode, nākdama kaut kur no klints, ķēra galvā vai sirdī. Daži mira tik drausmīgā nāvē, ka par to aizliedza ziņot viņu piederīgajiem. šis traģēdijas bija tik parastas un atstāja tik smagu iespaidu uz mūsu karavīru prātiem, ka bija gandrīz neiespējami viņus piespiest atstāt nometni.

Kāda blēža, vārdā Manuelo Smaidītājs, varoņdarbi bija sevišķi drausmīgi. Viņš bija liela auguma, drukns, jautru seju un ar savu bandu slēpās kalnoš netālu no mūsu kreisā spārna. Par šī vīra cietsirdību un nežēlību varētu sarakstīt veselu grāmatu. .Tomēr nevar noliegt, ka viņam bija nelokāma griba, un viņš bija tik labi organizējis savus laupītājus, ka mums bija gandrīz neiespējami izkļūt viņa bandām cauri. Kārtību viņš bija sasniedzis ar ļoti stingru disciplīnu, neizslēdzot nežēlīgus sodus, un, kaut gan ar tādiem paņēmieniem padarīja bandas dalībniekus paklausīgus, tomēr viņam gadījās dažreiz piedzīvot kaut ko negaidītu, kā jūs redzēsiet no šī stāsta. Ja viņš nebūtu pēris savu leitnantu, tad varbūt — bet par to jūs dzirdēsiet tālāk.

Lai gan atkāpšanās bija saistīta ar daudzām grūtībām, tomēr citas izejas nebija, un tāpēc Masenā sāka steidzīgi aizgādāt prom bagāžu un slimos izvākt no galvenā mitekļa Torres Novā uz Koimbru, sakaru līnijas pirmo nocietinājumu punktu.

Protams, to nevarēja izdarīt nemanot, un partizāni nekavējoties sāka lasīties ciešāk un ciešāk ap mūsu frontes spārniem. Klozela divīzija ar vienu Monbrēna kavalērijas brigādi atradās tālu uz dienvidiem no Taho, un tiem bija jāuzzina par mūsu atkāpšanos, citādi viņi kristu ienaidniekam par upuri. Brīnījos, kā Masenā to izdarīs, jo vienkāršs kurjers netiks cauri, bet lielāku pulciņu varētu iznīcināt. Kā nebūt viņiem tomēr bija jāpaziņo par mūsu atkāpšanos, jo pretējā gadījumā Francija zaudētu četrpadsmit tūkstošus vīru. Man gan nenāca prātā, ka man, pulkvedim Žerāram, būs gods veikt šo darbu, lai tas vainagotu manu dzīvi un padarītu slavenu manu vārdu.

Tai laikā kalpoju Masenā štābā, un viņam vēl bija divi citi drošsirdīgi un izglītoti adjutanti. Vienu sauca Kortekss, otru — Diplesī. Viņi bija vecāki par mani, bet citādi es biju pārāks. Kortekss — maza auguma, tumšs, ļoti ātrs — bija labs karavīrs, bet ārkārtīgi iedomīgs. Viņš pats sevi dēvēja par pirmo vīru šajā armijā. Diplesī bija no Gaskoņas tāpat kā es, un viņš bija smalks puisis — kā visi gaskoņieši. Darbā mēs mainījāmies, un dienā, par kuru iet runa, dežurēja Kortekss. Redzēju viņu pie brokastīm, bet vēlāk nedz viņš, nedz viņa zirgs nekur nebija sastopami. Masenā visu dienu bija nospiestā garastāvokli un daudz laika pavadīja, raudzīdamies tālskatī uz angļu nocietinājumiem un kuģiem, kas peldēja pa Taho. Viņš neteica ne vārda par uzdevumu, ko bija uzdevis mūsu biedram, un mums nebija tiesību jautāt.

Nākošā naktī ap divpadsmitiem stāvēju pie maršala mītnes. Iznācis ārā, viņš, sakrustojis rokas uz krūtīm, nostāvēja pusstundu nekustējies, visu laiku lūkodamies uz austrumiem. Ko viņš gribēja saskatīt, nevarēju iedomāties, beidzot, izgrūdis stipru lamuvārdu, viņš pagriezās, iegāja atpakaļ mājā un aizcirta durvis.

Nākošajā rītā otram adjutantam Diplesī bija garāka saruna ar Masenā, pēc kuras atkal ne Diplesī, ne viņa zirgs nebija redzami.

Vakarā sēdēju maršala priekšistabā, kad viņš man pagāja garām, un caur logu redzēju viņu tāpat stāvam un vērojam austrumus kā iepriekšējā vakarā. Viņš nostāvēja atkal vismaz pusstundu. Tad ienācis aizcirta durvis, un dzirdēju viņu uzejam savā istabā. Labās dienās viņš, šis vecais vīrs, bija savāds, bet, kad bija dusmīgs, tad viņa priekšā varēja nodrebēt, tikpat kā satiekot pašu imperatoru. Dzirdēju viņu visu nakti augšā lamājamies un spārdāmies. Viņš mani nesauca, un es pazinu viņu pārāk labi, lai ietu bez aicinājuma.

Trešā rītā pienāca mana kārta, jo biju palicis vienīgais viņa iemīļotākais adjutants — arī viņa vecā sirds atkusa skaista karavīra priekšā. Kad viņš no rīta atsūtīja man pakaļ, šķiet, redzēju viņa melnajās acīs asaras.

— Žerār! — viņš teica.— Panāc šurp!

Draudzīgi paķēris mani aiz piedurknes, pieveda pie loga, pa kuru varēja redzēt austrumus. Zem mums bija kājnieku nometne, aiz tās jātnieku, ar garu rindu piesietu zirgu. Mēs varējām saskatīt mūsu priekšējos posteņus un tālāk aiz tiem, līdzenumā, vīnadārzus. Vēl tālāk vidēja uzkalni, kuru viena galotne sevišķi izcēlās. Uzkalnu pakājē stiepās plata meža josla. Viens vienīgs ceļš, balts un skaidri saskatāms,. ar daudz likumiem, veda turp.

Rādīdams uz kalnu, Masenā teica:

—  Tas ir Merodāls. Vai jūs tā virsotnē varat kaut ko saskatīt?

Atbildēju, ka nekā neredzu.

Un tagad?— vi'ņš jautāja, pasniedzot man savu tālskati.

Tiešām — ieraudzīju mazu paaugstinājumu, varbūt arī akmeņu kaudzi.

—  Tas, ko jūs redzat, ir liels ugunskurs, kuru mēs sagatavojām, kad apgabals vēl bija mūsu rokās, un, kaut gan tas vairs nav mūsu, ugunskurs palicis neaiztikts. Žerār, šonakt tas jāaizdedzina. Tas nepieciešams Francijai, imperatoram, mūsu armijai. Divi jūsu biedri gāja to aizdedzināt, bet neviens nesasniedza kalnu. Šodien jūsu kārta, varbūt jums būs lielāka laime:

Karavīrs nedrīkst jautāt pēc pavēles iemesliem. Steidzos jau ārā no istabas, kad maršals, uzlicis roku man uz pleca, mani aizturēja.

—  Es jums visu pastāstīšu, un tad jūs sapratīsiet, cik cēls ir mērķis, kura dēļ jūs liekat dzīvību uz spēles,— viņš sacīja. — Piecdesmit jūdzes no mums, Taho otrā krastā, atrodas ģenerāļa Klozela armija. Viņa nometne ir kādas Oksa kalna virsotnes tuvumā. Kalnā ir bāka, un tur stāv sargkareivis. Mums norunāts, ka, tikko viņš ieraudzīs pusnaktī mūsu signāluguni, viņš aizdedzinās atbildei savu un tūliņ Klozels uzsāks atkāpšanos līdz ar galveno armiju. Ja viņš to nedarīs tūliņ, būšu spiests atkāpties bez viņa. Jau divas dienas pūlos sūtīt viņam ziņu, bet veltīgi. Un, ja šodien neizdosies, viņš paliks aizmugurē un tiks iznīcināts.

Ak, mani draugi, kā man sirds pukstēja, saņemot tik cēlu uzdevumu! Ja palikšu sveiks, būs viena zaļa lapa vairāk manā lauru vainagā. Ja turpretim būs lemts mirt, miršu nāvē, kas atsvērs visu manu dzīvi. Neka neteicu, bet nešaubos, ka manas cēlās domas atspoguļojās manā sejā, jo Masenā man sirsnīgi spieda roku.

—  Te ir kalns, un te — uguns,— viņš stāstīja.— Jūs šķir vienīgi šie partizāni ar saviem ļaudīm. Lielāku nodaļu nevaru sūtīt, un arī maza tiktu ievērota un iznīcināta. Tāpēc jums vienam uzticu šo svarīgo uzdevumu. Dodu jums pilnīgu rīcības brīvību, bet šonakt divpadsmitos man jāredz uguns kalna galā.

—  Un, ja &lt;ā nedegs,— es teicu,— tad, maršal, lūdzu manas mantas pārdot un naudu nosūtīt mātei.— Pielicis roku pie cepures, uz papēža apgriezos un izgāju no štāba apziņā, ka man uzticēts liels varoņdarbs.

Kādu laiku nosēdēju savā istabā, pārdomādams, kā vissekmīgāk veikt uzdevumu. Fakts, ka nedz Kortekss, nedz Diplesī, abi centīgie virsnieki, nebija sasnieguši Merodāla virsotni, pierādīja, ka apgabalu stingri uzrauga partizāni. Pēc kartes aprēķināju attālumu. Līdz kalniem bija desmit jūdzes klajuma. Tad nāca meža josla, apmēram trīs vai četras jūdzes plata. Tā sedza kalnu pakāji. Un tad pati smaile, ne pārāk augsta, tomēr gluži atklāta. Sie bija mana ceļojuma trīs posmi.

Visgrūtākais man šķita pirmais, jo, sasniedzis mežu, varēju tur paslēpties un nogaidīt tumsu, lai no astoņiem līdz divpadsmitiem, tātad četrās stundās, uzrāptos kalnā.

Klajumā rēgojās baltais, vilinošais ceļš, un es atcerējos, ka abi mani biedri paņēma līdzi zirgus. Tā bija viņu nelaime, jo kas gan varēja būt laupītājiem vieglāk kā uzmanīt ceļu un izlikt tur lamatas. Kaut gan man nebūtu grūti jāšus sasniegt mežu, jo bez labākiem pulka zirgiem Violetas un Rataplāna man bija arī sera Kotona lieliskais melnais angļu medību zirgs, tomēr pēc pamatīgām pārdomām nolēmu doties ceļā kājām, tāpēc ka tā varēja vieglāk izmantot katru izdevību, kas rastos. Savam huzāra tērpam uzvilku virsū garu mēteli un galvā uzliku pelēku cepuri. Jūs jautāsiet, kāpēc nepārgērbos par zemnieku, bet godavīram nepatīk mirt spiega nāvē. Viena lieta — tapt noslepkavotam un cita — tapt pēc kara likumiem notiesātam uz nāvi. Pēdējā daudz pieņemamāka.

Pievakarē klusi izgāju no nometnes. Zem mēteļa man bija tālskatis, pistole un zobens. Kabatā — šķiltavas un krams.

Divas vai trīs jūdzes nogāju, slēpdamies vīnadārzos, bez jebkādas aizķeršanās, kā jau biju domājis.

Mana sirds jau priecājās par sekmīgo virzīšanos uz priekšu, un es sevi domāju, ka cilvēks ar smadzenēm lietu it viegli var novest līdz galam. Saprotams, Kortekss un Diplesī, kuri aulekšoja pa ceļu, bija viegli saskatāmi, citādi turpretim bija ar inteliģento Žerāru, kas, uzmanīgi izlūkodams, virzījās palēni uz priekšu. Man liekas, biju nogājis ne mazāk kā piecas jūdzes, kad satiku pirmo šķērsli. Tas bija mazs krodziņš, pie kura stāvēja daži pajūgi un cilvēki, pirmie, kurus vispār ieraudzīju. Būdams jau aiz nocietinājumiem, zināju, ka katrs cilvēks ir mans ienaidnieks, tāpēc līdu tālāk, pieplacis pie zemes, līdz kādai vietai, no kurienes varēja vērot, kas notiek. Sie ļaudis bija zemnieki, kuri krāva ratos tukšās vīna mucas. Nedomāju, ka viņi varētu man palīdzēt vai traucēt, tāpēc turpināju ceļu.

Tomēr drīz vien pārliecinājos, ka mans uzdevums nav tik vienkāršs, kā no sākuma likās. Kalnā ejot, pamazām vīnadārzi izbeidzās, un es iznācu klajā laukā ar maziem uzkalniem. Iegulies grāvī, es ar tālskati pārbaudīju apkārtni. Un drīz vien saskatīju uz katra paugura pa sargam, tātad šiem ļaudīm bija tāda pati priekšposteņu līnija kā mums. Tas liecināja par disciplīnu, kāda valdīja šī nelieša «Smaidītaja» vienībā. Starp pauguriem atradās lielākas sargu patruļas, un, kaut gan biju gājis lielāku distanci, lai apietu viņus no spārna, atrados joprojām iepretī ienaidniekam.

Nezināju, ko darīt. Paslēpties nebija iespējams — pat žurkai būtu grūti tikt pāri neieraudzītai. Saprotams, it viegli būtu izlauzties caur šiem posteņiem nakts laikā, kā to biju darījis ar angļiem pie Torres Vedrasas, bet biju tālu no kalna un, ja nogaidītu tumsu, nebūtu sasniedzis bāku, lai pusnaktī to aizdedzinātu. Gulēju savā grāvi un kalu plānu pēc plāna, kad piepeši man prātā iešāvās doma, kāda rodas katram drošsirdīgam vīram, kas nekrīt izmisumā.

Jūs atceraties, es pieminēju divus ratus, kuros" pie kroga iekrāva tukšas mucas. Iejūgto vēršu galvas bija vērstas uz austrumiem, tātad tai pašā virzienā, kur man bija jāiet. Ja tikai man izdotos iekļūt vienos ratos,— ko ērtāku un labāku tad varētu izdomāt, lai tiktu cauri šo partizānu līnijai? Plāns bija tik vienkāršs un labs, ka no priekiem gandrīz iekliedzos. Steidzos atpakaļ uz krogu. Tad, paslēpies aiz krūmiem, varēju labi saskatīt, kas notiek uz ceļa.

Tur darbojās trīs zemnieki sarkanās cepurēs. Pabeiguši piekraut vienus ratus, tie pašlaik krāva mucas otros. Dažas tukšas mucas gulēja uz ceļa. Laime — tā vienmēr ir bijusi mans draugs; esmu teicis, ka tā ir kā sieviete, kura nespēj būt vienaldzīga pret jaunu huzāru. Novērojot vezumus, ieraudzīju, ka zemnieki ieiet kroga, jo diena bija karsta un tie pēc darba bija izslāpuši. Zibens ātrumā devos laukā no savas paslēptuves, ielēcu vezumā un paslēpos kādā tukšā mucā, viens gals tai bija vaļā. Tas bija pagriezts uz vezuma iekšpusi.

Saritinājies kā suns būdā, ceļus picviiku pie zoda. Mucas nebija lielas, bet es, kā redzat, esmu diezgan ražens vīrs. Kad biju novietojies, visi trīs zemnieki atkal iznāca, un drīz sajutu, kā ar lielu troksni virs manis tiek uzsviesta nākošā muca. Viņi krāva vēl citas, un drīz yien man bija jāsāk domāt, kā tikšu no paslēptuves laukā. Kad esi jau pāri Reinai, laiks domāt, kā tiksi pāri Vislai, un, ja gadījums un saprāts līdzējuši man tik tālu, tie lidzēs ari turpmāk.

Drīz rati bija piekrauti — un braucēji devās ceļā. Līdz ar viņiem ari es, saliecies savā mucā. Mani dauzīja un kratīja uz katra soļa, bet ko lai dara — es tomēr braucu tai virzienā, kur man bija jātiek. Kustējāmies uz priekšu lēni, un zemnieki soļoja blakus ratiem. To uzzināju pēc balsīm, ko dzirdēju savā tuvumā. Tie likās būt jautri puiši, jo soļojot skaļi smējās. Cēloni, kas viņus smīdināja, nevarēju saprast. Lai gan saprotu spāniski diezgan labi, tomēr saraustītajos teikumos, ko varēju sadzirdēt, nebija nekā smieklīga.

Spriežot pēc vērša soļiem, braucām divas jūdzes stundā. Tāpēc, kad divarpus stundas bija pagājušas — mani draugi, stundas, ko biju pavadījis saliecies, elpodams vīna raugu, saindētu gaisu, un gandrīz nosmaku,— kad tās bija pagājušas, biju drošs, ka draudošais lauks ir aiz manis un ka esam sasnieguši meža malu līdz ar kalnu.

Bija pienācis laiks padomāt, kā izkļūt no mucas. Domāju visādi, līdz jautājums negaidīti atrisinājās pats no sevis.

Rati spēji apstājās, un es sadzirdēju vairākas balsis uztraukti sarunājamies.

—  Kur, kur?— sauca viena.

— Mūsu ratos,— kliedza otra.

—  Kas viņš ir?— jautāja trešā.

—  Franču virsnieks — es redzēju viņa cepuri un zābakus.

Visi skaļi iesmējās.

—  Skatīdamies pa krodziņa logu, redzēju viņu ielecam mucā līdzīgi toreadoram, kam seko vērsis.

—  Kurā mucā tad viņš ir?

—  Sai,— teica viens no puišiem un ar dūri piesita mucai.

Kāda situācija, draugi, vīram ar manu reputāciju! Pat tagad, pēc četrdesmit gadiem, to atceroties, man jāsarkst. Tikt noķertam kā vistai, bezspēcīgi klausīties šo vīru rupjos smieklus un turklāt vēl zināt, ka arī mans

uzdevums beidzies ar kaunu. Es būtu svētījis to cilvēku, kura raidītā lode mani atpestītu no nelaimes.

Zemnieki sāka velt mucas no ratiem, un tad divas bārdainas sejas un divi šauteņu stobri raudzījās manī. Saķēruši aiz mēteļa piedurknēm, viņi mani izvilka laukā.

Savāds laikam gan izskatījos, mirkšķinādams acis žilbinošā saules gaismā un stāvēdams salicis kā kroplis, jo vēl nevarēju izstiept stīvos locekļus. Viena puse manam mētelim no vīna rauga bija kļuvusi gluži sarkana — kā angļu karavīra mundieris. Viņi smējās un smējās, šie suņi, un, kad ar savu izteiksmi un izturēšanos gribēju tiem izrādīt nicināšanu, smiekli kļuva vēl skaļāki. Pat tik grūtos apstākļos Žerārs palika Žerārs, un, kad pēc kārtas visus uzlūkoju, redzēju, ka viru lielā dūša saplok.

Tagad sapratu, kas bija noticis. Zemnieki nodeva mani sargposteņa rokās.

Viņi bija astoņi — drausmīgi, pinkaini radījumi, kokvilnas lakatiem zem lielām cepurēm un raibām jostām ap viduci. Katram bija šautene un viena vai divas pistoles aizbāztas aiz jostas. Kamēr vadonis, liels, bārdains virs, mērķēja šauteni uz mani, pārējie pārmeklēja manas kabatas un atņēma man mēteli, pistoli, tālskati un kramu. Tagad biju pazudis, jo, ja ari sasniegtu uguns bāku, tomēr nevarētu to aizdedzināt.

Astoņi laupītāji, mani draugi, un (ris zemnieki pret mani vienu, pie tam vēl neapbruņotu!

Bet vai Etjēns Žerārs krita izmisumā? Vai viņš zaudēja prātu? Jūs mani pazīstat pārāk labi, bet šie slepkavas mani nepazina. Nekad nebiju tik ļoti pūlējies atrast izeju kā toreiz, kad viss likās zaudēts. Jūs varat minēt bez gala un tomēr neatminēsiet, kādā ceļā izglābos. Paklausieties, es jums pastāstīšu.

Vēl ilgi pēc tam, kad šie laupītāji mani atmaskoja, stāvēju sarāvies viņu vidū. Bet stīvums jau sāka zust un prāts bija nodarbināts vienīgi ar to, kā aizbēgt. Laupītāju priekšposteņi atradās šaurā ejā, kuru no vienas puses ierobežoja stāvs kalns, bet no otras — dažu simtu pēdu gara nogāze, kas beidzās krūmainā ielejā. Sie partizāni bija īsti kalnu ļaudis, un veiklības ziņā es droši vien netiktu viņiem līdzi.

Savās ādas kurpēs, kuras līdzinājās sandalēm, viņi stāvēja droši jebkurā vietā.

Cits manā vietā būtu izmisis. Bet es piepeši ieraudzīju un izmantoju iespēju, ko pats liktenis man bija nolicis ceļā. Pašā nogāzes malā gulēja kāda vīna muca. Lēni virzījos uz turieni un nākošā brīdi ar tīģera lēcienu biju jau mucā un, strauji pagriezies, pārvēlu to pār malu.

Nekad nespēju aizmirst šo drausmīgo ceļojumu. Kājas un elkoņus turēju cieši kopā, tomēr liels brīnums, ka man galva nesašķīda. Brīžiem muca ritēja gludi, bet, kad nāca stāvākas vietas, tā palēcās gaisā, lai nākošā brīdī atsistos pret zemi ar tādu sparu, ka kauli nograbēja. Vējš svilpa gar ausīm, un no reiboņa gandrīz vai zaudēju samaņu. Beidzot zaru brakšķēšana vēstīja, ka esmu sasniedzis krūmus, kurus biju redzējis tālu lejā. Muca izlauza sev ceļu caur šiem krūmiem, tad ripoja lejā pa otru nogāzi un krūmāju, līdz, atsitusies pret jaunu kociņu, sašķīda gabalos. Kad piecēlos stāvus, man sāpēja visas malas, bet sirds pukstēja strauji un garastāvoklis bija pacilāts, jo biju izdarījis varoņdarbu un domās jau redzēju bāku degam kalna galā.

No lielās kratīšanas man bija kļuvis nelabi, un tagad jutu to pašu, ko okeānā, kad pirmo reizi iepazinos ar slimību, uz kuru angļiem ir pirmtiesības. Iespiedis galvu rokās, brītiņu atsēdos.

Ilgi kavēties nedrīkstēju, jo varēja jau sadzirdēt kliedzienus, kas vēstīja, ka vajātāji tuvojas. Ieskrēju vislielākajā biezoknī un skrēju, līdz pakritu bez elpas. Pakritis pūlējos ko sadzirdēt, bet visapkārt valdīja nāves klusums. Biju izbēdzis no ienaidniekiem.

Kad cik necik atguvu elpu, turpināju steidzīgi ceļu un, lai slēptu pēdas, bridu vairākas reizes pa kalnu upītēm. Kad iznācu klajuma un apskatījos apkārt, sev par lielu prieku, ieraudzīju, ka nebiju novirzījies tālu no īstā ceļa. Pār mani slējās Merodāls, un tā kailā virsotne pacēlās kā tornis starp ozolu birzīm, kas sedza kalna nogāzes. Sīm birzīm ari turpmāk bija jādod man patvērums, un likās, ka nekādas briesmas nedraudēs, kamēr būšu sasniedzis otru meža malu. Un tomēr zināju, ka visu acis vērstas pret mani, ka esmu bez ieročiem un ka ap mani ir daudz cilvēku. Kaut gan nevienu neredzēju, tomēr vairākas reizes dzirdēju svilpienus un reiz pat šāvienu.

Bija grūti izspraukties cauri krūmiem, un tāpēc priecājos, kad koki kļuva lielāki un es uznācu uz kādas takas. Protams, biju pietiekoši gudrs, lai pa to neietu, bet tikai turētos tās tuvumā. Labu gabalu gājis, pēc manām domām — gandrīz jau pie meža malas, izdzirdu savādu, žēlu skaņu. Sākumā to noturēju par zvēra kliedzienu, bet tad dzirdēju vārdus, no kuriem sapratu vienīgi izsaucienu franču valodā: «Mans Dievs!» Ļoti uzmanīgi gāju uz turieni, no kurienes nāca skaņas, un ieraudzīju ko pārsteidzošu.

Uz sausu lapu paklāja gulēja kāds vīrietis tādā pašā pelēkā karavīra tērpa, kads man bija mugurā. Acīmredzot viņš bija smagi ievainots, jo turēja pie krūts drēbi, gluži sarkanu no asinīm. Tagad arī ievēroju asins peļķi un veselu mākoni mušu, kuru sīkšanu būtu ievērojis, ja arī nebūtu dzirdējis vaidus. Baidīdamies, ka tik man nav izliktas lamatas, es brīdi šaubījos, bet tad līdzjūtība ņēma virsroku, un es, pieskrējis pie nelaimīgā, nometos ceļos. Viņš pagrieza pret mani izmocīto seju, un es viņā pazinu Diplesī, savu prickšgā-

jēju. Pietika ar vienu vienīgu skatienu un viņa iekritušajiem vaigiem un stiklainajām acīm, lai zinātu, ka viņš bija pie miršanas.

—  Žerār! — viņš teica.— Žerār!

Mani pārņēma žēlums, bet viņš, kura dzīvība dzisa ar katru mirkli,— viņš vēl domāja par pienākumu.

— Uguns bāku, Žerār! Tu to aizdedzināsi?

— Vai tev ir šķiltavas?

— Jā, ņem.

— Tad es to šonakt aizdedzināšu.

— Tagad varu mierīgi mirt. Viņi mani nošāva, Žerār. Bet tu pasaki maršalam, ka darīju visu, kas bija manos spēkos.

— Un kur ir Kortckss?

— Viņam nelaimējās. Tie viņu noķēra, un viņš mira drausmīgā nāvē. Ja tu, Žerār, redzēsi, ka netiec vairs prom, iešauj pats sev lodi sirdī, lai nebūtu jāmirst tādā šausmu nāvē kā Korteksam.

Viņam sāka trūkt elpas. Es noliecos, lai sadzirdētu viņa čukstus.

— Vai tu vēl vari man dot kādu padomu, kas būtu noderīgs? — jautāju mirējam.

— Jā, jā, dc Pombāls. Viņš tev palīdzēs. Uzticies de Pombālam. — Galva viņam atkrita atpakaļ — un viņš nomira.

«Uzticies Pombālam.» Tas ir labs padoms. Pārsteigts redzēju sev līdzās stāvam vīrieti. Biju tik ļoti nogrimis sava biedra vārdos un padomā, ka nepazīstamais bija pienācis pilnīgi nepamanīts. Pielēcu kājās un skatījos viņam droši sejā. Viņš bija slaids puisis melniem matiem, melnām acīm, melnu bārdu un iegarenu, drūmu seju. Rokā viņš turēja vīna pudeli, bet pār plecu viņam karājās trabuko jeb muskete, kādas šie puiši mēdza nēsāt. Tā kā viņš neņēma to nost, es sapratu, ka viņš ir tas virs, kuru mans mirušais biedrs bija ieteicis.

— Ak vai, viņa vairs nav,— nepazīstamais teica, pārliecies pār Diplesī.— Viņš atbēga šurp no meža pēc tam, kad bija ievainots. Laimīgā kārtā es viņu atradu un varēju atvieglot viņa pēdējās stundas. Es viņam uztaisīju šo guļasvietu un nupat atnesu vīnu, lai remdinātu viņa slāpes.

—  Mans kungs,— es sacīju, — pateicos jums Francijas vārdā..Esmu gan tikai vieglās kavalērijas pulkvedis, bet bez tam esmu vēl Etjēns Žerārs, kura vārdam franču armijā ir nozīme. Vai drīkstu jautāt. . .

—  Jā, mans kungs, es esmu Alonso de Pombāls, slavenā muižnieka jaunākais brālis. Pašlaik esmu pirmais leitnants partizānu pulciņā, kuru vada Manuelo, saukts Smaiditājs.

Goda vārds, ķēru pēc savas pistoles, kuras tomēr man nebija, bet puisis par to tikai pasmējās.

—  Esmu viņa pirmais leitnants, bet tai pašā laikā arī viņa nāvīgākais ienaidnieks,— viņš stāstīja. Tā runājot, viņš novilka svārkus un atrāva kreklu.— Paskatieties šurp! — viņš turpināja un pagrieza man muguru, kura visa bija sarkanās svītrās. — Paskatieties, ko Smaidītājs man izdarīja — man, kura dzīslās rit viscēlākās asinis. Kā es Smaidītājam atmaksāšu, par to jūs vēl dzirdēsiet.

Viņa acīs liesmoja naids, un viņa uztūkuši un čūlojošā mugura apliecināja viņa vārdu patiesīgumu.

—  Desmit vīri zvērējuši nākt man palīgā,— viņš teica.— Kad būšu izpildījis savu uzdevumu šeit — un tas ir tikai dažu dienu jautājums —, iestāšos jūsu armijā.— Bet tai pašā brīdī viņa seja savādi pārvērtās, un piepeši tas vērsa savu musketi pret mani.

—  Rokas augšā, franču suns! — viņš kliedza.— Augšā, es saku, jeb tava galva aizies pa gaisu!

Jūs esat pārsteigti, mani draugi! Jūs brīnāties! Iedomājieties manu nesaprašanu par tik negaidītām sarunas beigām. Un tumšā seja ar melnām, ļaunām acīm stāvēja tepat manā priekšā. Kas man bija darāms? Es biju bezspēcīgs un tāpēc pacēlu abas rokas gaisā. Tajā mirklī no visām pusēm atskanēja balsis, kliedzieni, saucieni — un dipēja soļi. Pulciņš šaubīgu cilvēku iznira no tuvējiem krūmiem, ducis roku saķēra mani.

Biju atkal gūsteknis. Paldies Dievam, ka man nebija pistoles aiz jostas, citādi būtu mērķējis sev galvā. Ja tobrīd būtu bijis apbruņots, tagad nesēdētu šai kafejnīcā un nestāstītu jums vecu ļaužu stāstus.

Rupjas rokas turēja mani un veda pa meža taku pēc šī nelieša de Pombāla norādījumiem. Četri laupītāji nesa Diplesī atdzisušās miesas. Kad iznācām no meža, jau krēsloja. Tagad mani veda augšā kalnā, kamēr sasniedzām partizānu galveno mitekli, kas atradās aizā, pašas kalna virsotnes tuvumā. Drusku augstāk bija arī četrstūraina malkas grēda, bāka un lejā divas vai trīs būdiņas, domājams, kazu ganu mitekļi, kuri tagad slēpa šos laupītājus. Sasietu mani iesvieda vienā no šīm būdām un mirušā biedra miesas nolika man līdzās. Mani nodarbināja viena vienīga doma — kā pēc pāris stundām aizkļūt pie bākas un to aizdedzināt. Tad mana cietuma durvis atvērās un ienāca kāds vīrietis. Ja man rokas būtu bijušas brīvas, ķertos viņam pie rīkles, jo ienācējs nebija neviens cits kā de Pombāls. Viņam sekoja daži laupītāji, bet tos viņš aizraidīja un ienācis aizvēra durvis.

— Jūs, nekrietnais!— es saucu.

—  Cst!— viņš atbildēja. — Runājiet klusi, jo neesmu drošs, vai kāds nenoklausās. Tad mana dzīvība ir briesmās. Man ar jums, pulkvedi Žerār, jāparunā daži vārdi, jo man pret jums tikpat labas jūtas, kādas bija pret jūsu mirušo biedru. Kad runāju ar jums mežā, redzēju, ka esam ielenkti un jūsu apcietināšana ir neizbēgama. Ja tobrīd būtu kavējies, mani sagaidītu tāds pats liktenis kā jūs. Un, lai saglabātu laupītāju uzticību, es pats jūs apcietināju. Jūs sapratīsiet, ka man citas izejas nebija. Nezinu, vai spēšu jūs izglābt, bet gribu vismaz mēģināt.

Tagad notikušais atausa pavisam citādā gaismā. Es viņam pateicu, ka nezinu vēl, cik viņa vārdos patiesības, bet ka spriedīšu pēc viņa darbiem.

—  Nekā vairāk neprasu,— viņš atbildēja.— Tagad uzklausiet manu padomu! Vadonis grib jūs redzēt. Runājiet ar viņu atklāti, citādi jums klāsies slikti. Nerunājiet viņam pretī un dodiet visus paskaidrojumus, kādus viņš prasa. Tas ir jūsu vienīgais glābiņš. Bet tagad nav vairāk laika, nāciet tūliņ, lai nerastos aizdomas.

Viņš palīdzēja man piecelties un, atvēris durvis, izvilka mani laukā, un tad ar ārā stāvošo briesmoņu palīdzību cietsirdīgi grūda un stūma mani pie partizānu vadoņa, kas sēdēja starp saviem nekrietnajiem pavadoņiem.

Manuelo Smaidītājs bija ievērojama persona. Ar savu drukno, ziedoši omulīgo, gludi skūto seju un kailo pakausi viņš izskatījās kā labs ģimenes tēvs.

Vērojot viņa atklāto smaidu, man nācās grūti ticēt, ka tas ir pazīstamais laupītājs, kura vārds vien iedveš bailes ne tikai angļu armijai, bet arī mūsējai. Trents, angļu virsnieks, lika vēlāk šo nelieti pakārt. Tagad Manuelo sēdēja uz liela akmens un saņēma mani ar tik laipnu seju, it kā mēs būtu veci paziņas. Es tomēr ieraudzīju vīrieti, kas bija atspiedies uz gara zāģa, un tas mani izārstēja no visām ilūzijām.

—       Labvakar, pulkvedi Žerār,— viņš sveicināja.— Ģenerāļa Masenā štābs mūs augsti pagodina ar majora Korteksa ierašanos vienu dienu, nākošajā ierodas pulkvedis Diplesī un tagad pulkvedis Žerārs. Varbūt arī pats maršals mūs pagodinās ar savu vizīti? Diplesī, man šķiet, jūs redzējāt, Korteksu atradīsiet pienaglotu pie koka tur lejā. Atliek vienīgi izšķirties, kāda nāve jums vispiemērotākā.

Tā nebija iepriecinoša runa; viņa apaļā seja visu laiku smaidīja, un viņa vārdi skanēja nedabīgi laipni. Piepeši viņš paliecās uz priekšu, un viņa acis zvēroja uztraukumā.

Pulkvedi Žerār,— viņš teica,— mēs neesam paraduši dāvāt dzīvību, bet es varu ļaut jums mirt vieglā nāvē vai arī šausmīgā. Kādu jūs izvēlaties?

— Kas man būtu jādara?

—      Ja jūs gribat mirt viegli, jums atklāti jāatbild uz maniem jautājumiem.

Piepeši man prātā iešāvās laba doma.

—      Jums vajadzīga mana nāve,— es sacīju,— bet jums tak vienalga, kāda tā būtu. Ja es atbildēšu uz jūsu jautājumiem, vai jūs atļausiet man pašam izvēlēties, kadā nāvē mirt?

—      Es piekritu,— viņš atbildēja,— bet tam jānotiek līdz pusnaktij.

— Zvēriet! — es iesaucos.

—       Portugālieša godavīra dotais vārds pietiekošs,— skanēja atbilde.

Neteikšu neko, pirms nebūsiet zvērējis.

Viņš piesarka no dusmām, un viņa acis jau meklēja

zāģi.

Viņš saprata no manas balss, ka palikšu pie sava, un redzēja arī, ka neesmu tas vīrs, kuru tik viegli padarīt pazemīgu. Tad viņš izvilka no sava melnā aitādas kažociņa krustu.

— Es zvēru,— viņš teica.

Ak, kāds prieks dzirdēt šos vārdus! Kādas beigas, kāda nāve Francijas labākajam paukotājam! Es būtu varējis no prieka smieties līdz asarām.

— Jūsu jautājumi? — es prasīju.

— Tagad jums jāzvēr, ka atbildēsiet uz tiem patiesīgi.

— Es zvēru pie sava karavīra goda.

Jūs redzat, cik šausmīgu solījumu man nācās dot, un tomēr tas bija nieks, salīdzinot ar to, ko cerēju gūt.

—  Tā ir atklāta un interesanta noruna,— teica Manuelo, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskatītos uz franču nometni?

Sekodams viņa rokas mājienam, paraudzījos lejā uz nometni, kura atradās klajumā zem mums. Gaiss bija tik dzidrs, ka,par spīti piecpadsmit jūdžu attālumam, varēja saskatīt katru sīkumu. Tur bija mūsu teltis un būdas, zirgu rindas, un tie tumšie plankumi — mūsu desmit lielgabalu baterijas. Kļuva skumji, iedomājoties, ka mans lieliskais pulks gaida savu pulkvedi un nekad to vairs nesagaidīs! Ar vienu eskadronu es noslaucītu visus šos rīkļurāvējus no zemes virsas.

Vērojot nometni, man acīs saskrēja asaras, jo tur atradās astoņi simti cilvēku, no kuriem ikviens labprāt ziedotu dzīvību savam pulkvedim. Bet skumjas izzuda, kad redzēju aiz teltīm paceļamies dūmus. Tas bija galvenais miteklis Torres Novā. Tur atradās Masenā, un, kaut arī upurējot dzīvību, viņa uzdevums, paldies Dievam, tiks šonakt izpildīts. Mani pāršalca prieka un lepnuma vilnis. Būtu vēlējies pērkona balsī viņiem uzsaukt: «Skatieties, es, Etjēns Žerārs, mirstu, lai glābtu Klozela armiju!» Bija tiešām bēdīgi apzināties, ka tik cēls darbs paliks nezināms.

— Jūs redzat nometni,— teica laupītāju vadonis,

—  un arī ceļu uz Koimbru. Tas pārpildīts furgoniem un sanitārratiem. Vai tas nozīmē, ka Masenā atkāpjas?

Varēja saskatīt tumšu, kustošu līniju, un eskortā šad tad pazibēja ieroču tērauds. Man atlika vienīgi piekrist tam, kas bija acīm redzams.

— Viņš atkāpsies,— es apstiprināju.

— Uz Koimbru?

— Man šķiet.

—  Kas būs ar Klozela armiju?

Es paraustīju plecus.

—  Visi ceļi uz dienvidiem ielenkti. Nekādu ziņu viņam nevar aizsūtīt. Ja Masenā atkāpjas, Klozela armija ir atstāta likteņa varā. Cik tur cilvēku?

— Man šķiet, apmēram četrpadsmit tūkstoši.

— Cik liela kavalērija?

— Monbrēna divīzijas viena brigāde.

—  Kādi pulki?

—  Ceturtais strēlnieku, devītais huzāru un viens pulks kirasieru.

—  Gluži pareizi,— viņš apstiprināja, skatīdamies savā piezīmju grāmatiņā.— Jūs runājat patiesību, un lai Dievs jums palīdz, ja jūs to nedarīsiet. — Un tad viņš izņēma cauri visu mūsu armiju, divīziju pēc divīzijas, prasīdams katras mūsu brigādes sastāvu. Vai man vēl jums jāsaka, ka būtu drīzāk izrāvis sev mēli, nekā stāstījis tādas lietas; un tomēr stāstīju, ņemot vērā lielo mērķi, kurš mani vēl gaidīja. Izstāstīju viņam visu, lai tikai glābtu Klozela armiju.

Beidzot viņš aizvēra savu piezīmju grāmatiņu un, iebāzis to atpakaļ kabatā, teica:

—  Ļoti pateicos jums par šīm ziņām, kuras jau rīt sasniegs lordu Velingtonu. Jūs esat norunu turējis, tagad mana kārta. Kādā nāvē jūs gribat mirt? Jūs kā karavīrs, protams, dotu priekšroku nošaušanai, bet daži domā, ka lēciens no Merodāla ir vieglāka nāve. Dažs labs tādu ari izvēlējies, diemžēl mums nekad nav bijis iespējams vēlāk dzirdēt šo cilvēku domas. Ir arī zāģis, kurš tomēr, kā liekas, nav sevišķi iecienīts. Mēs varētu jūs arī pakārt, tomēr būtu apgrūtinoši tāpēc vien iet uz mežu. Lai nu kā, noruna paliek noruna, un, tā kā jūs, šķiet, esat krietns puisis, tad arī mēs nežēlosim pūles, lai izpildītu jūsu vēlēšanos.

—  Jūs sacījāt, ka man jāmirst pirms pusnakts. Un mana vēlēšanās ir mirt taisni vienu minūti pirms divpadsmitiem.

—  Ļoti labi,— Manuelo atbildēja. — Tāda pieķeršanās dzīvei liekas bērnišķīga, bet ievērošu jūsu vēlēšanos.

—  Kas attiecas uz sodu, tad gribu tādu nāvi, kurai visa pasaule būtu par liecinieku. Aizvediet mani uz malkas kaudzi kalngalā un sadedziniet mani tur dzīvu, kā dažkārt svētie un mocekļi tika sadedzināti. Tā ir neparasta nāve, bet, liekas, pats imperators mani apskaustu.

Sī doma vadonim šķita interesanta.

—  Kāpēc gan ne? — viņš teica.— Ja Masenā jūs sūtīja šurp spiegot, lai tad arī viņš uzmin, ko nozīmē šī uguns kalna galā.

—  Tieši tā,— es atsaucos.— Jūs uzminējāt īsto iemeslu. Viņš sapratīs un visi citi zinās, ka esmu miris karavīra cienīgā nāvē.

Man nav nekas pretī,— laupītājs atvēlēja ar viņam piemītošo īpatnējo, riebīgo smīnu.— Aizsūtīšu jums drusku kazas gaļas un vīna uz jūsu būdu. Saule jau riet, un pulkstenis driz būs astoņi. Pēc četrām stundām jums jābūt gatavam mirt.

Pasaule, kura man būs jāatstāj, bija tik skaista. Es redzēju ielejā pēdējos saules starus apspīdam līkumainas Taho zilos ūdeņus un zeltījam angļu kuģu baltās buras. Tas bija brīnišķīgs skats, un bija sāpīgi no tā šķirties. Un tomēr ir lietas, kuras pārspēj pat šo skaistumu. Un tādas ir nāve citu labā, gods, pienākums, draudzība un mīlestība — tie ir daudz spožāki nekā acīm saskatāmie jaukumi. Krūtis cilājās, domājot par manu cēlo nodomu, un es jautāju sev, vai kādreiz cilvēki dabūs zināt, kā es gulos uz sārta, lai glābtu Klozela armiju.

Es cerēju un ticēju, ka mans varoņdarbs kļūs zināms, ka tas būs par apmierinājumu manai mātei, piemērs armijai un lepnums maniem huzāriem! Kad de Pombāls beidzot ienaca pie manis ar ēdienu un vīnu, mans pirmais lūgums bija rakstīt par manu nāvi uz franču nometni. Viņš gan nekā neatbildēja, bet doma, ka mans slavas pilnais liktenis nepaliks nezināms, lika vakariņām garšot labāk nekā parasti.

Pēc apmēram divām stundām durvis pavērās un tajās parādījās vadonis. Pats biju tumsā, bet lāpa, kuru turēja otrs laupītājs, apgaismoja viņa ļaunās acis.

— Vai esat gatavs?— viņš jautāja.

— Vēl nav pienācis noliktais laiks.

— Jūs tātad pieturaties pie minūtes?

— Solījums paliek solījums.

—  Labi, lai notiek. Mums jānokārto savi rēķini, jo viens no maniem biedriem ir noziedzies. Mums ir pašiem savi stingri noteikumi, kuri attiecas uz visiem bez izņēmuma,— to de Pombāls varos apliecināt. Jūs sasieniet un aizvediet viņu uz sārtu, de Pombāl, un es atgriezīšos, lai redzētu viņu mirstam.

Ienāca de Pombāls un vīrs ar lāpu, bet vadoņa soļi attālinājās.

—  Pulkvedi Žerār, jums jāuzticas šim cilvēkam, jo viņš ir viens no mana pulciņa. Pašlaik iet spēle uz dzīvību un nāvi. Varbūt mums izdosies jūs glābt, bet par risku, kuru uzņemos, prasu solījumu. Ja mēs jūs

Izglābsim, vai jūs varat solīt, ka mūs uzņems franču nometnē un ka pagātne būs aizmirsta?

— Es to solu.

Ticu jūsu godavārdam, bet tagad ātri, ātri, jo nedrīkstam zaudēt nevienu momentu! Ja šis riebeklis atgriežas, mums visiem trim jāmirst moku nāvē.

Es ar izbrīnu vēroju, ko viņš dara. Paņēmis garu striķi, viņš apsēja to ap mana mirušā biedra ķermeni, muti sasēja ar drēbi, aizsedzot gandrīz visu seju.

— Jūs gulstieties šeit!— viņš man uzkliedza un noguldīja mani līķa vietā.— Četri mūsu viri gaida, un tie noliks liķi uz sārta.

Viņš atvēra durvis un deva pavēli. Ienāca vairāki laupītāji un iznesa Diplesī. Es paliku guļam uz grīdas izbrīnā un cerībā.

Pēc piecām minūtēm atgriezās de Pombāls ar saviem vīriem.

—  Jūs esat uzlikts uz sārta,— viņš paziņoja.— Neviens lai neiedrošinās teikt, ka tas neesat jūs. Jums ir aizbāzta mute, sasietas rokas un kājas, un nevienam nevar ienākt prātā, ka jūs varētu runāt vai kustēties. Tagad atliek tikai aiznest Diplesī liķi un nosviest to no Merodāla klints.

Divi no viņiem paņēma mani pie galvas un kājām un iznesa no būdas. Kad nokļuvu svaigā gaisā, izbrīnā tikko neiekliedzos. Mēness apgaismoja sārtu, un tā sudrabotā gaismā varēja skaidri saskatīt cilvēka ķermeni. Laupītāji bija vai nu savā nometnē, vai stāvēja ap sārtu, un nevienam neienāca prātā apturēt vai izprašņāt mūsu mazā gājiena dalībniekus. De Pombāls mūs veda uz klints malu. Kad bijām pie nogāzes un mūs vairs nevarēja redzēt, man bija atkal dota iespēja iet savām kājām. De Pombāls parādīja mums šauru, līkumainu kājceliņu.

—  šis ceļš iet uz leju,— viņš sacīja, bet tad piepeši iesaucās: — Dios mio, kas tad tas?

No kokiem zem mums atskanēja izbaiļu kliedziens. Es redzēju, ka de Pombāls trīcēja kā sabaidīts zirgs.

— Tas ir velns, — viņš čukstēja.— Viņš tagad apstrādā kādu, kā apstrādāja mani. Bet uz priekšu! Lai Dievs mums žēlīgs, ja viņš mūs noķer.

Viens aiz otra mēs līdām pa šauro taciņu lejā. Klints pakāje bijām atkal mežā. Piepeši dzeltena gaisma atspīdēja virs mums — un mūsu priekšā parādījās koku stumbru melnās ēnas. Viņi bija aizdedzinājuši sārtu. Pat no tās vietas, kur atradāmies, liesmas gaismā varēja saskatīt sastingušo ķermeni, kā ari melnās partizānu ēnas, kuras dejoja un kliedza ap sārtu kā kanibāli.

Ak, kā es vīstīju dūres un zvērēju šiem suņiem, ka pienāks diena, kad mani huzāri ar viņiem izrēķināsies!

De Pombāls zināja, kur ir novietoti priekšposteņi, kā ari meža stigas. Lai izvairītos no šiem neliešiem, mums bija jāslēpjas aiz pakalniem un jāmēro viena otra lieka jūdze. Varēja būt ap pulksten diviem naktī, kad apstājāmies uz kāda kaila paugura, pa kuru veda mūsu ceļš. Atpakaļ paskatījušies, redzējām sārtā gailējošas ogles, un likās, it kā augstās Merodāla klintis spļautu vulkāniskas ugunis. Un tad ieraudzīju vēl kaut ko, kas man lika iekliegties aiz prieka. Tālu dienvidos pie apvāršņa mirdzēja liela, dzeltena uguns nodzisdama un uzliesmodama,— tā nebija vienkārša uguns, tas nebija zvaigžņu mirdzums, tā bija atbildes sārta liesma Oksa kalnā. $ī liesma vēstīja, ka Klozela armija zina, kādēļ Etjēns Žerārs sūtīts. Un ka viņš savu uzdevumu godam veicis.

V KĀ BRIGADIERIS TRIUMFĒJA ANGLIJĀ

Esmu jums, draugi, jau stāstījis, ka pārspēju angļus lapsu medībās, kad džinos lapsai tik dedzīgi pakaļ, ka pat medību suņi netika man līdzi.

Varbūt esmu jau par šo lietu par daudz runājis, bet sporta uzvaras ir tik aizraujošas, ka tās nevar līdzināties karā gūtām sekmēm, kur pastāvīgi uzvarās jādalās ar pulku un armiju, bet sportā viens pats bez citu palīdzības gūsti laurus. Angļiem šai ziņā ir liela priekšrocība, jo visi sabiedrības slāņi interesējas par sportu. Varbūt tas tāpēc, ka viņi bagātāki par mums, varbūt arī tāpēc, ka brīvāki. Kad atrados viņu zemē, mani pārsteidza, cik plaši šis sporta gars izplatīts tautā un kā tas nodarbina viņu prātu un iespaido viņu dzīvi.

Zirgu skriešanās, gaiļu cīņas, žurku ķeršana, bokss — to dēļ anglis aizmirstu pat sevi un imperatoru visā viņa spožumā.

Varētu jums ilgi stāstīt par angļu sportu, jo pēc pavēles saņemšanas par manu apmaiņu paliku Anglijā kā lorda Raftona viesis un daudz ko pieredzēju. Pagāja mēneši, iekams varēju tikt atpakaļ uz Franciju, un visu šo laiku uzturējos laipnā lorda Raftona skaistajā mājā Haikūmā, Dārtmuras ziemeļu daļā.

Kad mani vajāja pie Pristonas un es tiku saņemts gūstā, viņš, patrulēdams ar policiju, bija izjutis pret mani tādas pašas jutas, kādas būtu man bijušas, ja es atrastos savā tēvijā un redzētu drošsirdīgu un krietnu karavīru bez draugu palīdzības.

Ar vārdu sakot, viņš paņēma mani līdzi pie sevis, ģērba mani, baroja un izturējās pret mani kā pret brāli. Man jāatzīst, ka angļi ir augstsirdīgi ienaidnieki, ar kuriem labi cīnīties. Spāniešu priekšposteņi mūs cienāja ar muskešu ugunīm, briti — ar degvīna pudelēm. No visiem šiem augstsirdīgiem cilvēkiem pats cēlākais bija apbrīnojamais milords, kas sniedza palīdzīgu roku atstātam ienaidniekam.

Ak, Haikūma! šis vārds vien izsauc manī neskaitāmas atmiņas par sportu! Skaidri redzu šo garo, zemo, silto iesarkano ķieģeļu ēku ar baltiem pīlāriem pie durvīm. Lords Raftons bija liels sportists, un tādi paši bija visi tie, kas pulcējās viņa mājā. Jums būs patīkami dzirdēt, ka turējos godam, dažos sporta veidos pārspējot citus.

Aiz mājas pletās mežs, kurā tika audzēti fazāni, jo lords Raftons ļoti mīlēja fazānu medības.

Tas notika ļoti vienkārši: dzinēji izdzina putnus meža malā, kur tos sagaidīja lords ar saviem draugiem un šāva tos. Kas attiecas uz mani, tad biju veiklāks: novērojis putnu paražas, es reiz vēlu vakarā izgāju mežā un sāku šaut kokos gulošos putnus. Rets šāviens gāja garām, bet sargs bija mani ievērojis un strupi lūdza pēdējos fazānus pataupīt. Tovakar pārsteidzu lordu Raftonu, pārnesdams vakariņām divpadsmit putnus.

Viņš no priekiem smējās līdz asarām. «Žerār, jūs mani iedzīsiet kapā!» viņš mēdza teikt, kad atkal lieku reizi biju viņu pārsteidzis ar savu veiklību sportā.

Angļiem vēl ir spēle krikets, kuru tie spēlē vasarā un kuru ari es iemācījos.

Rads, vecākais dārznieks, kā ari pats lords Raftons bija lieliski kriketa spēlētāji. Majas priekšā atradās mauriņš, kurā Rads mani mācīja spēlēt kriketu. Tas ir labs laika kavēklis un karavīram piemērota rotaļa; katrs pūlas aizķert bumbu, turklāt jūsu rokās ir tikai mazs spieķis, ko atgaiņāties. Trīs stabiņi aiz muguras apzīmē līniju, par kuru tālāk jūs nedrīkstat atkāpties. Tā nav bērnu rotaļa, jo man jāatzīstas, ka, neskatoties uz deviņiem karagājieniem, kuros esmu piedalījies, es jutu, ka nobālu, kad pirmā bumba aizlidoja man garām. Tā nāca ar tādu ātrumu, ka man nebija laika to atsist, tomēr, par laimi, man netrāpīja, bet apgāza stabiņu, kurš apzīmēja robežu.

Tagad bija mana kārta uzbrukt un Radam vajadzēja aizstāvēties. Bērnībā Gaskoņā pratu sviest tālu, tāpēc cerēju pieveikt arī šo nopietno angli. Iekliegdamies ieskrējos un mērķēju viņam tieši virsū. Bumba atsitās pret viņa ribām; ne vārda neteicis, viņš to atvairīja.

Lords Raftons sita plaukstas un priecājās. Atkal man iedeva bumbu, un man vajadzēja sviest par jaunu. Šoreiz bumba aizlidoja gar pašām ausīm, un man likās, ka nu ir dārznieka kārta nobālēt. Bet viņš, nezaudējis dūšu, skatījās manī. Ak, mani draugi, bija pienācis triumfa bridis! Dārzniekam bija mugurā sarkana veste, un uz to mērķēju savu bumbu. Redzēdami to, jūs būtu teikuši, ka esmu lielgabalnieks, ne huzārs, — tik precīzi biju nomērķējis. Ar izmisuma kliedzienu, kas raksturīgs spēli zaudējušam sportistam, viņš pakrita, apgāzdams stabiņus.

Angļu lords bija nežēlīgs, jo smējās tik stipri, ka nespēja nākt savam kalpotājam palīgā. Man, uzvarētājam, nācās steigties un apkampt šo neatlaidīgo spēlētāju. Es teicu slavas un uzmundrinājuma vārdus. No lielām sāpēm viņš nevarēja stāvēt un tomēr atzina, ka mana uzvara nav bijusi nejaušība. «Viņš to darīja ar noluku! Viņš to darīja ar nolūku!» atkal un atkal tas atkārtoja šos vārdus. Jā, krikets ir lieliska spēle, un es pēc tam vairākas reizes par to ieminējos, bet lords Raftons un Rads aizbildinājās, ka ir jau vēls gadalaiks, un tā vairs netikām spēlējuši.

Cik muļķīgi, ka es, vecs, dzīves vētrās salauzts vīrs, kavējos šais panākumos, un tomēr atzīšos, ka atmiņas par sievietēm, kuras esmu mīlējis, un vīriešiem, kurus esmu pārspējis, ir dziedējušas vecas kara rētas un saldinājušas manas vecumdienas. Patikami atcerēties, ka piecus gadus vēlāk, kad lords Raftons atbrauca uz Parīzi, viņš man apgalvoja, ka mani varoņdarbi vēl arvien tiek slavēti Devonšīras ziemeļos. Viņš teica, ka sevišķi mana boksa ciņa ar cienījamo Beldoku bieži tiekot pieminēta. Un tas notika tā: vienu vakaru lielāks sportistu pulciņš bija salasījies lorda Raftona mājā, kur viņi izdzēra ne mazums vīna, dzina asprātīgus jokus un runāja par saviem zirgiem un lapsām. Cik labi atceros šos savādos radījumus: seru Beringtonu, Džeku Leptonu no Bārnstaplas, pulkvedi Edisonu, Džoniju Milleru, lordu Sedleru un manu ienaidnieku, godājamo Beldoku. Visi viņi bija viena vēriena viri: dzērāji, pārgalvīgi divkauju cienītāji, kāršu spēlētāji, pilni savādu un neparastu iedomu. Un tomēr tie bija sirsnīgi cilvēki, izņemot resno Beldoku, kurš lielījās, ka esot labs bokseris. Ar savu zobošanos par franču nemākulību sportā viņš piespieda mani izsaukt viņu uz ciņu tieši tai sporta nozarē, kurā viņš sevi uzskatīja par nepārspējamu. Jūs, mani draugi, teiksiet, ka tas ir ļoti muļķīgi, bet toreiz bija jau daudz glāžu iztukšotas un asinis strauji ritēja dzīslās. Gribēju šim lielīgajam kungam parādīt: ja mums ari trūka prašanas, tad tomēr bija drošsirdiba. Lords Raftons negribēja ciņu pieļaut, bet es paliku pie sava. Pārējie man piebalsoja un draudzīgi sita uz pleca.

— Nē, lai paliek, Beldok, viņš mūsu viesis, — teica Raftons.

— Tā ir viņa paša darīšana,— atbildēja otrs.

—  Neuztraucies, Rafton, viņi nevar nekā ļauna viens otram nodarīt, ja uzvelk «?nawleys», — teica lords Sedlers.

Pie tā mēs palikām.

Kas mawleys ir, nezināju, bet pašlaik atnesa četrus ādas daiktus, līdzīgus paukošanas cimdiem, tikai lielākus. Kad bijām novilkuši svārkus un vestes, tos mums uzvilka rokās.

Tad galdu ar glāzēm un pudelēm iebīdīja kaktā un mūs nostādīja vienu otram pretī. Lords Sedlers ar pulksteni rokā atsēdās atzveltnes krēslā.

—  Laiks! — viņš teica.

Mani draugi, man jāatzīstas, ka toreiz biju tik uztraukts kā nevienā no manām daudzajām divkaujām. Ar zobenu vai pistoli jutos droši, bet tagad zināju tikai to, ka man, neskatoties uz neērtajiem cimdiem, par katru cenu jāuzvar šis resnais anglis. Un pirms paša sākuma man atņēma ari pēdējo ieroci, kas vēl bija palicis.

—  Neaizmirsti, Žerār, ka aizliegts spert ar kāju! — man klusi ausi iečukstēja lords Raftons.

Man kājās bija vieglas deju kurpes, bet anglis bija resns, un pāris labi mērķētu spērienu būtu devuši man uzvaru. Bet ari te ir noteikumi tāpat kā paukošanā, un tāpēc atturējos. Es skatijos uz angli un nezināju, kā iesākt ciņu. Viņam bija lielas, nokārušās ausis. Ja varētu viņu aiz tām saķert, viegli nogāztu viņu zemē.

Piesteidzos viņam klāt, bet neērtie cimdi izjauca manu nodomu. Divas reizes pat zaudēju līdzsvaru. Anglis man iesita, taču es tam nepiegriezu vērību un ķēru viņu atkal aiz ausīm. Viņš pakrita, es uzvēlos viņam virsū un spiedu viņa galvu pie grīdas. Kā gan viņi smējās un priecājās, šie krietnie angļi, sizdami man uz pleca!

—  Viņš necīnījās pareizi! — kliedza mans ienaidnieks, berzēdams sarkano ausi.— Ar neatļautiem paņēmieniem viņš mani nosvieda zemē.

—  Izmantojiet šo gadījumu,— vēsi atbildēja lords Raftons.

—  Laiks,— paziņoja lords Sedlers, un atkal sākām cīņu.

Tad ar zobiem ieķēros viņa rokā. Anglis no sāpēm iekaucās.

—  Sauc viņu prom, Rafton!— viņš kliedza. — Sauc prom, viņš mani saplosīs!

Mani aizvilka. Vai kādreiz aizmirsīšu tos smieklus, los priekus, tos laimes vēlējumus? Pat mans ienaidnieks neļaunojās vairs, bet kratija man roku. Es savukārt noskūpstīju viņu uz abiem vaigiem. Piecus gadus vēlāk lords Raftons man stāstīja, ka atmiņas par tā vakara notikumiem vienmēr vēl dzivas.

Negribu šovakar jums stāstīt par saviem varoņdarbiem sportā, bet gan par lēdiju Džeinu Deikru un savādo piedzīvojumu, kam viņa bija par cēloni. Lēdija Džeina Deikra bija lorda Raftona māsa un vadīja viņa saimniecību. Likās, ka viņa jutās diezgan vientuļa pirms manas ierašanās, jo bija skaista un izsmalcināta dāma, kurai nevarēja būt nekā kopēja ar tiem cilvēkiem, kuru sabiedrībā viņa grozījās. Tiešām, to pašu var teikt par daudzām sievietēm Anglijā, jo tais laikos vīrieši bija rupji, neaptēsti un neizglītoti. Sievietes toties — daiļākās un maigākās būtnes, kādas jebkad pasaulē esmu redzējis. Mēs ātri kļuvām lieli draugi, lēdija Džeina un es, jo tiešām nebija manos spēkos izdzert pie pusdienām trīs pudeles sarkanā vīna, kā to darīja šie Devonšīras kungi, un tāpēc meklēju patvērumu viņas salonā, kur viņa katru vakaru spēlēja spinetu un es dziedāju savas tautasdziesmas.

Sais brīžos aizmirsās bēdas, kas nomāca, kad atcerējos, ka mans pulks stāv pret ienaidnieku bez iemīļotā vadoņa, kuram huzāri raduši sekot. Lasot angļu avīzēs par kaujām Portugālē un uz Spānijas robežām, plēsu matus no galvas, ka tas viss man paiet garām tāpēc vien, ka man bijusi nelaime krist Velingtona kunga rokās.

No tā, ko stāstīju par lēdiju Džeinu, jūs, mani draugi, varat noprast, kas notika.

Etjēns Žerārs atradās jaunas un skaistas sievietes sabiedrībā. Kā jūs domājat, kas notika ar viņu? Un kādu iespaidu viņš atstāja uz lēdiju? Un tomēr, būdams viesis un gūstejcnis, nedrīkstēju atklāt savas jūtas sava labdara māsai. Tāpēc biju atturīgs, noslēgts un pūlējos savaldīt savu kaisli un neatmodināt viņas mīlestību.

Nomanīju, ka manas acis top izteiksmīgākas, kad mēlei jāklusē. Pirkstu drebēšana, kad pāršķīru viņai nošu lapas, atklāja manu noslēpumu. Bet viņa tiešām bija apbrīnojama.

Tādās lietās sievietes prot maldināt. Ja man nebūtu izdevies uzzināt viņas noslēpumu, es cieši būtu domājis, ka lēdija manu klātbūtni pavisam aizmirsusi.

Viņa varēja stundām ilgi sēdēt, iegrimusi skumjās, kamēr es lampas gaismā apbrīnoju viņas bālo seju un matu cirtas un drebošu sirdi domāju, cik gan dziļui iespaidu esmu uz viņu atstajis. Un, kad es sāku runāt viņa satrūkās, izbrīnījusies skatījās manī, it kā pārsteigta, ka esmu istabā. Ak, kā es ilgojos nomesties ceļos pie viņas kājām, skūpstīt viņas balto rociņu un teikt, ka zinu viņas noslēpumu un viņa var droši uz mani paļauties.

Nē, es nebiju viņas cienīgs, es mitu zem viņas jumta kā uzvarēts ienaidnieks. Manas lūpas bija aizzīmogotas. Es pūlējos izrādīt tādu pašu apbrīnojamu vienaldzību kā viņa un tomēr, kā jūs paši varat iedomāties, biju pastāvīgi gatavs viņai katrā gadījumā pakalpot.

Kādu rītu lēdija Džeina bija aizbraukusi savā faetonā uz Oukhemptonu. Gāju pa šo ceļu cerībā viņu satikt.

Bija ziemas sākums, un ceļa malās gulēja augsti uzbērumi no vītušām papardēm. Dārtmūra ir nemīlīgs apgabals, mežonīgs un klinšains, kur mājo vēji un migla.

Staigājot sajutu: nav brīnums, ka angļi cieš no grūtsirdības. Arī mana sirds bija smaga, es atsēdos uz akmens, skatījos pelēkajā apkārtnē, bet biju uztraukts un sagaidīju ko ļaunu. Piepeši ieraudzīju uz ceļa to, kas aizdzina visas domas un lika izbrīnā un dusmās uzlēkt kājās.

Ieraudzīju faetonu, un ponijs to vilka aulēkšiem. Iekšā sēdēja lēdija Džeina. Viņa dzina poniju cik spēdama, it kā pūlētos izbēgt briesmām, un ik pa brīdim skatījās atpakaļ.

Ceļa likums aizsedza tālāku apkārtni, un es nevarēju saprast, kas viņu uztrauc.

Steidzos uz priekšu, nezinādams, kas mani sagaida. Nākošā mirklī ieraudzīju viņas vajātāju, un mans pārsteigums kļuva vēl lielāks, kad ievēroju, ka tas bija kungs uz liela, sirma zirga. Viņš bija tērpies sarkanos svārkos, kādus nēsā angļu lapsu mednieki. Viņš auļoja kā sacīkstēs, un viņa skaistā zirga lielie soļi tuvojās lēdijas faetonam.

Viņš saliecās uz priekšu un saķēra ponija grožus, lai to apturētu. Nākošā mirkli jātnieks jau kaut ko stāstīja lēdijai, bet viņa rāvās atpakaļ, it kā baidītos no ši kunga.

Jūs sapratīsiet, mani draugi, ka, to redzot, nevarēju palikt novērotāja lomā. Sirds drebēja priekā, ka nu bija gadījums pakalpot lēdijai Džeinai. Es skrēju — mans

kungs, kā es skrēju! Beidzot bez elpas sasniedzu faetonu. Vīrietis paskatījās manī savām zilajām acīm, bet bija tā iedziļinājies sarunā, ka mani neievēroja, un | arī lēdija neteica ne vārda.

Viņa nobālusi lūkojās viņā. Anglis bija skaists puisis — slaids, spēcīgs un melnīgsnēju seju; jutu greizsirdību, skatoties viņā. Viņš runāja klusi un ātri — tāds ir I angļu paradums, kad viņi runā nopietni.

Tici man, Džinij, tevi, tikai tevi es mīlu,— viņš teica.— Neturi ļaunu prātu, Džinij. Aizmirsti pagājušo! Nāc tagad un saki, ka tu man piedod.

— Nē, Džordž, nekad, nekad! — viņa sauca.

Asinis saskrēja viņa vaigos — anglis droši vien bija

ārkārtīgi saniknots.

—  Kāpēc tu negribi piedot man, Džinij?

— Es nevaru aizmirst pagajušo.

—  Goda vārds, tev tas jāaizmirst. Diezgan esmu lūdzis, tagad laiks pavēlēt. Man ir tiesības. Vai tu dzirdi?— Un viņš saķēra viņas roku.

Beidzot biju atguvis elpu.

Jaunkundz, — es ierunājos, paceldams cepuri,

vai es traucēju vai varbūt varu jums pakalpot?

Bet neviens no viņiem nepiegrieza man vērību, it kā es būtu tikai ods, kas sīc apkārt. Viņi skatījās viens otram acīs.

—  Es gribu izmantot savas tiesības, diezgan ilgi esmu gaidījis.

— Nav nozīmes mani biedēt, Džordž.

— Vai tu piekriti?

— Nē, nekad!

— Vai tā tava galīgā atbilde?

— Jā.

Saīdzis viņš palaida vaļā Džeinas roku.

— Labi, mana lēdija, mēs vēl redzēsim.

— Atvainojiet, ser, — es pašapzinīgi teicu.

Ejiet pie joda!— viņš man dusmīgi uzkliedza. Nākošā mirklī viņš, apgriezis zirgu, aizaulekšoja.

Lēdija Džeina skatījās viņam pakaļ, līdz viņš pazuda tās skatienam, un es biju pārsteigts, ieraugot lēdijas sejā smaidu, nevis dusmas. Tad viņa pagriezās pret mani un sniedza man roku.

—  Jūs esat ļoti laipns, pulkvedi Žerār. Esmu pārliecinātā, ka jūs vadīja labi nodomi.

—  Jaunkundz,— es atbildēju,— ja jūs man pateiksiet ši kunga vārdu un adresi, es rūpēšos, lai viņš nekad jūs vairs netraucē.

— Bez trača, es lūdzu!

—  Jaunkundz, tik tālu esj nekad neaizmirstos. Varat būt droša, ka nevienas lēdijas vārdu neminēšu līdzīgā starpgadījumā. Sūtot mani pie joda, šis kungs atbrīvojis mani no pūlēm izdomāt strīda iemeslu.

—  Pulkvedi Žerār,— lēdija teica nopietni,— dodiet inan savu vārdu kā karavīrs un džentlmenis, ka ši lieta netiks turpināta un ka neko no redzētā neizstāstīsiet manam brālim. Soliet man to!

— Jā, man tas jādara.

—  Ceru, ka vārdu turēsiet. Tagad brauciet man līdzi: uz Haikūmu, un es ceļā visu jums paskaidrošu.

Viņas pirmie vārdi iedzēla man sirdi kā zobens.

— Tas kungs,— viņa sacīja,— ir mans vīrs.

— Jūsu vīrs!

—  Jūs tak zinājāt, ka esmu precējusies.— Viņa likās pārsteigta par manu uztraukumu.

— Es to nezināju.

— Tas ir lords Džordžs Deikrs. Mēs esam precējušies divus gadus. Es negribu stāstīt, ko viņš man pāri darījis. Es aizgāju no viņa un meklēju patvērumu pie sava brāļa. Un līdz šai dienai viņš nav mani tur apgrūtinājis. Man jāizvairās dot iemeslu divkaujai starp manu viru un brāli. Tāda doma vien ir drausmīga. Un šī iemesla dēļ lords Raftons nekā nedrīkst zināt par mūsu nejaušo satikšanos šodien.

Ja mana pistole varētu jūs atbrīvot no ši traucēkļa …

—  Nē, nē, par to nedrīkst domāt. Neaizmirstiet savu solījumu, pulkvedi Žerār. Un Haikūmā nevienu vārdu par to, ko jūs redzējāt!

Viņas vīrs! Savā prātā biju iedomājies, ka viņa ir jauna atraitne. šis tumšsejainais, cietsirdīgais cilvēks bija mazās, maigās dūjiņas vīrs!

Ak, kaut man atļautu viņu atsvabināt no tik nepatīkama traucēkļa! Nebija ātrākas un drošākas šķiršanās par to, kuru viņai minēju. Bet solījums paliek solījums, un to turēju, kā pienākas. Par visu redzēto klusēju. Pēc nedēļas mani sūtīja no Pliinutas uz Senmalo, un man šķita, ka nekad vairs neuzzināšu šī stāsta turpinājumu.

Un tomēr man bija lemts to uzzināt, un šai turpinājumā man bija atvēlēta ļoti patīkama un cienījama loma.

Trīs dienas pēc notikuma, kuru nupat aprakstīju, lords Raftons iesteidzās manā istabā. Viņš bija giuži bāls, un viņa izturēšanās liecināja par lielu uztraukumu Žerār, vai jūs esat redzējis lēdiju Džeinu Deikru?—viņš vaicāja.

Es redzēju viņu pēc brokastīm, bet tagad bija jau pusdienas laiks.

—  Pie velna, te notikusi kāda ļaunprātība! — iesaucās mans nabaga draugs, skraidīdams kā ārprātā. — Pārvaldnieks bija atnācis un stāstījis, ka viņš redzējis divjūga karieti drāžamies pa Tevistokas ceļu. Kalējs dzirdējis sievietes kliedzienus, kad šī kariete braukusi gar smēdi. Un Džeina ir nozudusi. Dieva vārds, man liekas, ka šis nekrietnais Deikrs viņu ir nolaupījis!

Raftons nepacietīgi zvanīja.

— Divus zirgus, tūlīt! — viņš pavēlēja.

—  Pulkvedi Žerār, paņemiet savas pistoles! Vai nu Džeina atgriezisies šovakar līdz ar mani no Grevlhengeras, vai arī Haikūmas muižā būs jauns īpašnieks.

Iedomājieties tad nu, kā mēs, līdzīgi diviem klīstošiem bruņiniekiem, pēc pusstundas jājām pa ceļu glābt šo nelaimīgo lēdiju. Lords Deikrs dzīvoja netālu no Tevistokas, un katrā mājā mēs guvām ziņas par bēgošo karieti, tā ka nebija šaubu par ceļa virzienu.

Jājot lords Raftons stāstīja par vīru, kuram dzināmies pa pēdām. Viņa vārds tika minēts visā Anglijā kā visdažādāko nelaimju apzīmējums. Vīns, sievietes, spēļu kārtis, kauliņi, zirgu skriešanās — visāda veida uzdzīve, viss tika pierakstīts šim šausmīgajam vārdam. Viņš bija cēlies no vecas augstmaņu dzimtas, un radinieki cerēja, ka, apprecot skaisto lēdiju Džeinu Raftoni, viņš atmetis savas mežonības.

Dažus mēnešus viņš uzvedās patiešām labi, bet tad bija aizvainojis lēdijas jūtas, ielaižoties necienīgos sakaros. Viņa aizgāja no vīra un apmetās pie sava brāļa, no kura aizsardzības pašlaik atkal prot pašas gribu bija izrauta. Es jautāju, vai diviem vīriem var rasties vēl cēlāks uzdevums kā mums ar lordu Raftonu?

Tur ir Grevlhengera! — viņš izsaucās, norādot ar pātagu. Zaļā pakalnē varēja saredzēt vecu ķieģeļu un koka celtni, tā bija pievilcīga angļu lauku māja.

—  Aiz parka vārtiem ir mazs krodziņš, tur atstāsim savus zirgus,— viņš piemetināja.

Manuprāt, tik taisnīgā pasākumā būtu pareizāk, ja mēs jātu līdz pašām durvīm un uzaicinātu izdot lēdiju. Taču es biju maldījies.

Ir viena lieta, no kuras katrs anglis baidās. Tas ir likums. Anglis pats sev to rada, bet, tiklīdz tas ir radīts, šis likums pārvēršas par briesmīgu tirānu, kura priekšā pat drošsirdīgākajam jālokās. Laužot kaklu, anglis smaida, bet viņš nobāl, ja pārkāpj likumu. Sarunā ar lordu Raftonu, kamēr gājām caur parku, es nojautu, ka varam sadurties ar likumu. Lordam Dcikram bijušas tiesības aizvest savu sievu, jo viņa tik tiešām piederēja viņam, un mūsu pašreizējā pozīcija nebija labāka kā laupītājiem un likumpārkāpējiem. Zaglim neklājas atklāti tuvoties galvenām durvīm, lēdiju mēs varējām dabūt ar spēku un viltu, bet ne uz tiesību pamata, jo likums bija pret mums.

To paskaidroja mans draugs, kad, slapstīdamies pa krūmiem, tuvojāmies mājas logiem. No šejienes mēs varējām iepazīties ar šo cietoksni, pārbaudīt, vai iespējams tajā iekļūt, un, galvenais, nodibināt sakarus ar skaisto gūstekni.

Te nu mēs, lords Raftons un es, stāvējām parka apstādījumos, katrs ar pistoli kabatā un ciešu apņemšanos neatgriezties bez lēdijas Džeinas. Uzmanīgi vērojām katru mājas logu. Neredzējām ne gūstekni, nedz ari kādu citu, bet uz grants ceļa durvju priekšā bija skaidri saskatāmas karietes riteņu pēdas. Nebija šaubu, ka viņi ir atbraukuši. Palīduši zem lauru krūmiem, čukstus noturējām kara apspriedi, bet pilnīgi negaidot tā tika pārtraukta.

No mājas pašlaik iznāca slaids vīrietis linu baltiem matiem, augums tam bija tāds, kas noderētu grenadieru nodaļas spārnam. Kad viņš pagrieza savu tumsnējo seju un zilās acis uz mūsu pusi, pazinu lordu Deikru. Lieliem soļiem viņš nāca pa grantsceliņu tieši pie mums.

—  Nāc ārā, Ned!— viņš sauca.— Vai ari mans mežsargs pacienās tevi ar skrošu šāvienu. Nāc ārā, draugs, un neslēpies aiz krūmiem.

Tas nebija sevišķi apskaužams stāvoklis, kādā pašlaik atradāmies. Mans nabaga draugs piecēlās gluži sarkans.

Arī es ātri uzlēcu kājās un palocījos ar pašapziņu, cik nu man tās tobrīd bija.

—  Ha! Tas ir tas francūzis, vai ne?— viņš teica, neatņemdams manu sveicienu.— Ar to kungu man vēl būs darīšana. Kas attiecas uz jums, Ned, tad zināju, ka sekosiet mums uz karstām pēdām, un tāpēc gaidīju jūs. Es redzēju jūs nākam pa parku un tad pazūdam apstādījumos. Nāciet vien iekšā, un atklāsim savas kārtis.

Viņš, šis brašais milzis, atrazdamies sava īpašuma teritorijā, izturējās ļoti droši, acīmredzot būdams pārliecināts, ka patlaban stāvokļa kungs ir tikai viņš.

Lords Raftons neteica ne vārda, bet viņa sarauktās uzacis un draudošās acis vēstīja negaisa tuvošanos. Lords Deikrs mūs aicināja mājā, un mēs viņam sekojām. Viņš ieveda mūs ozola paneļiem izklātā istabā un aiztaisīja durvis. Tad viņš bezkaunīgām acīm mani nopētīja no galvas līdz kājām.

—  Redziet, Ned,— viņš ierunājās,— bija laiks, kad angļu ģimene pati nokārtoja savas darīšanas pēc sava prāta. Bet kāda šim svešiniekam daļa gar jūsu māsu un manu sievu?

—  Ser, — es sacīju,— atļaujiet man aizrādīt, ka runa ir ne vien par māsu un sievu; es esmu lēdijas draugs un izmantoju vienīgi priekšrocības, kādas pieder katram džentlmenim, un tās ir aizsargat sievieti pret varmācību. Ceru, ka mana roka jums spēs pieradīt, kādās domās esmu par jums.Man rokā bija cimds, ar ko iesitu Deikram pa seju. Viņš atkāpās un paskatījās manī ar rūgtu smaidu, un viņa acis sastinga dusmās.

— Tad tādēļ jūs esat paņēmis šo nelieti sev līdzi, Ned? — viņš vaicāja.— Jūs gan varējāt pats izcīnīt cīņu, ja lieta tik tālu noietu.

— To arī gribu darīt,— teica lords Raftons. — Un šai pašā vietā un tūliņ.

—  Pēc tam, kad būšu nonāvējis šo lielīgo francūzi,— paziņoja lords Deikrs. Viņš piegāja pie neliela galdiņa un atvēra lādi ar misiņa apkalumiem.

—  Goda vārds,— viņš teica,— vai nu šis francūzis, vai es, bet viens no mums izies ar kājām pa priekšu no šis istabas. Es negribēju jums darīt ļaunu, Ned, bet šo jūsu rokaspuisi nošaušu — tik tiešām, kā mans vārds ir Džordžs Deikrs. Izmeklējiet sev pistoles, ser, un šaujiet pāri galdam. Ieroči pielādēti. Mērķējiet taisni un nošaujiet mani, citādi, Dieva vārds, jūs šo istabu dzīvs neatstāsiet.

Velti lords Raftons pūlējās novirzīt strīdu uz sevi. Divas lietas man bija skaidras: pirmkārt, lēdija Džeina visvairāk baidījās no divkaujas starp viru un brāli; otrkārt — ja man izdotos nonāvēt šo kungu, jautājums būtu nokārtots labvēlīgi uz visiem laikiem.

Lords Raftons viņu necieta, arī lēdija Džeina viņu negribēja. Un tāpēc es, Etjēns Žerārs, samaksāšu par pateicību, ko esmu viņiem parādā, un atbrīvošu viņus no šīs nastas.

Man arī nebija citas izejas, jo lords Deikrs gribēja iešaut man lodi krūtīs tikpat sirsnīgi kā es viņam. Iesāktais bija jānoved līdz galam.

—  Labi, ja jau jums jācīnās ar manu viesi un nevis ar mani, tad dariet to rīt no rīta divu liecinieku klātbūtnē,— viņš beidzot piekāpās,— jo šaut pāri galdam ir slepkavība.

—  Bet man patīk tāds joks, Ned,— sacīja lords Deikrs.

— Un arī man, ser, — es piebalsoju.

— Tad man tur nav vairs darīšana,— noteica lords Raftons.— Bet vienu es jums, Džordž, saku — ja jūs tādos apstākļos nošausiet pulkvedi Žerāru, jūs pēc tam atrādīsieties uz apsūdzēto, nevis liecinieku sola. Es negribu būt par sekundantu, un tas viss notiek dzīvoklī.

—  Ser,— es paziņoju,— esmu pilnīgi sagatavojies iztikt bez sekundanta.

— Tas neiet. Tas ir pret likumu! — sauca lords Deikrs.— Nāciet, Ned, un nemuļķojieties. Jūs redzat, ka mēs gribam cīnīties, un no jums vairāk nekā neprasu kā nomest kabatlakatiņu.

— Es šai lietā nepiedalīšos.

— Tad man jāatrod kāds cits, kas to darītu,— sacīja lords Deikrs. Uzmetis drēbi pistolēm, kas gulēja uz galda, viņš piezvanīja.

Ienāca sulainis.

—  Palūdziet pulkvedi Berkliju atnākt šurp. Jūs viņu atradīsiet biljarda istabā.

Brīdi vēlāk ienāca garš, vājš anglis lielām ūsām — angļi tādas parasti nenēsā.

Vēlāk uzzināju, ka ūsas nēsā tikai gvardi un huzāri.

Pulkvedis Berklijs bija gvards. Viņš šķita savāds cilvēks, runāja, gari stiepdams vārdus, un viņa melnais cigārs starp milzīgajam ūsam vīdēja kā kārts, kas iesprausta krūmos.

Viņš skatījās no viena otrā ar īstu angļa vienaldzību un neizrādīja ne mazāko pārsteigumu, kad uzzināja mūsu nodomu.

— Saprotu,— viņš pamāja,— saprotu.

—  Es atteicos ņemt dalību, pulkvedi Berklij,— stāstīja lords Raftons.— Neaizmirstiet, šī divkauja nevar notikt bez jums un es daru jūs personīgi atbildīgu par visu, kas te risināsies.

Pulkvedis Berklijs acīmredzot bija autoritāte šai jautājumā, jo viņš izņēma cigāru no mutes un sāka savā savādi stieptajā balsī izskaidrot likumus.

—  Apstākļi neparasti, tomēr ne ārpus noteikumiem, lord Rafton,— viņš klāstīja.— Viens kungs devis pļauku, un otrs to saņēmis. Sekas skaidras. Laiku un apstākļus nosaka tā persona, kas prasa gandarījumu. Ļoti labi. Viņš to prasa še un pāri galdam. Viņam pilnas tiesības uz to, un viņš rīkojas tikai savu tiesību robežās. Esmu gatavs uzņemties atbildību .. .

Nebija vairāk nekā, ko teikt. Lords Raftons sēdēja drūms, savilktām uzacīm, rokas dziļi iebāzis jātnieku bikšu kabatās. Pulkvedis Berklijs pārbaudīja pistoles un nolika tās galda vidū. Lords Deikrs bija vienā galā, es — otrā, un mūs šķīra tikai astoņas pēdas plats pulēts magoņkoka galds.

Uz paklāja pie kamīna, ar muguru pret uguni, stāvēja garais pulkvedis; kreisajā rokā viņš turēja kabatlakatiņu, bet labās rokas pirkstos cigāru.

— Kad es nosviedīšu kabatlakatiņu,— viņš teica, — jūs paņemiet pistoles un šaujiet. Vai esat gatavi?

— Jā! — mēs saucām.

Viņa roka pakustējās, un kabatlakatiņš nokrita. Žigli paliecos uz priekšu un paķēru vienu pistoli, bet galds, kā jau teicu, bija astoņas pēdas garš, un milordam ar viņa garajām rokām bija vieglāk saķert pistoli nekā man.

Es nebiju paspējis izstiepties, kad viņš jau šāva, un tam man jāpateicas par savu dzīvību. Ja es būtu stāvējis taisni, viņa lode būtu sašķaidījusi manas smadzenes. Bet tagad tā izgāja cauri manām sprogām.

Tai pašā brīdī, kad es pacēlu pistoli, lai šautu, atvērās durvis un divas rokas mani strauji apkampa. Tā bija lēdijas Džeinas skaistā, uztrauktā, atklātā seja, kas lūkojās mani.

—  Jūs nešausiet! Pulkvedi Žerār, manis dēļ, nešaujiet!— viņa lūdzās.—Tas ir pārpratums, es jums saku — pārpratums, pārpratums! Viņš ir labakais un mīļākais virs, kads vien var būt. Nekad viņu vairs neatstašu. — Viņas roka noslīdēja gar manu roku un saķēra pistoli.

—  Džein, Džein,— sauca lords Raftons,— nāc man līdzi! Seit tev nav vietas. Nac prom!

—  Pie joda, divkauja notiek nekārtīgi,— teica lords Berkl ijs.

—  Pulkvedi Žerār, jūs nešausiet, vai ne? Mana sirds lūzis, ja viņu ievainos.

—  Lai paliek, Dženij, nestājies puisim ceļā, dod viņam brīvas rokas, — sauca lords Deikrs.— Viņš uzņēma manu šāvienu kā vīrs, un es negribu, ka tu stājies viņam ceļā. Lai kas arī notiktu, es bušu saņēmis tikai to, ko esmu pelnījis.

Apmainījāmies ar lēdiju ātriem skatieniem, kuru nozīmi viņa saprata. Viņas roka noslīdēja.

Es atstāju sava vira dzīvību un savu laimi pulkveža Žerāra ziņā,— viņa teica.

Cik labi gan viņa mani pazina, ši lieliskā sieviete! Mirkli stāvēju nesaprašanā, uzvilktu pistoli roka. Mans pretinieks stāvēja drošsirdīgi pretim, viņa saulē iedegusi seja un drošās, zilās acis bija mierīgas.

—  Šaujiet, šaujiet, ser, jūsu šāviens!— sauca pulkvedis Berklijs.

—  Lai notiek,— teica lords Deikrs.

Gribēju vismaz parādīt viņam, ka lorda dzīvība atrodas pilnīgi manās rokās. To biju savai pašcieņai parādā. Lūkojos apkārt pēc mērķa. Pulkvedis skatījās uz manu pretinieku, gaidot viņu pakrītam, ta ka man bija ļoti labi redzams Berklija sejas profils ar garo cigāru, kura galā turējās kāda colla pelnu.

Zibens ātrumā pacēlu savu pistoli un izšāvu.

— Atļāvos nokratīt jūsu cigāram pelnus, ser,— es teicu un palocījos ar tadu graciozitāti, kādu šie salinieki nepazīst.

Esmu pārliecināts, ka kļūda bija pistolē, jo mērķēju pareizi. Nevarēju ticēt pats savām acīm, kad redzēju, ka šāviens ķēris cigāru puscollu no pulkveža lūpām. Viņš skatījās uz mani un cigāra galu, kas savādi atdalījās no lielajām ūsām. Es redzu vēl šodien viņa muļķīgās, dusmīgās acis un garo, vājo, pārsteigto seju.

Tad viņš sāka runāt. Vienmēr esmu apgalvojis, ka angļi nebūt nav flegmātiskā vai drūma tauta, ja tikai izdodas izkustināt viņus no parastām sliedēm. Neviens nebūtu varējis stāstīt dzīvāk, kā to darīja pulkvedis Lēdija Džeina turēja ciet ausis.

—  Pagaidiet, pagaidiet, pulkvedi Berklij,— teica stingri lords Deikrs.— Jūs aizmirstat, ka istabā ir dāma.

Pulkvedis stīvi palocījās.

—  Ja lēdija Deikra būtu tik laipna un atstātu istabu,— viņš sacīja,— es varētu šim francūzim pavēstīt ko es domāju par viņu un viņa pērtiķa mākslu.

Sai brīdī biju lielisks, jo neievēroju vārdus, ko viņš teica, bet, viņu pārtraukdams, iesaucos:

—  Ser, es ļoti atvainojos par šo nelaimīgo starpgadījumu. Es zināju: ja pistole netiktu izšauta, lorda Deikra gods būtu cietis, un tomēr pēc tā, ko lūdza lēdija, nevarēju tēmēt uz viņas vīru. Meklēju mērķi, un man bija nelaime izšaut jums cigāru no mutes. Mans nodoms bija vienīgi nokratīt pelnus. Tāds mans paskaidrojums, ser, bet, ja jūs justu, ka es tomēr esmu jums gandarījumu parādā, lieki sacīt, ka šo prasību es nenoraidītu.

Tā, protams, bija lieliska atbilde, un ar to es iemantoju visu klātesošo sirdis.

Lords Deikrs pienāca un kratīja man roku.

—  Goda vārds, ser, nekad nedomāju, ka varēšu jums dāvāt to cienību, ko jūtu tagad. Jūs esat īsts virs un džentlmenis, un vairāk man nav ko piebilst.

Lords Raftons nesacīja nekā, bet viņa rokasspiediens pauda visu, ko viņš domāja. Pat pulkvedis Berklijs apsveica mani un teicās aizmirst nelaimīgo cigāru.

Un viņa — ak, kaut jūs būtu redzējuši to skatienu, ar kādu viņa mani uzlūkoja, nosarkušos vaigus, mitrās acis, drebošās lūpas! Kad es domāju par lēdiju Džeinu, vienmēr viņu atminos šai brīdī.

Viņi gribēja mani pierunāt palikt uz pusdienām, bet, mani draugi, jūs sapratīsiet, ka ne man, ne ari lordam Raftonam nebija īstais laiks uzkavēties Grevlhengerā.

Izligušie laulātie gribēja palikt vieni. Viņš bija karietē pārliecinājis lēdiju par savu nožēlošanu, un tagad viņi atkal bija mīlošais vīrs un sieva.

Ja tam bija tā jānotiek, bija varbūt pareizāk, ka es aizeju.

Kāpēc man traucēt mājas mieru? Pret paša gribu mana klātbūtne un mans izskats varēja iespaidot lēdiju. Nē, ne, man bija jāiet, pat viņa nespēja mani pārliecināt palikt. Vēlāk dzirdēju, ka Dcikru māja bija viena no laimīgākajām visā apgabalā, un nekādi mākoņi vairs neaptumšoja viņu dzīvi.

Un tomēr uzdrošinos teikt — ja viņš būtu varējis ieskatīties savas sievas domās,— bet par to labāk nerunāsim. Lēdijas noslēpums pieder vienīgi viņai, un es baidos, ka viņa ar savu noslēpumu jau ilgus gadus guļ kādā Devonšīras kapsētā.

Varbūt viss jautrais pulciņš ir izklīdis un lēdija Džeina dzīvo vienīgi vecā franču brigadiera atmiņā. Viņš vismaz nekad viņu neaizmirsīs.

VI KĀ BRIGADIERIS JĀJA UZ MINSKU

Šovakar, mani draugi, labprāt izdzertu kādu stiprāku vīnu, teiksim, burgundieti, nevis bordo. Tas tāpēc, ka sirds, mana vecā karavīra sirds, ir nospiesta. Savāda lieta šis vecums, kas tik ātri lien virsū. Pats nezini un nesaproti: gars ir vienmēr tas pats, bet nabaga mirstīgā miesa sabrūk.

Bet tad nāk bridis, kad, līdzīgi dzirkstelei, ko šķiļ zobens, mēs noslīkstam pagātnē un redzam, kas esam bijuši un kas esam.

Jā, jā, tā tas ir šodien, un tāpēc gribu šovakar dzert burgundieti, balto burgundieti, montrašē, — mans kungs, es palieku jūsu parādnieks.

Tas notika šorīt — Marsa laukumā. Piedodiet,draugi, ka stāstu veca vira bēdas. Jūs redzējāt parādi. Vai tā nebija lieliska? Es stāvēju virsnieku veterānu nodalījumā, kuri apbalvoti ordeņiem.

Šī lente pie krūtīm bija mana pase. Pašu krustu glabāju mazā ādas somiņā. Mums parādīja godu, nostādot mūs tuvu salutēšanas vietai, un imperators ar galma karietēm bija pa labi no mums.

Vairākus gadus neesmu bijis parādē, jo daudz kam nevaru piekrist, ko tur esmu redzējis.

Man netik kājnieku sarkanās bikses. Viņi vienmēr cīnījās baltās. Sarkanās piederas kavalērijai. Vēl drusku, un mums noņems mūsu huzāru cepures un piešus! Ja viņi būtu mani redzējuši parādēs, viņi domātu, ka es, Etjēns Žerārs, esmu viņiem to piedevis. Un tāpēc paliku mājā. Pavisam cita lieta bija Krimas karš. Vīri gāja kaujā, un, kad lasījās kopā drošsirdīgi ļaudis, arī es nevarēju stāvēt malā.

Viņi soļo labi, goda vārds, šie mazie kājnieki! Viņi nav lieli, toties spēcīgi un disciplinēti.

Noņēmu cepuri, kad viņi soļoja man garām. Tad nāca artilērija. Lielgabali labi, tāpat arī zirgi un kareivji. Ari viņu priekšā noņēmu cepuri. Un tad sapieri, arī viņus sveicināju, jo nav drošsirdīgāka cilvēka par sapieri. Aiz viņiem jātnieki, ulāni, kirasieri, strēlnieki. Tos visus pēc kārtas sveicināju. Un, kad visi bija pagājuši mums garām, kā jūs domājat, kas tad nāca, pašās beigās? — Viena huzāru brigāde auļos.

Ak, mani draugi, kas tas bija par staltumu, kāda pakavu klaudzēšana un ķēžu žvadzēšana! Plīvojošas krēpes, cēlas galvas, putekļu mākonis un ieroču tērauda vilnis. Man sirds sāka straujāk pukstēt, kad tie aiztraucas man garām.

Un pats pēdējais — vai tas nebija mans pulks?

Atcerējos savus ļaudis un zirgus … Kā viņi sekoja savam jaunajam pulkvedim, paši jauni un spēcīgi, toreiz, pirms četrdesmit gadiem. Nemanot es biju pacēlis savu spieķi gaisā. «Triecienā! Uz priekšu! Lai dzīvo imperators!»

Te runāja tagadne un pagātne.

Bet — ak vai, kas par sīku, svilpojošu balstiņu! Vai tā bija tā pati balss, kuru kādreiz dzirdēja no lielās brigādes viena spārna līdz otram? Un roka, kas tagad tikko varēja vicināt spieķi,— vai tā kādreiz nebija uguns un dzelzs, vai tie nebija muskuļi, kam līdzīgus nevarēja atrast visā varenajā Napoleona armijā? Viņi man uzsmaidīja, viņi man uzgavilēja. Un imperators smējās un palocījās pret mani.

Bet man tagadne šķita miglains sapnis, un manā atmiņā dzīvoja vienīgi mani astoņsimt mirušie huzāri un ta laika Etjēns.

Pietiek — drošsirdīgs vīrs var skatīties acīs i vecumam, i liktenim, tapai kā viņš sava laikā skatījās acīs kazakiem un ulāniem. Dažreiz montrašē garšo labāk nekā Bordo vīns.

Viņi iet uz Krieviju, un tamdēļ pastāstīšu jums kadu stāstu par Krieviju.

Ak, kā baigs sapnis tas liekas! Asinis un ledus. Ledus un asinis. Izmocītas sejas apsnigušām bārdām. Nosalušas rokas, izstieptas pēc palīdzības. Un milzīgā, baltā klajumā gara, melna rinda kustošu stāvu, kas lēni virzās uz priekšu.

Aiz muguras simt jūdzes, paiet vēl otras simt jūdzes, un vienmēr vel tas pats baltais klajums. Vietām to ierobežoja priežu mežs, dažreiz tas stiepās līdz zilām, augstām debesim, bet melnā rinda soļoja tālāk. Sie vārgie, noplīsušie, izsalkušie cilvēki, kam dzīvība bija izsalusi, neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, bet iekritušiem vaigiem un salikušām mugurām vilkās tālāk un tālāk uz Franciju kā ievainots zvērs, kas pūlas sasniegt savu midzeni. Visi klusēja, un soļi bija tikko sadzirdami sniegā.

Vienu vienīgu reizi dzirdēju tos smejamies. Tas bija aiz Viļņas, kad kāds adjutants, piejājis pie šis nožēlojamās kolonnas, jautāja, vai tā esot Lielā armija.

Visi, izdzirduši šo jautājumu, skatījās apkārt un, kad redzēja šos salauztos vīrus, iznicināto pulku, šos skeletus ādas cepurēs, kuri reiz bija gvarde, smējās, un šie smiekli pārvēlās pār visu kolonnu kā šausmīgs vaids. Esmu savā mūžā dzirdējis daudz vaidu un kliedzienu, bet nekā tik drausmīga kā Lielās armijas smieklus.

Bet kāpēc tad krievi neiznīcināja šos bezspēcīgos vīrus? Kāpēc tad kazaki nebija viņus visus nokāvuši vai līdzīgi lopu baram aizdzinuši tos Krievijas stepēs?

Vērojot šo melno čūsku, kas vijās pa sniegu, abos sānos un galā varēja saredzēt melnas, kustošas ēnas, līdzīgas klejojošiem mākoņiem. Tie bija kazaki, kas mūs neatstāja kā vilks aitu baru. Bet iemesls, kāpēc viņi neuzdrošinājās mums uzbrukt, bija tas, ka Krievijas ledus nebija spējis vēl atdzesēt karstās asinis, kas ritēja daža laba mūsu karavīra krūtīs. Priekšgalā atradās vienmēr tādi, kas bija gatavi pēdējā bridi mesties starp šiem mežoņiem un viņu laupījumu.

Briesmām vairojoties, sevišķi izceļas atsevišķas personības, un nelaimē viņu vārds kļūst slavenāks nekā tad, kad viņas ved priekšposteņus pretim uzvarai.

Uz viņa veselību dzeru šo glāzi — uz Neija, sarkanmatainā lauvas, veselību, kurš vienmēr skatījās pār plecu atpakaļ uz ienaidnieku un atturēja to sekot mums pārāk cieši pa pēdām. Es redzu viņu, viņa bālo seju, sarauktu nevaldāmās dusmās, viņa gaišzilās acis dzirkstam kā kramu, es dzirdu viņa stipro balsi dunam muskešu troksnī. Viņa nonēsātā cepure bez pušķa bija karogs, ap kuru pulcējās Francija šajās šausmīgajās dienās.

Visiem zināms, ka ne es, ne Konflānas huzāru pulks nebija Maskavā. Mēs tikām atstāti sakaru līnijā pie Borodinas. Nevarēju saprast, kādēļ imperators nolēma iet tālāk bez mums, bet tad arī sāku apjaust, ka viņa stratēģa spējas sākušas mazināties un viņš nav vairs tas virs, kas senāk.

Karavira pienākums tomēr klausīt pavēlēm, un tādēļ arī paliku šai sādžā, kuras gaiss bija saindēts trisdesmittūkstoš līķiem, kas zaudēja dzīvības šai lielajā kaujā. Es izmantoju vēlo rudeni, lai uzbarotu zirgus un apģērbtu savus kareivjus, un, kad armija atkāpās, mani huzāri bija labākie visā kavalērijā, un viņus pārvietoja arjergardā, Neija vadībā. Ko gan viņš bez mums būtu iesācis šajās briesmīgajās dienās?

«Ak, Žerār,» viņš sacīja vienu vakaru — bet ne jau man atkārtot viņa vārdus. Pietiks, ja teikšu, ka viņš pauda to, ko juta visa armija. Arjergards sedza armiju, un Konflānas huzāri sedza arjergardu.

Tā skan patiesība vienā teikumā. Neatlaidīgi mums uzbruka kazaki, un mēs viņus vienmēr atsitām. Nepagāja neviena diena, kad mums nebūtu jātrin šķēpi. Tas bija īsts karadienests.

Bet tad nāca laiks — starp Viļņu un Smoļensku —, kad stāvoklis kļuva neciešams. Mēs varējām cīnīties ar kazakiem un salu, bet ne ar izsalkumu. Par katru cenu bija jādabū uzturs. To nakti Neijs man atsūtīja pakaļ, lai es ietu uz pajūgu, kurā viņš gulēja. Viņa lielā galva bija ieslēpta rokās, viņš bija garīgi un miesīgi noguris līdz nāvei.

—  Pulkvedi Žerār,— viņš teica,— mūsu stāvoklis ir ļoti slikts. Cilvēki mirst badā. Mums jāsagādā uzturs par katru cenu!

— Ņemsim zirgus,— es ieminējos.

— Pataupiet savu saujiņu jātnieku, tie ir pēdējie.

— Tad ņemsim muzikantus.

Pat izmisumā viņš pasmējās.

—  Kādēļ tad muzikantus? — viņš jautāja.

—  Ierindas karavīri vajadzīgi, bet bez muzikantiem var iztikt,— atbildēju.

—  Labi! — viņš piekrita.— Es redzu, ka gribat turpināt ciņu līdz pēdējam, un ari es to gribētu. Labi, Žerār, labi! — Un viņš pasniedza man roku.— Bet mums vēl ir viena iespējamība, Žerār.— Viņš atāķēja lukturi no pajūga jumta un nolika to uz kartes, kas bija izklāta viņa priekšā.

—  No mums uz dienvidiem, — Neijs stāstīja, — atrodas Minska. Viens krievu dezertieris man zvērēja, ka pilsētas rātsnamā esot daudz labības. Es gribu, lai jūs ņemat tik daudz cilvēku, cik uzskatāt par vajadzīgu, sasniedzat Minsku, paņemat labību, sakraujat ratos, cik pilsētā sadabūjami, un atvedat to mums. Atrādīsimies starp šejieni un Smoļensku. Ja jums nelaimējas, būs zaudēta tikai viena nodaļa. Bet sekmes nozīmē jaunu dzīvību visai armijai.

Viņš nebija pareizi sapratis, jo mūsu neveiksme nenozīmētu vienīgi vienas nodaļas zaudēšanu. Ne skaitam, bet nodaļas varonībai ir vērtība. Un tomēr tas bija cēls uzdevums un slavu sološs mēģinājums! Ja mirstīgu cilvēku spēkos būs dabūt labību, tad tā būs ari še. To es pateicu un piemetināju vēl dažus vārdus par drošsirdīga vīra pienākumiem.

Maršals bija ļoti aizgrābts, viņš piecēlās un, saķēris mani sirsnīgi aiz pleciem, izgrūda laukā no ratiem.

Man bija skaidrs, ka uzdevuma sekmīgai veikšanai nebija varonības, bet nejaušības raksturs, un tāpēc vajadzēja ņemt līdzi tikai nelielu speķu. Liela karaspēka nodaļa nevarētu paslēpties, tai būtu grūti sadabūt uzturu, un krievi, kas ielenca mūs, katrā ziņā savilktu spēkus un mūsu nodaļu iznicinātu.

Gluži citādi bija ar mazu jātnieku nodaļu. Ja tā aizkļūtu kazakiem garām nepamanīta, gandrīz droši varēja apgalvot, ka tālākā ceļā tā vairs nesastapsies ar ienaidnieku, jo mēs zinājām, ka galvenā krievu armija atrodas dažu dienu gājienā aiz mums. Un ši labība, bez šaubām, bija domāta tās vajadzībām. Tāpēc paņēmu tikai vienu eskadronu huzāru un trīsdesmit poļu ulānus, un tai pašā nakti izjājām no nometnes un devāmies uz dienvidiem, uz Minsku.

Par laimi, spīdēja mēness, un ienaidnieks mūs nepamanīja. Divās vietās sniega laukā redzējām lielus ugunskurus un ap tiem veselu mežu kazaku pīķu, ko tie bija saslējuši gaisā, kamēr paši gulēja.

Mums būtu liels prieks viņiem uzbrukt, jo bija daudz, par ko atriebties, un mani biedri raudzījās ar ilgām uz šiem sarkaniem, zibsnošiem plankumiem.

Goda vārds, arī mani mocīja liels kārdinājums pārmācīt viņus. Tomēr laba vadoņa pazīme ir neatkāpties no iesāktā, un tādēļ klusi jājām pa sniega klajumu tālāk, atstādami kazaku nometnes pa labi un pa kreisi.

Aiz mums tumšajās debesīs sārtojās ugunskuru blāzmas, kas liecināja, ka mūsu pašu ļaudis centās izvilkt vēl vienu lieku bada dienu.

Visu nakti jājām lēni uz priekšu, un mums aiz muguras mirdzēja ziemeļu zvaigzne. Sniegā bija daudz ceļu, un mēs no tiem nenovirzījāmies, lai neviens nemanītu, ka kavalērija jājusi pa šo ceļu. Turklāt tādējādi mēs varējām sasniegt kādas sādžas, un vienīgi sādžās bija cerības dabūt pārtiku. Rītausma mūs pārsteidza biezā priežu mežā, un koki bija tā salīkuši zem sniega nastas, ka gaisma nespēja tiem izlauzties cauri.

Kad mēs izjājām no meža, bija jau gaiša diena un saule zaigoja visā plašā sniega klajumā. Novietoju savus huzārus un ulānus meža paēnā un sāku pētīt apkārtni.

Netālu no mums bija mazas lauku mājas. Tālāk dažu jūdžu attālumā redzējām sādžu un vēl tālāk, apvāršņa malā, pacēlās diezgan liela pilsēta ar neskaitāmiem baznīcu torņiem. Tai vajadzēja būt Minskai.

Nekur nebija saredzamas nekādas pazīmes, kas norādītu uz karaspēku nodaļām. Acīmredzot bijām kazakiem garām, un nekas vairs nestāvēja ceļā starp mums un mūsu mērķi. Prieka sauciens atskanēja no manu karavīru mutēm, kad viņiem paziņoju mūsu atrašanās vietu. Sakāpām zirgos un steidzāmies uz sādžu.

Es jau teicu, ka netālu atradās mazas lauku mājas. Kad tām tuvojāmies, ieraudzīju pie durvīm piesietu skaistu, sirmu zirgu ar karavīra segliem.

Atri aulekšoju uz priekšu, bet, pirms biju sasniedzis māju, no tās izsteidzās kareivis, ielēca seglos un aizaulekšoja, atstādams aiz sevis milzīgu sniega mākoni. Saulē mirdzēja viņa zeltītie uzpleči. Tagad zināju, ka tas bija krievu virsnieks.

Ja mēs viņu nenoķersim, tas sacels kājās visu apgabalu. Es iecirtu Violetai piešus sānos un aulekšoju tam pakaļ.

Mani kareivji man sekoja. Tomēr neviens no viņu zirgiem nevarēja mēroties ar Violetu, un es sapratu: ja man neizdosies noķert šo krievu, man viņu palīdzība nebūs vajadzīga.

Virsniekam bija ātrs zirgs, un viņš prata labi jāt, tā ka viņš varēja cerēt izbēgt no Violetas ar Etjēnu Žerāru seglos. Kaut ari šis jaunais krievs jāja lieliski un viņa zirgs bija labs, tomēr mēs pamazām viņam tuvojāmies. Viņš pastāvīgi skatījās atpakaļ. Viņa skatiens līdzinājās plēsīga ērgļa skatienam, un es ievēroju, ka viņš mēro attālumu starp mums. Tad viņš drusku pagriezās sānis, pazibsnija uguns, norībēja šāviens — un lode aizžvinkstēja man gar ausīm. Viņš nepaspēja vēl izvilkt zobenu, kad biju jau klāt.

Viņš vēl izvairījās, un abi aulekšojām pa klajumu, kaut gan mana kreisā roka gulēja uz viņa labā pleca.

Pamanīju, ka viņš kaut ko iebāž mutē. Tādēļ saķēru viņu aiz kakla, lai viņš nevarētu norīt. Viņa zirgs joņoja, tomēr es viņu turēju stingri, un mēs apstājāmies. Pirmais piejaja huzāru seržants Udēns. Būdams vecs karavīrs, viņš tūliņ saprata manu nodomu.

—  Turiet viņu ciet, pulkvedi,— viņš teica,— es darīšu pārējo.

Udēns izvilka nazi, iebāza asmeni starp krieva sakostajiem zobiem un, pagriezis nazi, piespieda viņu atvērt muti. Kad virsnieks pavēra muti, uz mēles bija mazs kumoss mitra papīra, kuru viņš pūlējās norit. Udēns to izņēma, un es palaidu vaļā kaklu. Skatiens, kādu krievs uzmeta papīram, liecināja, ka tas ir ārkārtīgi svarigs ziņojums. Roka viņam raustījās, it kā gribētu to izraut. Bet, kad atvainojos par savu rupjību, viņš tikai paraustīja plecus un pasmaidīja.

—  Un tagad pie lietas,— es teicu, kad viņš bija beidzis kāsēt.— Kā jūs sauc?

— Aleksejs Barakovs.

— Jūsu dienesta pakāpe un pulks?

— Grodņas dragūnu kapteinis.

—  Kas tā ir par zīmi, ko jums atņ; ;nu?

— Tā ir vēstulite manai mīļākai.

—  Kuras vārds, es sacīju, pētīdams adresi,— ir hetmanis Platovs. Cik es saprotu, tas ir svarigs dokuments, ko jūs nesat no viena ģenerāļa otram. Jūs tūliņ man pateiksiet, kas tur rakstīts.

—  Lasiet, tad jūs zināsiet.— Kā vairums izglītotu krievu, viņš pilnīgi pārvaldīja franču valodu. Bet viņš arī tikpat labi zināja, ka no tūkstoš franču virsniekiem jūs neatradīsiet nevienu, kas zinātu kādu vārdu krieviski. Zīmīte saturēja vienu vienīgu rindiņu, un tā skanēja: «Pustj francūzi pridut v Minsk. Mi gotovi.»

Es skatījos uz šo rindiņu un nekā nesapratu. Tad parādiju to saviem huzāriem, bet arī viņi nevarēja nekā izprast. Poļi visi bija neizglītoti cilvēki, kas neprata ne lasīt, ne rakstīt, vienīgais izņēmums bija seržants, kas cēlies no Mēmeles Austrumprūsijā, bet arī viņš neprata krieviski. Es paliku vai traks, zinādams, ka manās rokās ir svarīgs noslēpums, no kura varbūt atkarīgs mūsu armijas liktenis, un ka es tomēr nevaru to uzzināt.

Atkārtoti lūdzu mūsu gūstekni pārtulkot šo zīmīti un piedāvāju viņam brīvību, ja viņš to izdaris.

Viņš tikai pasmaidīja. Varēju viņu vienīgi apbrīnot, jo gluži tāpat darītu ari es, ja būtu viņa vietā.

— Vismaz,— es teicu, — pasakiet mums šīs sādžas nosaukumu.

— Tā ir Dobrova.

— Un tur tālumā ir Minska, man šķiet?

— Jā, tā ir Minska.

—  Tad mēs iesim uz sādžu un gan jau tur atradīsim kādu, kas mums pārtulkos šo ziņojumu.

Tā mēs jājām tālāk. Mūsu gūsteknim katrā pusē jāja kareivis ar karabīni rokās.

Sādža nebija .liela, un es nostādīju sardzi vienīgās ielas abos galos, lai neviens neizbēgtu nepamanīts. Bija nepieciešams kādu laiciņu apstāties, lai atrastu uzturu cilvēkiem un baribu zirgiem, jo bijām pavadījuši ceļā visu nakti un mūs gaidīja vēl tāls ceļš.

Sādžas vidū atradās liela mūra māja, un uz turieni liku doties saviem ļaudīm.

Māju apdzīvoja garīdznieks — īgns vecis, kas oda pēc šņaucamās tabakas un kam nebija nevienas laipnas atbildes uz mūsu jautājumiem.

Neglītāku cilvēku neesmu nekad redzējis, bet, goda vārds, pavisam kas cits bija viņa vienīgā meita, kas vadīja saimniecību. Viņa bija brunete, liels retums Krievijā, sārtu seju, melniem matiem un skaistām, tumšām acīm, kuras dedzīgi uzlūkoja huzāru.

No pirmā acu uzmetiena redzēju, ka viņa būs mana. Karavīram nav laika mīlestībai, kad viņu gaida pienākums, un tomēr, kamēr ieturēju vienkāršo maltīti, ko man pasniedza, mēs abi jautri sarunājāmies, un nebija ēl pagājusi stunda, kad kļuvām vislabākie draugi.

Sofija bija viņas vārds, bet uzvārdu nekad neuzzināju. Mācīju viņu saukt mani par Etjēnu un pūlējos viņu uzjautrināt, jo viņas mīļajā sejiņā varēja lasīt skumjas un skaistajās, tumšajās acis mirdzēja asaras. Spiedu viņu atzīties, kas viņu sāpina.

—  Kā gan lai es būtu citāda,— viņa teica, runājot franciski ar apbrīnojami jauku akcentu,— ja viens no maniem nabaga tautiešiem ir jūsu gūsteknis? Kad jūs iejājāt sādžā, redzēju viņu starp diviem jūsu huzāriem.

—  Tāds ir karš, — es sacīju. — Šodien viņš, rīt varbūt es.

—  Bet ņemiet vērā, mans kungs ..— viņa iesāka.

—  Etjēn,— es izlaboju.

— Ak, mans kungs …

— Etjēn,— es atkārtoju,

—  Labi,— viņa sauca nosarkusi un uztraukta,— iedomājieties, Etjēn, ka šo jauno virsnieku aizvedīs uz jūsu armiju un tur viņš nomirs badā vai nosals, jo, cik esmu dzirdējusi, jūsu pašu karavīriem ejot grūti. Kāds gan būs gūstekņa liktenis?

Es paraustīju plecus.

— Jums ir labsirdīgas acis, Etjēn, jūs nesodīsiet šo nabaga cilvēku ar nāvi. Es ļoti lūdzu, atlaidiet viņu brīvībā!

Viņas smalkā roka gulēja uz mana pleca un tumšās acis lūdzoši skatījās manējās.

Piepeši man ienāca prātā laba ideja. Izpildīšu viņas lūgumu, bet no savas puses uzstādīšu pretprasību. Pavēlēju ievest gūstekni istabā.

—  Kapteini Barakov,— es viņu uzrunāju,— šī jaunā dāma. lūdz jūs atbrīvot, un es esmu ar mieru to darīt. Bet es prasu jūsu godavārdu, ka paliksiet divdesmit četras stundas šai sādžā un nemēģināsiet nevienam ziņot par mums.

— Es to solu.

—  Es ticu jūsu godīgumam. Viens cilvēks vairāk vai mazāk, tas neko nenozīmē divu lielu armiju cīņā, un paņemt jūs līdzi kā gūstekni nozīmētu jūs nosodīt uz nāvi. Ejiet, ser, un parādiet pateicību ne man, bet pirmām franču virsniekam, kas kritis jūsu rokās.

Kad viņš bija aizgājis, izvilku zīmīti no kabatas.

—  Redzat, Sofij,— es saciju, — es jūsu lūgumu izpildīju un pretī vairāk nekā neprasu kā vienu krievu valodas stundu.

—  Labprāt,— viņa atbildēja.

—  Sāksim ar šo, — es teicu, atlocīdams zīmīti.— Ņemsim vārdu pēc vārda un redzēsim, ko tie nozīmē.

Pārsteigta viņa skatījās rakstā.

— Tas nozīmē — ja franči ienāk Minskā, viss ir zaudēts.— Piepeši viņa apmulsa.

—  Ak debesis! — viņa sauca.— Ko esmu izdarījusi? Esmu nodevusi tēvzemi! Ak, Etjēn, jūsu acis nedrīkstēja redzēt šo ziņojumu. Kā jūs varējāt būt tik viltīgs un ļaut nabaga vientiesīgai meitenei nodot savu tēvzemi?

Es mierināju viņu kā mācēdams un apgalvoju, ka viņa nav vainojama, ja tik piedzīvojis karavīrs un viltīgs cilvēks kā es viņu piemānīju. Bet nebija laika sarunām. Sī zīmīte rādīja, ka labība tiešām bija Minskā un ka tur nebija karaspēka, kas viņu aizstāvētu. Devu steidzīgi pavēli pa logu, trompetes sasauca visus manus pavadoņus, un pēc desmit minūtēm mēs atstājām sādžu un steidzāmies uz pilsētu, kuras zeltītie kupoli laistījās baltajā apvāršņa malā. Tie nāca arvien tuvāk, kamēr beidzot, kad saule nogrima rietumos, mēs atradāmies uz galvenās ielas un aulekšojām uz priekšu, pavadīti zemnieku lāstiem un izbiedēto sieviešu kliedzieniem, līdz beidzot sasniedzām lielo pilsētas rātsnamu.

Savus jātniekus nostādīju laukumā, bet pats ar diviem seržantiem, Udēnu un Papijetu, steidzos iekšā. Ak, žēlīgais debesu tēvs! Vai kādreiz varēšu aizmirst to, ko tur pieredzēju!

Tieši mums pretī stāvēja trīs rindas krievu grenadieru. Musketes pacēlās, mums ienākot, un vesels lādiņš trāpīja mums sejās.

Udēns un Papijets, lodes ķerti, pakrita uz grīdas. Man bija nošauta cepure un svārkos divi caurumi. Grenadieri skrēja pie manis ar savām bajonetēm.

—  Nodevība! — es kliedzu.— Mēs esam nodoti! Palieciet zirgos!— Es skrēju laukā no pilsētas nama, bet viss laukums bija pilns karaspēka.

No visām šķērsielām bruka mums virsū dragūni un kazaki, un no apkārtējiem namiem tika šauts bez apstājas, tā ka puse cilvēku un zirgu gulēja jau beigti.— Sekojiet man! — es kliedzu un uzlēcu Violetai, bet tanī brīdī milzīgs krievu dragūnu virsnieks saķēra mani aiz pleciem, un mēs abi novēlāmies zemē. Viņš jau pacēla zobenu, lai mani nonāvētu, bet tad mainīja savu nodomu un saķēra mani pie kakla, sāka dauzīt manu galvu pret akmeņiem, kamēr zaudēju samaņu. Un tā es kļuvu krievu gūsteknis.

Kad nācu atkal pie samaņas, nožēloju no visas sirds, ka mans gūstītājs nebija sadrupinājis man smadzenes.

Puse manu karavīru gulēja beigti vai ievainoti šajā lielajā Minskas laukumā, un ap viņiem bija salasījies vesels pūlis jūsmojošu krievu. Pārējie, mazs, nožēlojams pulciņš, bija sadzīti pilsētas nama priekštelpā, un kāda sotņa kazaku viņus apsargāja.

Ak vai, ko es varēju teikt, ko darīt? Bija skaidrs, ka biju ievedis savus ļaudis rūpīgi sagatavotās lamatās. Viņi bija uzzinājuši mūsu uzdevumu un sagatavojušies mūs pienācīgi saņemt.

Bet šis ziņojums, kas bija par iemeslu, ka neievēroju nekādu uzmanību un jāju tieši pilsētā,— kā man to izskaidrot? Man ritēja asaras pār vaigiem, kad raudzījos sava eskadrona nožēlojamās atliekās un domāju par savas Lielās armijas bēdīgo stāvokli, kas gaidīja uzturu. Neijs bija man uzticējis svarīgu uzdevumu, bet es nebiju viņa cerības attaisnojis.

Cik bieži gan viņš tagad pūlējās saskatīt sniega laukos šos labības vezumus, kas nekad neiepriecinās viņa skatienu! Ari mans liktenis nebija vieglais. Tikt izsūtītam uz Sibīriju bija labākais, ko man nākotne varēja nest. Bet, mani draugi, ticiet man, ka ne sevis, bet savu badā mirstošo draugu dēļ pa Etjēna Žerāra vaigiem ritēja asaras, kas turpat arī sasala.

—  Kas tad tas? — mani uzrunāja rupja balss līdzās. Es pagriezu galvu un ieraudzīju milzīgo bārdaini dragūnu, kas norāva mani no segliem.

—  Paskatieties, raudošs francūzis! Es domāju, ka korsikānietim seko drošsirdīgi vīri, ne bērni.

—  Ja mēs stāvētu divatā viens otram pretī, tad parādītu jums, kurš no mums abiem dūšīgāks,— es atcirtu.

Atbildes vietā šis mežonis iesita man pa seju. Es saķēru viņu aiz kakla, bet kāds ducis kareivju mani atrāva nost un turēja manas rokas, kamēr viņš iesita otrreiz.

—  Jūs esat nekrietns suns!— es saucu. — Vai tā jūs apejaties ar virsnieku un izglītotu cilvēku?

—  Nekad netikām jūs lūguši nākt uz Krieviju,— viņš teica.— Un, ja jūs to darāt, tad jums ari jāņem par labu, kā ar jums apietas. Ja varētu darit pēc sava prāta, es jūs tūliņ nošautu.

— Jūs man kādreiz atmaksāsiet par visu,— es piedraudēju un slaucīju asinis no ūsām.

— Ja hetmanis Platovs domā tāpat kā es, tad jūs rit šai laikā nebūsiet vairs starp dzīvajiem,— viņš atbildēja, dusmīgi saraukdams pieri.

Viņš pateica vēl dažus vārdus krieviski saviem kareivjiem, un viņi visi uzlēca seglos. Atveda nabaga Violetu, kas bija tikpat noskumusi kā viņas kungs, un man lika kāpt viņai mugurā.

Manu kreiso roku apsēja ar siksnu un vienu galu piestiprināja pie dragūnu seržanta kāpšļa. Tik nožēlojamā stāvokli izjāju ar saviem pārpalikušiem biedriem no Minskas.

Nekad neesmu sastapis cietsirdīgāku cilvēku kā šo eskorta vadītāju. Krievu armijā atrodami labākie un ļaunākie cilvēki pasaulē, tomēr ļaunāku par majoru Seržinu no Kijevas dragūniem nav laikam nevienā karaspēkā, izņemot Spānijas partizānus.

Viņš bija liela auguma, dusmīgu, cietsirdīgu seju un asu, melnu bārdu, kas nokarājās uz krūtīm. Vēlāk man stāstīja, ka viņa spēks un drošsirdība plaši pazīstami, un es varēju uz to atbildēt, ka biju izjutis viņa lāča ķetnas, kad viņš mani izrāva no segliem. Viņš bija liels joku mīļotājs, jo pastāvīgi izteica par mums kādas piezīmes krievu valodā, tādējādi smīdinot savus dragūnus un kazakus.

Divas reizes viņš iesita maniem biedriem ar jājamo pātagu un reiz tuvojās ari man jau ar paceltu pātagu, bet kaut kas manā skatiena viņu atturēja.

Nelaimigi un pazemoti, nosaluši un izsalkuši mēs jājām nožēlojamā rindā pa plašo sniega klajumu. Saule jau nogrima vakaros, bet mes arvien turpinājām ceļu pa krēslu.

Violeta nesa mani uz priekšu sastingušu no aukstuma. No dabūtiem sitieniem sāpēja galva tā, ka gandrīz neapzinājos, kas ar mani notiek un uz kurieni mani ved. Mans zirgs gāja nolaistu galvu un tikai paretam to pacēla, lai nicinoši nošņāktos uz šiem mazajiem, izspūrušajiem kazaku ponijiem.

Tad pēkšņi mūsu eskorts apstājās, un es ieraudzīju, ka esam nonākuši mazās krievu sādžas vienīgajā ielā. Vienā pusē bija baznīca, otrā — liela mūra ēka, kas man likās pazīstama.

Lūkojos krēslā visapkārt un pārliecinājos, ka esam atvesti atpakaļ Dobrovā un gaidījām garīdznieka mājas priekšā, kur vēl šorīt bijām apstājušies.

Te ari mana skaistā Sofija no rīta pārtulkoja nelai mlgo ziņojumu, kas neizprotamā kārtā bija vainīgs pie mūsu nelaimes.

Iedomājieties, tikai pirms dažām stundām no šejienes aizjājām pilnā cerībā, ka mūsu uzdevums sekmīgi veiksies, bet tagad atlikušie sadauzīti un pazemoti gaidīja, kādu likteni izlems rupjais ienaidnieks. Bet tāds ir karavīra liktenis — skūpstus nomaina sitieni, pilis — būdiņas, kažokus — skrandas, pilnu maku — tukša kabata, vienmēr tiec svaidīts no labākā uz ļaunāko, vienīgi drošsirdība un gods paliek tavi uzticamie draugi.

Krievi nokāpa no zirgiem un pavēlēja maniem nabaga puišiem darīt to pašu. Bija jau vēls, un viņu nodoms acīmredzot bija pavadīt nakti šai sādžā.

Zemnieki ļoti priecājās, kad dabūja zināt, ka mēs visi esam sagūstīti, un bariem pulcējās degošām lāpām rokās ap mums. Sievietes cienāja kazakus ar tēju un degvīnu.

Starp citiem iznāca ari vecais garīdznieks, tas pats, kuru redzējām no rīta. Viņš tagad smaidīja un, iznesis uz paplātes karstu punšu, cienāja kazakus.

Ak, šis punšs, viņa smaržu atceros kā šodien.

Tēvam sekoja Sofija. Ar šausmām noskatījos, ka viņa saķēra majora Seržina roku un apsveica viņu ar uzvaru un saņemtiem gūstekņiem. Vecais garīdznieks, viņas tēvs, skatījās augstprātīgi manī un, rādot ar savu kalsnējo, netīro roku, izteica apvainojošas piezīmes.

Arī viņa skaistā meita skatījās uz mani, bet nebilda ne vārda, un viņas tumšajās acīs atspoguļojās līdzjūtība. Tad viņa pagriezās pret majoru Seržinu un tam kaut ko krieviski pateica, bet viņš tikai dusmīgi sarauca pieri un nepacietīgi pakratīja galvu. Viņa stāvēja gaismā, kura plūda pa vaļējām durvīm no mājas, un man likās, ka viņa kaut ko lūdz. Es vēroju skaistās meitenes un melnā, ļaunā majora sejas, jo sajūta man teica, ka tiek lemts mans liktenis.

Ilgu laiku virsnieks noraidoši kratīja galvu, bet tad, šķiet, meitenes lūgšanas mīkstināja viņa sirdi — un viņš piekāpās. Beidzot viņš pagriezās pret mani.

—  Šie laipnie cilvēki piedāvā jums naktsmājas,— viņš paziņoja, aplūkodams mani naida pilnām acīm no galvas līdz kājām.— Man grūti viņiem atteikt, bet, atklāti runājot, labprāt redzētu jūs pārnakšņojam sniegā. Jūsu karstās asinis atdzistu, jūs, franču nelieti!

Paskatījos viņā, neslēpdams savu nicināšanu.

— Jūs esat dzimis kā mežonis un kā tāds arī nomirsiet,— es teicu.

Mani vārdi viņu aizvainoja. Viņš izgrūda kādu lamuvārdu un pacēla jājamo pātagu, grasīdamies man sist.

—  Klusu, jūs, apcirptais suns! — viņš kliedza.— Ja es varētu darīt pēc sava prāta, daļa bezkaunības jums izsaltu līdz rītam.

Tad viņš savaldījās un pagriezās pret Sofiju, gribēdams parādīt, ka māk arī smalki uzvesties.

—  Ja jums ir pagrabs ar drošu atslēgu,— viņš sacīja,— tad šis puisis var manis pēc tur pārnakšņot, ja jau nu jūs esat viņam parādījusi laipnību un interesējaties par viņa ērtībām. Bet man vajag viņa godavārdu, ka viņš neizdarīs nekādas blēdības, jo esmu par viņu atbildīgs, līdz nodošu viņu rītdien lielmanim Platovam.

Viņa augstprātīgā uzstāšanās mani kaitināja. Viņš, domājams, tāpēc vien runāja ar jaunkundzi franciski, lai mani pazemotu viņas acīs.

—  No jums nekādu laipnību nepieņemu,— es teicu. — Jūs varat darīt, ko gribat, bet savu godavārdu jums nedošu.

Krievs paraustīja plecus un aizgriezās, lai parādītu, ka saruna izbeigta.

—  Ļoti labi, mans smalkais puisi, no tā cietīs vienīgi jūsu pirksti un papēži. Man gribas redzēt, kāds jūs izskatīsieties rītdien pēc sniegā pavadītās nakts.

— Major Seržin!— sauca Sofija.— Neesiet tik bargs pret šo gūstekni. Ir sevišķi apstākļi, kādēļ viņam ir tiesības uz mūsu laipnību un līdzjūtību.

Krievs aizdomīgi paskatījās uz mani un Sofiju.

— Kādi tad ir šie sevišķie apstākļi? Man šķiet, jūs ļoti interesējaties par šo francūzi,— viņš piezīmēja.

—  Iemesls ir tas, ka viņš šorīt labprātīgi atsvabināja Grodņas dragūnu kapteini Alekseju Barakovu.

— Tas taisnība,— apstiprināja Barakovs, iznācis no mājas.— Viņš mani šorīt sagūstīja un neņēma vis līdzi uz franču armiju, kur man būtu jāmirst badā, bet palaida mani pret godavārdu.

—  Pulkvedis Žerārs bija augstsirdīgs, un jūs atļausiet tagad, kad veiksme mūsu pusē, dot viņam šai bargā nakti nabadzīgu patvērumu mūsu pagrabā, — lūdza Sofija.— Tā būtu maza atlīdzība par viņa augstsirdību.

Bet dragūns vēl arvien bija sliktā omā.

—  Lai viņš man dod godavārdu, ka nemēģinās bēgt,— viņš pieprasīja.— Vai jūs dzirdat, ser? Vai jūs man dodat savu godavārdu?

—  Nedodu jums nekā,— es atbildēju.

— Pulkvedi Žerār! — sauca Sofija ar vilinošu smaidu.— Jūs man dosiet savu godavārdu, vai ne?

— Jums, jaunkundz, nevaru nekā atteikt. Ar prieku dodu jums godavārdu.

— Major Seržin,— teica Sofija,— ar to laikam pietiks. Jūs dzirdējāt — viņš dod man savu godavārdu. Es būšu par viņu atbildīga.

Krievu vilks diezgan nelaipni norūca savu piekrišanu, un mani ieveda mājā. Man sekoja īgnais tēvs un lielais, bārdainais dragūns. Pagrabā atradās liela, ērta istaba, kur glabājās malka ziemai. Mani veda turp un lika saprast, ka tā būs mans nākošās nakts miteklis.

Gar vienu sienu šai nemīlīgā telpā bija līdz griestiem nokrauta malka, pārējās bija kailas, grīda izlikta flīzēm, un tur bija viens vienīgs mazs lodziņš, tas pats aizrestots.

Pagrabā dega tikai kūts lukturis, kas karājās pie vērbaļķa zemos griestos. Majors Seržins smaidīja, kad paņēma lukturi un grozīja to, lai apgaismotu katru kaktu šai drūmā telpā.

— Kā jums patīk mūsu krievu viesnīcas? — viņš nicīgi jautāja.

— Tās gan nav ļoti lepnas, bet labākās, kādas varam jums dot. Varbūt citu reizi, kad jūs, franči, atkal iedomāsieties ceļot, jūs izvēlēsieties citu zemi, kur jums tiks dotas lielākas ērtības.— Majors smējās, un viņa baltie zobi spīdēja melnajā bārdā. Beidzis savas zobgalības, viņš aizgāja, un lielā atslēga nočīkstēja durvīs.

Nosēdēju kādu stundu gluži nelaimīgs uz malkas grēdas, galīgi nosalis, un, galvu saņēmis rokās, domāju drūmas domas. Kaut gan šajos mūros man ļoti sala, tomēr domāju par saviem nabaga karavīriem, kuriem tur klajā laukā nācās ciest daudz vairāk, un bēdājos līdz ar viņiem. Tad sāku staigāt šurpu turpu, situ rokas un dauzīju kājas pret gridu, lai tās nenosaltu.

Kaut gan lukturis deva drusku siltuma, tomēr bija gaužām auksts, un no paša rīta nebiju nekā ēdis. Man šķita, ka visi mani aizmirsuši. Beidzot izdzirdu noklaudzam atslēgu, un pie manis ienāca mans šīrita gūsteknis, kapteinis Aleksejs Barakovs. Padusē viņam bija pudele vīna, un rokā viņš nesa lielu šķivi kūpošas gaļas.

—  Cst!— viņš teica.— Ne varda! Tas sirds uztaisīšanai. Es nevaru kavēties un dot jums paskaidrojumus, jo Seržins vēl ir šeit. Bet palieciet nomodā un esiet gatavībā!— Ar šiem steigā sacītiem vārdiem viņš nolika ēdienu un pats atkal izskrēja laukā.

«Palieciet nomodā un esiet gatavībā!» Šie vārdi skanēja man ausīs. Es ēdu un dzēru vīnu, bet tas nebija ēdiens un dzēriens, kas lika sirdij ātrāk pukstēt.

Ko gan nozīmēja šie Barakova vārdi? Kāpēc man bija jāpaliek nomodā? Kam jāsagatavojas? Vai tiešām būtu vēl kāda iespējamība bēgt?

Nekad neesmu cienījis cilvēkus, kas aizmirst Dievu un lūdzas viņu tikai briesmu brīžos. Tie līdzinās sliktiem karavīriem, kas parāda godbijību savam pulkvedim tikai tad, kad viņiem ko nebūt vajag.

Un tomēr šai naktī, kad domāju par Sibīrijas sāls raktuvēm, par savu māti Francijā, pašam negribot, radās lūgšana, skaļi neizteikta, bet sirds dziļumos,— kaut Barakova vārdi nozīmētu to, ko klusībā cerēju. Sādžas pulkstenis sita stundu pēc stundas, bet visapkārt valdīja nāves klusums. Vienīgi krievu sargkareivju saucieni bija dzirdami klusajā ielā.

Un tad beidzot dzirdēju vieglus soļus. Sirds sāka straujāk pukstēt. Vēl mirklis, durvis tika atslēgtas, un ienāca Sofija.

— Mans kungs . . .— viņa ierunājās.

— Etjēn,— es iebildu.

— Jūs esat nelabojams,— viņa teica.— Bet vai varat mani neienīst? Vai esat man piedevis manu blēdību?

—  Kādu blēdību? — es jautāju. .

— Ak Dievs! Vai tiešām jūs neesat vēl neko sapratis? Jūs likāt man pārtulkot ziņojumu. Es teicu, ka tur rakstīts: «Ja franči ieņem Minsku, viss zaudēts.»

— Un kas tad īstenībā tur bija rakstīts?

— Tur bija: «Lai franči nāk uz Minsku. Mēs viņus gaidām.»

Es atkāpos.

— Jūs mani nodevāt!— es saucu.— Jūs ievilinājāt mani slazdā! Jūs esat vainīga pie manu cilvēku nāves un gūsta! Un es, muļķis, ticēju sievietei!

—  Neesiet netaisns, pulkvedi Žerār! Es esmu krieviete, un mans pirmais pienākums ir pret tēviju. Vai jūs negribētu, lai franču meitene rīkotos tāpat, kā es to darīju? Ja es būtu ziņojumu pārtulkojusi pareizi, jūs nebūtu gājis uz Minsku un jūsu eskadrons nebūtu iznīcināts. Sakiet, ka piedodat!

Viņa bija apburoša, kad stāvēja manā priekšā un sirsnīgi lūdzās. Un tomēr man vajadzēja domāt par saviem kritušajiem biedriem, un es nedrīkstēju satvert roku, ko viņa man sniedza.

—  Labi,— viņa sacīja, nolaizdama roku.— Jūs jūtat līdzi saviem ļaudīm, es savējiem, un tā mēs esam līdzīgi. Bet jūs teicāt vienu gudru un sirsnīgu vārdu šorīt šai mājā, pulkvedi Žerār: «Viens cilvēks vairāk vai mazāk nespēlē nekādu lomu divu lielu armiju cīņā.» Jūsu cēlais piemērs nav aizmirsts. Aiz šīs malkas grēdas ir neapsargātas durvis. Te ir atslēga. Ejiet, pulkvedi Žerār, un es ticu, ka mēs nekad vairs neredzēsimies vaigu vaigā.

Brītiņu turēju atslēgu rokā, un man noreiba galva. Tad sniedzu atslēgu atpakaļ Sofijai.

— Es to nedarīšu.

—  Kāpēc ne?

—  Es devu savu godavārdu.

—  Kam?

— Jums.

— Es jūs atbrīvoju no tā.

Man sirds pukstēja priekā. Viņai bija taisnība. Es biju atteicies dot godavārdu Seržinam, viņam nebiju nekā parādā. Ja Sofija tagad atbrīvoja mani no mana

solījuma, mans gods palika neaizskarts. Es paņēmu atslēgu.

—  Ielas galā jūs atradīsiet kapteini Barakovu,— viņa stāstīja.— Mēs, ziemeļnieki, neaizmirstam ne apvainojumus, ne arī laipnību. Barakovs gaida ar jūsu zirgu un zobenu. Nekavējieties, jo pēc divām stundām ausīs rīts.

Un tā es izgāju zvaigžņotā krievu naktī, pēdējo reizi redzējis Sofiju. Viņa skumji skatījās man pakaļ pa vaļējām durvīm, it kā gaidītu ko vairāk nekā vēso paldies, ko tai pateicu. Arī pazemīgākam cilvēkam ir savs lepnums, un nenoliegšu, ka viņa mani bija aizvainojusi ar savu nodevību. Es nevarēju sevi pārvarēt un noskūpstīt viņas roku, nemaz nerunājot par lūpām. Durvis veda šaurā alejā, kuras galā stāvēja apmetnī satinies stāvs un turēja Violetu pie pavadas.

— Jūs man lūdzāt būt laipnam pret pirmo franču virsnieku, ko atradīšu nelaimē. Vēlu veiksmi un lai-

migu ceļu!—viņš čukstēja, kamēr uzlēcu seglos. — Neaizmirstiet: «Poltava» ir parole.

Biju pateicīgs, ka viņš man darīja zināmu paroli, jo divas reizes nācās jāt garām krievu priekšposteņiem, līdz izkļuvu laukā no ienaidnieka līnijas. Kad biju atstājis aiz muguras pēdējo kavalērijas posteni un jau domāju esam drošībā, izdzirdu aiz sevis sniegā soļus un pamanīju sekojam jātnieku uz liela, melna zirga. Pirmā doma bija paskubināt Violetu, bet, kad ieraudzīju lielo, melno bārdu, apturēju zirgu un sagaidīju jātnieku.

—  Es jau domāju, ka tas būsiet jūs, franču suns!— viņš kliedza un vicināja kailo zobenu. — Jūs neturējāt savu godavārdu, jūs, nelietis!

— Es nedevu jums godavārdu.

— Jūs melojat, suns!

Es raudzījos apkārt, bet vairāk neviena nebija. Jātnieku patruļas bija tālu. Mēs bijām vieni, tikai mēness zaigoja virs mums un sniegs čirkstēja zem kājām.

—  Es jums nedevu godavārdu.

— Jūs devāt to jaunkundzei.

— Tad arī jaunkundzei atbildēšu par to.

— Tas jums, bez šaubām, patiktu daudz labāk. Bet, par nelaimi, jums būs jāatbild man.

—  Esmu ar mieru.

—  Ņemiet zobenu! Ir notikusi nodevība! Tagad visu saprotu! Šī sieviete palīdzējusi jums. Par to viņa redzēs Sibīriju.

Šie vārdi bija viņa nāves sods — Sofijas dēļ viņš nedrīkstēja palikt dzīvs. Mūsu zobeni krustojās, un pēc mirkļa mans bija dziļi ieurbies viņa melnajā bārdā un kaklā. Seržins novēlās no zirga, un arī es jau biju zemē, tomēr cirtiens bija pilnīgi pietiekošs, lai viņš mirtu, ieķēries zobiem manos ikros kā mežonīgs vilks.

Divas dienas vēlāk biju atkal savā armijā Smoļenskā un sāku atkal piedalīties šai drūmā gājienā, kas lēni virzījās uz priekšu, atstādams asiņainas pēdas.

Pietiek, mani draugi: negribu modināt atmiņas par šim bēdu un nāves dienām. Tās jau tāpat mani vienmēr vajā sapnī. Kad beidzot mēs apstājāmies Varšavā, mūsu lielgabali, transports un trīs ceturtdaļas kareivju bija palikuši ceļā. Bet Etjēns Žerārs savu godu tomēr nebija zaudējis.

BRIGADIERA GAITAS PIE VATERLO

..

1. STĀSTS PAR MEŽA KRODZIŅU

Neviena no lielām kaujām, kurās man bija gods cīnīties par imperatoru un Franciju, netika zaudēta . . . Pie Vaterlo, kur pa daļai arī es biju klāt, bet nevarēju lidzi cīnīties, uzvarēja ienaidnieks. Neteikšu, ka būtu bijis kāds sakars starp šiem diviem faktiem. Jūs, mani draugi, pazīstat mani pārāk labi, lai ticētu, ka nekad neko tamlīdzīgu neapgalvošu.

Tā tomēr ir viela pārdomām, un daži nākuši pie man ļoti glaimojošiem secinājumiem. Mums vajadzēja izlauzties cauri nelielai angļu nodaļai — un uzvara būtu bijusi mūsu. Un tie, kas domā, ka Konflānas huzāri Etjēna Žerāra vadībā nebūtu varējuši to veikt, ļoti maldās. Bet lai paliek. Liktenis bija lēmis, lai es šajā kaujā nepiedalītos un lai impērija sabruktu. Bet viņš bija arī nolēmis, lai šī bēdu diena man nestu tādu godu, kādu netiku piedzīvojis visā savā uzvaras gājienā no Buloņas līdz Vinei.

Un tieši tagad, kad Francijas slava sāka tumst, es mirdzēju pie viņas debesim kā spoža saulīte.

Jums ir zināms, ka paliku uzticīgs imperatoram viņa nelaimē un atteicos pārdot zobenu un godu Burboniem.

Pēdējo reizi vedu savus mazos palaidņus cīņā, jo pēc tam nekad vairs nenācās sēdēt sava kaujas zirga mugurā un klausīties sudraba taures aiz sevis. Bet apziņa, cik varens biju šai pēdējā kaujā, pateicoties kurai ieguvu daudz skaistu sieviešu mīlestību un cēlu vīriešu cienību, jo nebija neviena, kas būtu man līdzinājies manā gājienā naktī uz 1815. gada 18. jūniju, mierina manu veco sirdi un izsauc asaras.

Es zinu, ka šis stāsts tiek bieži stāstīts virsnieku sabiedrībā un kazarmās, un tikai nedaudzi karavīri to nebūs dzirdējuši, kaut gan pats neesmu to stāstījis. Man neļāva runāt kautrība. Tagad, nelielā draugu pulciņā, pastāstīšu notikuma gaitu.

Vispirms man jums jāsaka, ka nekad Napoleonam nebija lieliskāka armija kā šai laikā. 1813. gada Francija bija pagurusi. Katra veterāna vietā dabūjām piecus jaunus zēnus — Marijas Luīzes, kā mēs saucām jaunkarcivjus, jo imperators pats piedalījās karā un iesaukšanu vadīja ķeizariene.

1815. gadā apstākļi kļuva pavisam citādi. Gūstekņi visi bija atgriezušies no Krievijas sniega laukiem, Spānijas cietumiem un Anglijas nometnēm. Tie bija bīstami ļaudis, vismaz divdesmit vai vairāk kauju dalībnieki, kas ilgojās pēc šķēpa un musketes un kuru sirdis drebēja naidā un atriebības kārē. Karapulki bija pilni karavīriem ar divām un trim uzšuvēm, un katra no tām nozīmēja piecus nokalpotus gadus.

So cilvēku garastāvoklis bija šausmīgs, atbaidošs. Tie bija ārprātīgi fanātiķi, kas dievināja imperatoru, tāpat kā mameluks dievina pravieti. Viņi bija ar mieru paši sev iegrūst durkļus krūtīs, ja tikai savām asinīm varēja kalpot imperatoram. Ja jūs redzētu, kā šie vecie veterāni gāja kaujā — piesarkušām sejām, mežonīgām acīm, briesmīgiem kliedzieniem, jūs nebrīnītos, ka neviens nespēja tiem pretoties. Francijas slava šai laikā bija tik liela, ka viņas priekšā drebēja visas pārējās tautas.

Kas attiecas uz angļiem, tad tiem nebija nekādas sajūsmas, tie bija kā cieta, nejūtīga miesa, kā vērša gaļa, kuru velti pūlējāmies durstīt saviem durkļiem. Tāds, mani draugi, toreiz bija stāvoklis. No vienas puses — poēzija, drošsirdība, pašuzupurēšanās — viss, kas skaists un cēls, bet no otras puses — nedzīvi, nejūtīgi gaļas gabali. Mūsu cerības, mūsu ideāli, mūsu sapni — visu sadrupināja šīs vecās Anglijas gaļas gabali.

Jūs būsiet lasījuši, ka imperators savāca spēkus un tad kopā ar mani un simt trīsdesmit tūkstošiem veterānu steidzās uz ziemeļu robežu uzbrukt prūšiem un angļiem. 16. jūnijā Neijs aizturēja angļus pie Katrebrā, kamēr mēs sakāvām prūšus pie Liņi. Man neērti teikt, kāda bija mana loma šai uzvarā, bet visiem zināms, ka Konflānas huzāri ieguva šai dienā nemirstošu slavu.

Ari prūši cīnījās vareni, un astoņi tūkstoši viņu biedru palika kaujaslaukā. Imperators pārliecībā, ka viņi galīgi sakauti, sūtīja tos vajāt maršalu Grušī ar trīsdesmit diviem tūkstošiem cilvēku, lai aizkavētu tos izjaukt viņa nodomu. Un pats ar gandrīz astoņdesmit tūkstošiem devās pret šiem sasodītajiem angļiem. Kas mums, frančiem, gan nebija ko atriebt — Portsmutas cietumi, Velingtona iebrukums, Nelsona viltīgās uzvaras! Beidzot likās pienākusi soda diena.

Velingtonam bija sešdesmit septiņi tūkstoši amhj, no tiem laba daļa dāņu un beļģu, kas ne sevišķi vēlējās c īnīties pret mums. Labu karavīru viņam nebija vairāk ka piecdesmit tūkstoši.

Izzinājis, ka pats imperators nāk ar astoņdesmit tūkstošiem vīru pret viņu, šis anglis tā nobijās, ka nespēja vairs pakustēties. Vai esat redzējuši trusīti, kam tuvojas čūska? Tādi, lūk, stāvēja angļi pie Vaterlo. Iepriekšējā vakarā pie Liņī krita imperatora adjutants, un viņš pavēlēja ieskaitīt mani viņa štābā. Bet mani huzāri nāca majora Viktora vadībā.

Mani aizsauca no pulka kaujas priekšvakarā, un es nezinu, kurš no mums bija vairāk apbēdināts — viņi vai es, bet karavīram atliek tikai paraustīt plecus un paklausīt. 18. jūnija rītā mēs ar imperatoru apjādelējāin ienaidnieka pozīcijas. Viņš raudzījās caur tālskati un kala plānus, kā viņus visdrīzāk iznīcināt. Vēl viņu pavadīja Suits, Neijs, Fuā un citi, kas cīnījušies ar angļiem Portugālē un Spānijā. «Uzmanieties, jūsu augstība,» teica Suits, «angļiem ļoti spēcīgi kājnieki.»

«Jūs tā domājat laikam tāpēc, ka viņi jūs sakāva,» atbildēja imperators. Mēs, jaunākie, novērsāmies un pasmaidījām, Neijs un Fuā kļuva nopietni.

Angļu pozīcijas atradās laba musketes šāviena attālumā no mums, vietām redzējām baterijas. Valdīja klusums. Lēzenas ielejas otrā pusē mūsu karavīri pabeidza strēbt zupu un sāka gatavoties kaujai. Visu nakti bija stipri lijiЈ, bet tagad uzspīdēja saulīte un saviem stariem glāstīja armiju, pārvēršot kavalērijas brigādes žilbinoši spožās tērauda upītēs un rotājot kājnieku neskaitāmos durkļus. Redzot mūsu armiju visā viņas skaistumā un varenībā, nevarēju ilgāk savaldīt savas jūtas. Pacēlies kāpšļos un noņēmis ķiveri, saucu: «Lai dzīvo imperators!» Un šis sauciens atbalsojās tuvākos pulkos; jātnieki vicināja zobenus, un kājnieki uzmauca durkļus.

Angļi, izdzirduši troksni, sastinga bailēs. Tie zināja, ka viņu stunda situsi.

Un viņi tiešām būtu iznīcināti, ja šai brīdī būtu dota pavēle visai armijai uzbrukt. Mēs būtu viņus noslaucījuši no zemes virsas. Nerunājot par drošsirdību, mēs viņus pārspējām skaita ziņā, bijām vecāki karavīri, un mūsu vadoņi bija spējīgāki.

Bet imperators kavējās, viņš gaidīja, lai zeme izžūtu un paliktu stingrāka, tā ka lielgabali varētu manevrēt. Tā pazaudējām trīs stundas, un pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad beidzot redzējām mūsu kreisā spārnā Zeroma Bonaparta kolonnu kustamies. Lielgabali sāka dunēt un vēstīja, ka kauja sākusies.

Trīs zaudētās stundas nesa mums iznīcību. Mūsu kreisais spārns uzbruka sādžai, kurā atradās angļu gvarde. Dzirdējām angļus kliedzam no bailēm, bet tomēr tie vēl turējās. Arī labajā spārnā d'Erlona korpuss bija pavirzījies uz priekšu, bet tad mūsu uzmanību no kaujaslauka novērsa cits notikums.

Imperators, kurš visu laiku vēroja tālskatī angļu pozīciju kreiso spārnu, piepeši pagriezās pret Dalmācijas hercogu jeb Suitu, kā mēs, karavīri, mēdzām viņu saukt.

—  Kas tad tas, maršal?— viņš jautāja.

Mēs visi raudzījāmies tālumā, daži tālskatī, citi — apēnodami acis rokām. Saskatīju lejā biezu mežu, tad garu, kailu nogāzi un atkal mežu. Pāri klajumam starp abiem mežiem pletās kaut kas tumšs, līdzīgs klīstošam mākonim, ēnai.

—  Man šķiet, tic ir lopi, jūsu augstība,— atbildēja Suits.

Tai brīdī kaut kas pazibsnīja šai tumšā ēnā.

— Tas ir Grušī,— sacīja imperators, nolaizdams tālskati.— Viņi galīgi pazuduši, šie angļi. Es turu tos savās rokās. Nekur tie vairs nevar aizbēgt.

Imperators lūkojās apkārt, un viņa skatiens apstājās pie manis.

—  Ak, te jau ziņnešu karalis,— viņš teica.— Vai jums labs zirgs, pulkvedi Žerār?

Sēdēju mazās Violetas, visas brigādes lepnuma, mugurā. To ari pavēstīju imperatoram.

—  Jājiet steidzīgi pie maršala Grušī, kura karaspēku redzat tur lejā. Sakiet viņam, ka jāuzbrūk angļiem no kreisā spārna un no muguras, kamēr es pats uzbrukšu no priekšpuses. Kopīgi mēs viņus saspiedīsim, un neviens no viņiem neizbēgs.

Salutēju un aizjāju, ne vārda neteicis. Sirds pukstēja priekā, ka man uzticēts tik svarīgs uzdevums. Priekšā atradās ienaidnieka pozīcijas, un lielgabalu dūmos bija saskatāmi sarkanie un zilie mundieri. Es draudēju tiem ar dūri.

«Mēs viņus saspiedīsim, ka neviens neaizbēgs.» Man, Etjēnam Žerāram, bija jārūpējas, lai imperatora vārdi piepildītos. Es degu nepacietībā ātrāk sasniegt maršalu un vienu bridi pat gribēju jāt caur kreiso spārnu, lai saīsinātu ceļu. Ēsmu veicis pārdrošākas lietas un ticis sveikā cauri. Bet šoreiz atturējos no sava nodoma, jo, ja mani sagūstītu vai nošautu, ziņojums nesasniegtu mērķi un arī imperatora plāns izjuktu. Tādēļ jāju gar mūsu pašu līniju, garām jātnieku strēlniekiem, gvardes ulāniem, karabinieriem, jātnieku grenadieriem un beidzot arī saviem mazajiem palaidņiem, kuri mani pavadīja bēdīgu skatienu. Aiz kavalērijas stāvēja divpadsmit pulki vecās gvardes. Tie visi bija veterāni, kas piedalījušies daudzās kaujās. Viņu sejas bija bargas un drūmas, un viņi bija tērpti garos, zilos šineļos, lāčādas cepurēs, no kurām bija noņemtas spalvas. Katram uz muguras bija ādas soma, un tur glabājās balti zilais parādes tērps, kas būs vajadzīgs nākošajā dienā, ieejot Briselē. Jājot garām vecajai gvardei, priecājos, ka šie vīri nebija zaudējuši nevienu cīņu, un viņu iedegušās sejas un klusā, nopietnā izturēšanās vēstīja, ka viņi ir neuzvarami.

Ak Dievs, vai es varēju paredzēt, kas notiks dažas stundas vēlāk?

No vecās gvardes pa labi stāvēja jaunā gvarde un Lobo sestais korpuss. Tad palika aiz muguras Zakino ulāni un Marbo huzāri, kas stāvēja pašā spārna galā. Sīs karaspēka daļas nezināja neko par korpusu, kas nāca pie viņiem caur mežu. Tās tikai vēroja kauju, kas pašlaik norisinājās kreisajā spārnā. Katrā pusē šāva vairāk nekā simt lielgabalu, un troksnis bija tik liels, ka neatceros daudz tādu kauju, kas trokšņa ziņā būtu līdzinājušās šai.

Atskatījos un redzēju divas brigādes angļu un franču kirasieru cīnāmies uzkalnā. Viņu zobeni laistījās saulē kā zibens pērkona negaisā. Kā man gribējās griezties atpakaļ un vest savus huzārus pretim angļiem!

Tad ta skats! Etjēns Žerārs jāj uz mežu, kad viņam aiz muguras notiek kaujas. Bet pienākums paliek pienākums. Pajāju garām Marbo priekšposteņiem un turpināju ceļu uz mežu. Frišermona sādža palika no manis pa kreisi.

Biju nonācis pie liela meža, tā sauktā Parīzes meža. Tur auga gandrīz vienīgi ozoli, un nedaudzas šauras taciņas veda tam cauri. Mežmalā apturēju zirgu un sāku klausīties, bet tā drūmajos dziļumos nevarēju sadzirdēt ne tauru skaņas, ne ratu rīboņu, ne arī pakavu klaudzienus, vārdu sakot, nekā, kas vēstītu, ka tuvojas lielā armija, kuru tiku redzējis pats savām acīm, stāvot līdzās imperatoram kalnā.

Aiz muguras bija dzirdams kaujas troksnis, bet mežā bija kluss kā kapā. Koku zari, savijusies arkās virs manas galvas, aizsedza saules gaismu, un no mitrās zemes cēlās migla. Vairākas jūdzes aulekšoju, nepiegriezdams vērību, ka mans zirgs klupa pret koku saknēm un zari sitās sejā.

Beidzot parādījās Grušī priekšējie posteņi. Es redzēju nelielas huzāru nodaļas, bet tās atradās tālu sāņus un aizsteidzās man garām kā ēnas. Dzirdēju tālumā bungu rīboņu un dobju troksni, kāds pavada armiju, tai virzoties uz priekšu.

Kuru katru minūti varēju sastapties ar štābu un tad nodotu Grušī personīgi imperatora pavēli. Nešaubījos, ka tik svarīgā brīdī Francijas maršals jās savas armijas avangardā.

Koki sāka palikt retāki, un sapratu, ka tuvojos meža malai, kur ieraudzīšu armiju un atradīšu arī maršalu. Pašā meža malā atradās mazs krodziņš, kur malkas cirtēji un ormaņi dzēra vīnu. Piesējis zirgu, apstājos pie durvim un pārlaidu acis ainai, kas atklājās manam skatienam. Dažas jūdzes tālāk ieraudzīju otru lielu mežu — Svētā Lamberta mežu, to pašu, no kura imperators redzēja iznākam armiju, kas man bija jāsatiek. Tagad sapratu, kādēļ viņi tik lēni virzījušies uz priekšu un nebija vēl sasnieguši nākošo mežu. Starp abiem mežiem atradās Lānes ieplaka.

Pārvest artilēriju un furāžu — tas prasīja laiku, bet pašlaik visa kalna nogāze bija nosēta karavīriem, zirgiem, lielgabaliem un ratiem.

Priekšējās nodaļas jau bija paspējušas sasniegt mežu un rēgojās starp kokiem. Pa ceļu nāca artilērijas baterija. Gribēju aulekšot tai pretī un no baterijas komandiera uzzināt, kur atrodams maršals, kad piepeši ievēroju, ka lielgabalniekiem ir gan zilie mundieri, bet bez sarkaniem ielokiem, kādi ir mūsējiem. Izbrīnījies sāku vērot šos karavīrus, kas bija pa labi un pa kreisi no manis. Piepeši mani aizskāra kāda roka. Es apgriezos un ieraudzīju krodzinieku, kas, izsteidzies laukā, sauca:

— Ārprātīgais! Ko jums še vajag?

—  Es meklēju maršalu Grušī.

— Jūs esat prūšu armijas centrā. Bēdziet atpakaļ!

— Nav taisnība: tas ir Grušī korpuss.

—  Kāpēc jūs tā domājat?

— Tāpēc, ka imperators man to teica.

—       Tādā gadījumā imperators gauži maldījies! Es jums saku, ka tie ir prūši. Nupat kā aizjāja Silēzijas huzāru patruļa. Vai jūs tos neredzējāt mežā?

—  Huzārus es redzēju.

— Tas bija ienaidnieks.

—  Bet kur tad ir Grušī?

— Viņš palicis iepakaļ. Prūši aizgājuši tam garām.

—       Kāpēc tad man jāt atpakaļ? Tikai steidzoties uz priekšu, varu cerēt satikt viņu. Man jāpilda pavēle un viņš jāatrod, lai kur arī viņš būtu.

Krodzinieks bridi padomāja.

—       Atri! Atri!— viņš sauca, paķēris Violetas pavadas.— Dariet, ko es lieku! Varbūt jums izdosies izglābties. Prūši pagaidām vēl nav jūs ievērojuši. Nāciet man līdzi, un es jūs paslēpšu, kamēr viņi aizies.

Aiz mājas atradās mazi staļļi. Tur viņš ieveda Violetu. Bet mani pa pusei ievilka, pa pusei iegrūda sava kroga virtuvē. Tā bija liela, ķieģeļiem izlikta istaba. Pie plīts stāvēja resna sieviete sarkanu seju un cepa kotletes.

Viņa dusmīgi paskatījās uz mani un tad uz krodzinieku.

—       Kas tad nu būs? — viņa jautāja.— Kas tad tas tāds, ko tu esi atvedis?

—       Tas ir franču virsnieks, Marī. Mēs nevaram pieļaut, ka prūši viņu saņem.

—  Kāpēc gan ne?

—       Kāpēc ne? Ak tu zoss! Vai tad es pats nebiju reiz Napoleona karavīrs? Vai es nekalpoju gvardē un neieguvu goda musketi? Nekad nepieļaušu, ka biedru manu acu priekšā saņem gūstā. Marī, mums viņš ir jāglābj.

Bet krodzinieka sieva uzmeta man ļoti nelaipnu skatu.

—       Pjēr Saras,— viņa teica. — Tev laikam drīzāk miera nebūs, kamēr prūši nenodedzinās māju. Vai tad tava muļķa galva nesaprot, ka tu kalpoji Napoleonam tāpēc, ka viņš valdīja pār Beļģiju? Bet tagad Beļģijā Napoleona vairs nav. Prūši ir mūsu sabiedrotie, bet šis huzārs — ienaidnieks. Es negribu, ka manā mājā atrastos francūzis. Lai viņš iet!

Krodzinieks pakasija pakausi un izmisis palūkojās mani. Bija tomēr skaidrs, ka ši sieviete nedomāja ne par Franciju, ne par Beļģiju, tā rūpējās vienīgi par savu māju.

—  Kundze,— es saciju ļoti nosvērti un pārliecinoši, — imperators pašlaik iznicina angļus, un franču armija būs pie jums vēl līdz vakaram. Ja jūs apiesieties ar mani labi, jūs apbalvos, bet, ja jūs nodosiet mani ienaidniekam, jūs sodīs un jūsu māja katrā ziņā tiks nodedzināta.

Sie vārdi samulsināja viņu, un es steidzos pabeigt savu uzvaru vēl citiem līdzekļiem.

—  Bez tam,— es turpināju,— nav iespējams, ka tik skaista sieviete varētu būt cietsirdiga. Jūs, ceru, neliegsiet patvērumu, kas pašlaik man nepieciešams.

Krodziniece paskatījās uz manām ūsām, un es tūliņ nopratu, ka viņas sirds kļuvusi mīkstāka. Saņēmu viņas roku, un nepagāja ne divas minūtes, kad bijām jau tik lieli draugi, ka virs sāka draudēt izdot mani ienaidniekam, ja es tūliņ nepārtraukšu lakstoties ap viņa sievu.

—  Un viss ceļš jau pilns prūšu!— viņš sauca.— Žigli! Bēniņos!

—  Žigli! 2igli! Bēniņos! — piebalsoja viņa sieva, un abi kopīgi bīdīja mani uz trepju pusi.

Pie durvim klauvēja, un jūs sapratīsiet, ka es vairs nekavējos, bet vienā mirkli biju augšā, un lūka aizkrita. Tūliņ pēc tam lejā bija dzirdamas vāciešu balsis.

Telpa, kurā atrados, bija parasti bēniņi, un griesti — mājas jumts. Bēniņi aizņēma visu mājas garumu, un pa šķirbām grīdā varēja vērot, kas notiek virtuvē, dzīvojamā istabā vai krogā. Logu gan nebija, bet māja bija veca un jumtā daudz caurumu, kuri deva gaismu un ari iespēju novērot, kas notika lejā. Bēniņi bija piekrauti visādām nevajadzīgām lietām. Vienā galā bija siens, otrā — milzīga kaudze tukšu pudeļu. Ne logu, ne durvju neredzēja, -bija tikai lūka, pa kuru es uznācu.

Atsēdos uz siena kaudzes, un pagāja brītiņš, kamēr atguvos un sāku domāt, ko darīt tālāk.

Tas, ka prūši ieradās kaujaslaukā ātrāk nekā mūsu palīgspēki, protams, bija nopietns apstāklis, bet, no otras puses, prūšiem bija tikai viens korpuss, un, viens korpuss vairāk vai mazāk, tas neko daudz nenozīmē tādam vīram kā mūsu imperators. Viņš varēja dot angļiem šo priekšrocību un toinēr viņus sakaut. Tā kā Grušī palicis prūšu aizmugurē, man šķita, ka pareizākais būs, ja pagaidīšu, kamēr ienaidnieks aiziet, un tad turpināšu ceļu, lai satiktos ar maršalu un nodotu viņam imperatora pavēli.

Viss būtu labi, ja Grušī nedzītos pakaļ prūšiem, bet ieņemtu angļu aizmuguri. Es sapratu, ka pašlaik no manis atkarīgs Francijas liktenis. Tā nebija pirmā reize, kā jūs labi zināt, mani draugi, un jūs sapratīsiet, kādēļ paliku bēniņos, mierīgi gaidot. Zināju, ka man nepietrūks prāta un drošsirdības izpildīt uzdevumu. Imperators bija izvēlējies īsto vīru. Viņš mani nosauca par ziņnešu karali. Nolēmu attaisnot šo titulu.

Bija skaidrs, ka nevaru nekā uzsākt, pirms prūši nebūs aizgājuši, un tāpēc pavadiju laiku, tos novērojot. Es nemīlu šo tautu, un tomēr man jāsaka, ka viņu armijā disciplīna lieliska. Neviens neiegāja krogā, kaut viņi bija izslāpuši un lielā karstuma izmocīti. Daži pat grīļojās no noguruma. Tie, kas klauvēja pie durvīm, nesa noģībušu biedru un, novietojuši to istabā, paši tūliņ atkal gāja laukā un stājās rindā. Tadā pašā kārtā ienesa arī citus izmocītos karavīrus un nolika virtuvē uz grīdas. Pie viņiem palika tikai jauns ārsts, gandrīz vēl zēns.

To visu novēroju pa šķirbām grīdā, tad paskatījos pa caurumiem jumtā un redzēju visu, kas notiek ārā.

Prūši vēl arvien gāja uz priekšu. Izskatījās, ka viņi visu laiku steigušies un slikti ēduši, jo sejas visiem bija spokaini bālas un viņi bija no galvas līdz kājām aptašķīti dubļiem. Bet, par spīti nogurumam, garastāvoklis karaspēkā bija lielisks, un kareivji palīdzēja izvilkt lielgabalus, kad tie grima līdz asīm dubļos. Virsnieki pastāvīgi jāja gar kolonnām, uzslavām uzmundrinot centīgos un zobenu makslīm pārmācot sliņķus.

Bet aiz meža visu laiku bija dzirdams briesmīgs kaujas troksnis. Likās, ka visas pasaules upes savienojušās milzīgā ūdenskritumā. Virs meža pacēlās lieli dūmu mākoņi. Uz tiem rādija virsnieki saviem zobeniem, un, piesmakušās balsis kliegdami, kareivji steidzās tālāk.

Veselu stundu skatījos šai gājienā. Tad aprēķināju, ka prūšu avangards droši vien jau ir saticies ar Marbo priekšposteņiem. Un imperators acīmredzot zināja par viņu uzbrukumu.

«Jūs gan esat ātri, mani draugi, bet atpakaļ nāksiet vēl daudz ātrāk,» es nodomāju pie sevis. Si doma mierināja mani.

Ilgo un garlaicīgo gaidīšanu pārtrauca mazs piedzīvojums. Sāku jau priecāties, ka prūši drīz būs garām un ka varēšu turpināt ceļu, kad piepeši virtuvē izdzirdu franču valodu. Lejā skaļi par kaut ko strīdējās.

— Nē, tur es jūs nelaidīšu! — kliedza sievietes balss.

—       Bet es jums saku, ka es iešu! — atbildēja vīrieša balss, un bija dzirdams troksnis.

Acumirklī mana acs bija pie šķirbas, un es raudzījos virtuvē. Trepju galā stāvēja resnā krodziniece un apsargāja mani ne sliktāk kā uzticams suns, kamēr vācu ārsts, gluži bāls no dusmām, grūda viņu nost no trepēm. Vairāki vācu karavīri, atguvuši samaņu, sēdēja uz grīdas un vēroja šo strīdu mierīgām, bet uzmanīgām seiām. Pats krodzinieks nebija redzams.

—       Bēniņos reibinošu dzērienu nav,— teica saimniece.

—       Man reibinošu dzērienu nemaz nevajag. Man vajag sienu vai salmus, kur apguldīt šos slimos. Kāpēc viņiem gulēt uz kailas ķieģeļu grīdas, ja augšā ir salmi?

— Tur salmu nav.

—  Kas tad tur ir?

— Tukšas pudeles.

— Un nekā vairāk?

— Nekā.

Likās, ka ārsts piekāpsies, bet tad viens no karavīriem rādīja ar pirkstu uz griestiem. Es izlobīju no viņa vārdiem, ka viņš redz salmus starp griestu dēļiem. Velti saimniece pretojās. Divi vācieši piecēlās un atvilka viņu sānis, bet jaunais ārsts uzskrēja pa trepēm, atgrūda lūku un ierāpās bēniņos. Un te nu mēs sastapāmies vaigu vaigā.

Nekad neesmu redzējis tik pārsteigtu jaunu cilvēku!

— Franču virsnieks!— viņš izdvesa gandrīz bez elpas.

—       Cst!— es apsaucu.— Klusu! Jūs drīkstat tikai čuk stēt. — Un es izvilku savu zobenu.

—       Es neesmu karotājs,— viņš atbildēja,— esmu ārsts. Kāpēc jūs apdraudat mani ar zobenu? Esmu bez ieročiem.

—       Negribu jums darīt ļaunu, bet man jāaizstāvas. Esmu šeit paslēpies.

— Spiegs!

—  Spiegi nenēsā tādu tērpu, un jūs neatradīsiet spiegus, kas būtu armijas štaba virsnieki. Aiz pārskatīšanās iejāju prūšu armijā un paslēpos šeit cerībā izbēgt, kad tā būs aizgājusi. Es nedarīšu jums nekā ļauna, ja solāties ari man nekā ļauna nedarīt. Dodiet godavārdu ka nevienam nekā neteiksiet, citādi jūs dzīvs no šejie nes laukā netiksiet.

—  Jūs varat savu zobenu ielikt atpakaļ makstī, mans kungs,— teica ārsts, un viņa acīs paspīdēja kaut kas draudzīgs.— Esmu polis un nejūtu nekā ļauna pret jums un jūsu tautu. Mans pienākums rūpeties par slimiem, cita pienākuma man nav. Nav ārsta uzdevums gūstīt huzārus. Ar jūsu atļauju paņemšu drusku siena un kāpšu lejā uztaisīt guļasvietu maniem nabaga slimniekiem.

Biju gan nodomājis likt viņam zvērēt, bet no piedzī vojumiem zinu — ja cilvēks negrib runāt taisnību, zvērests nelīdzēs, tāpēc nodomu atmetu. Ārsts atvēra lūku, nosvieda sienu un, atkal to aizvēris, nokāpa pa trepēm lejā. Uztraukts vēroju pa šķirbu, ko viņš darīs. Tikpat uztraukta viņu uzlūkoja ari krodziniece, bet viņš neteica ne vārda un rūpējās par saviem slimajiem.

Biju pārliecībā, ka tikmēr viss prūšu korpuss jau būs aizgājis, un cerēju redzēt ceļu brīvu, izņemot varbūt vienu otru pakaļ palikušu karavīru, kas mani netraucētu. Kad piegāju pie sava novērošanas cauruma, redzēju, ka pirmais korpuss tiešām bija garām un pašlaik pazuda mežā; bet kāda bija mana vilšanās, kad redzēju no Svētā Lamberta meža iznākam otru korpusu, ne mazāku par pirmo. Nevarēja būt šaubu, ka visa prūšu armija, par kuru mēs domājām, ka esam to iznīcinājuši pie Liņī, tagad virzījās uz mūsu kreiso spārnu, kamēr maršals Grušī bija kaut kur tālu. Lielgabalu dunoņa, kas bija daudz tuvāk nekā sākumā, vēstīja, ka prūšu baterijas sasniegušas kaujaslauku un sākušas cīņu.

Iedomājieties, kādā šausmīgā stāvoklī es atrados! Pagāja stunda pēc stundas. Saule jau sāka grimt rietumos, bet es vēl tupēju šai nolādētā krodziņā, kas bija pārvērties mazā saliņā, gar kuru nepārtraukti plūda prūšu vilnis. Par katru cenu bija jāsasniedz maršals Grušī, bet nevarēju izbāzt degunu no krodziņa, lai netiktu sagūstīts.

Jūs varat iedomāties, kā es lamājos un plēsu sev matus. Ak, cik maz gan zināms, ko nākotne mums gatavo! Es biju nemierā ar likteni, bet šis liktenis man gatavoja nesalīdzināmi augstāku uzdevumu, nekā man bija uzdevis imperators.

Divi prūšu korpusi bija jau aizgājuši. Pašlaik nāca trešais. Piepeši izdzirdu lejā, dzīvojamā istabā, vairākas balsis. Vajadzēja tikai aiziet uz bēniņu otru galu, lai caur šķirbu redzētu, kas tur notiek.

Istabā stāvēja divi prūšu ģenerāļi. Pārliekušies pār galdu, viņi uzmanīgi pētīja tur izklāto karti. Ap viņiem klusēdami stāvēja vairāki adjutanti un štāba virsnieki. Viens no ģenerāļiem bija bargs vecis gluži baltiem matiem, krunkainu seju un sirmām, izspūrušam ūsām. Balss tam skanēja kā sunim. Otrais bija drusku jaunāks. Viņš pacietīgi mērija uz kartes atstatumus, atgādinādams jaunu studentiņu, kamēr vecais uztraucās, spēra ar kāju, kūpināja pīpi un lamājās ne sliktāk par huzāru kaprāli. Savādi bija noskatīties šai straujajā veci un nosvērtajā jaunajā ģenerāli. Visu, ko viņi runāja, nesapratu, tomēr galvenai domai sekot varēju.

—  Es jums saku, ka mums jāiet uz priekšu, tikai uz priekšu! — kliedza vecais ģenerālis, piemetinādams vēl krietnu vācu lamuvārdu. — Es apsolīju Velingtonam iet ar savu armiju viņam palīgā, lai tas maksātu ko maksādams. Bīlova korpuss ir jau tur, un Cīthens steidzas viņam palīgā. Uz priekšu, Gneizenau, uz priekšu!

Jaunais ģenerālis pakratīja galvu.

—  Mēs nedrīkstam aizmirst, jūsu augstība,— ja angļi zaudēs, viņi atkāpsies krasta virzienā. Un tad mēs atrādīsimies starp Gruši un imperatoru.

—  Mēs viņus sakausim, Gneizenau. Mēs ar hercogu saberzīsim viņus pulverī un ar vienu triecienu izbeigsim visu karu. Neaizmirstiet, ka ari Piršs vēl seko. Mēs sūtīsim pret frančiem sešdesmit tūkstošus vīru, un Tīlmans pie Vavras aizsprostos ceļu Gruši pulkiem.

Gneizenaus paraustīja plecus, bet šai bridi durvis parādījās dežurants.

— Hercoga Velingtona adjutants,— viņš ziņoja.

—  Ha, ha! — iesmējās vecais ģenerālis.— Paklausīsimies, ko viņš mums stāstīs.

Angļu virsnieks grīļodamies ienāca istabā. Viņa sarkanais mundieris bija dubļos un asinīs. Ap roku apsietais kabatlakatiņš ari bija asiņains. Lai nepakristu, virsnieks turējās pie galda.

— Esmu sūtīts pie maršala Blihera,— viņš teica.

— Es esmu maršals Blihers. Stāstiet, kas par lietu! — nepacietīgi sauca vecais vīrs.

—  Hercogs lika jums paziņot, ser, ka britu armija ir droša savās pozīcijās un ka viņai nav bažu par nākotni. Franču kavalērija iznīcināta, divu viņu kājnieku divīziju arī vairs nav. Vienīgi gvarde paliek tiem rezervē. Ja jūs mūs atbalstīsiet, franču armija beigs eksistēt un…— Virsnieks saļima un pakrita bez samaņas.

—  Diezgan, diezgan! — attrauca Blihers.— Gneizenau, sūtiet adjutantu pie Velingtona un sakiet, ka viņš var ar mani rēķināties. Uz priekšu, mani kungi, mums šodien daudz darba! — Un sirmais prūšu virspavēlnieks izgāja no istabas. Viņam sekoja štābs, žvadzinādams piešus un zobenus, bet angļu ziņnesi pacēla divi dežuranti un nodeva ārsta gādībā.

Gneizenaus, štāba priekšnieks, sākumā vilcinādamies sekoja savam priekšniekam, bet tad piegāja pie viena no adjutantiem un uzlika tam roku uz pleca. So adjutantu jau biju ievērojis, jo ātri pamanu skaistus cilvēkus. Viņam bija tumša un drošsirdīga seja un kā vanagam melnas, dedzīgas acis zem kuplām uzacīm. Bet ūsas viņu ierindotu manu huzāru priekšējā eskadronā. Viņam mugurā bija zaļš mundieris baltiem atlokiem.

Droši vien dragūns, es nodomāju, un tāds, ar kuru cīnīties katrs justos pagodināts.

—  Uz pāris vārdiem, grāf Stein,— aicināja Gneizenaus.— Ja mēs iznīcinām ienaidnieku, bet imperators izglābjas, viņš drīz vien savāks jaunu armiju — un atkal sāksies karš. Cita lieta, ja mēs dabūjam rokā pašu imperatoru, tad karš tiešām beigsies. Lai sasniegtu šo mērķi, ir vērts pielikt pūles un riskēt.

Jaunais dragūns neteica nekā, bet uzmanīgi klausījās.

—  Pieņemsim, ka hercogam Velingtonam taisnība un ka mēs franču armiju sakausim. Tādā gadījumā imperators izvēlēsies īsāko ceļu uz robežu, tas ir, caur Zenapi un Sarleruā. Protams, viņš ar savu svītu jās visātrākiem zirgiem, un visi bēgļi dos viņam ceļu. Mūsu kavalērija sekos sakautās armijas arjergardam, bet imperators būs tai laikā jau tālu.

Jaunais dragūns piekrītoši palocīja galvu.

—  Jūsu ziņā, grāf Stein, es nododu imperatoru. Ja jums izdosies sagūstīt viņu, jūsu vārds būs ierakstīts vēsturē. Jūs uzskata par labāko jātnieku visā armijā. Izvēlieties biedrus pēc sava ieskata — desmit vai divpadsmit, domāju, pietiks. Jums nav jāpiedalās cīņā, ne arī jāseko frančiem, bet jums jāsteidzas pēc iespējas ātrāk izkļūt no bara un jātaupa spēki cēlākam mērķim. Vai sapratāt?

Dragūns atkal palocīja galvu. šis klusums atstāja uz mani iespaidu. Es jutu, ka viņš tiešām ir bīstams.

—  Sīkumi paliek pilnīgi jūsu ziņā. Neaizmirstiet, jums jānotver pats augstākais, tāpēc neaizraujieties ar mazāk nozīmīgām personām. Jūs nedrīkstat palaist garām imperatora karieti, un viņu pašu jūs arī pazīsiet. Tagad man jāsteidzas pie maršala. Ardievu! Ja man būs lemts jūs vēlreiz redzēt, es nešaubos, ka tad varēšu jūs apsveikt ar darbu, kas noskanēs pār visu Eiropu.

Dragūns salutēja, un Gneizenaus izsteidzās no istabas. Jaunais virsnieks stāvēja, iegrimis dziļās domās. Tad viņš sekoja štāba priekšniekam. Ziņkārīgi raudzījos pa caurumu, ko viņš darīs tālāk. Pie žoga bija piesiets viņa zirgs, skaists bēris baltām priekškājām. Viņš uzlēca seglos un piejāja pie garāmejošās kavalērijas kolonnas, uzrunāja virsnieku, kas jāja priekšgalā. Tūliņ pēc tam divi huzāri nostājās grāfam Steinam blakus. Arī nākošo pulku viņš apturēja, un divi ulāni pievienojās viņa eskortam. Pēc tam nāca divi dragūni un pēdīgi divi kirasieri. Tad viņš savāca tos ap sevi un sāka viņiem ko skaidrot. Beidzot visi deviņi karavīri devās ceļā un pazuda Parīzes mežā.

Mani draugi, es sapratu, cik lieta bija nopietna. Grāfs Steins darīja to, ko es būtu darījis viņa vietā. Paņēmis no katra pulka vislabākos jātniekus, viņš savāca nodaļu, ar kuru varēja izdarīt, ko gribēja. Dievs lai sargā imperatoru, ja viņš bez eskorta satiek viņus savā ceļā!

Un es, mani draugi,— ko es jutu? Mani pārņēma karstums, gribēju drīzāk izkļūt no šejienes. Mani sagrāba ārprāts. Par Grušī vairs nedomāju. Rītos nebija dzirdami lielgabalu šāvieni, un maršals atradās acīmredzot kaut kur tālu. Ja viņš ari tagad nāktu, tas tomēr nespētu vairs grozīt notikumu gaitu.

Saule bija jau zemu, un līdz rītam palika tikai divas trīs stundas. Imperatora uzdevumu varēju vairs nepildīt. Bet radās jauns — steidzošāks, neatliekamāks uzdevums, kas nozīmēja imperatora drošību, varbūt pat dzīvību. Un es nolēmu par katru cenu, kaut arī ar dzīvības briesmām, atgriezties pie imperatora. Bet kā to izdarīt? Visa prūšu armija atradās starp mani un franču līniju. Viņi varēja aizņemt katru ceļu, bet nevarēja aizliegt Etjēnam Žerāram izpildīt savu pienākumu. Nedrīkstēju ilgāk kavēties. Vajadzēja steigties.

Bēniņos bija tikai viena izeja — pa trepēm, kuras au minēju. Paskatījos virtuvē un redzēju, ka jaunais ārsts vēl arvien bija tur. Krēslā sēdēja ievainotais angļu adjutants, bet uz grīdas, uz salmiem gulēja divi galīgi bezspēcīgi prūšu karavīri. Pārējie bija atpūtušies un aizgājuši. Tie, lūk, bija mani ienaidnieki, un man bija jāiet viņiem garām, lai nokļūtu pie sava zirga.

Ārsta nebijos, anglis bija ievainots, bez tam viņa zobens un mētelis mētājās kaktā. Abi vācieši gulēja gandrīz bez samaņas, un arī viņiem nebija klāt ieroču. Lieta bija tātad gluži vienkārša. Es atvēru lūku, nokāpu pa trepēm un parādījos viņiem ar kailu zobenu rokā.

Vai jūs varat iedomāties viņu pārsteigumu? Ārsts, protams, zināja visu, bet anglim un abiem vāciešiem droši vien likās, ka pats kara dievs nokāpis no debesīm. Iztēlojieties manu stāvu, manu pelēki sudraboto tērpu, kailo zobenu, un jūs sapratīsiet, kas tas bija par skatu. Abi vācieši gulēja kā triekas ķerti un tikai bolīja acis. Angļu virsnieks cēlās kājās, bet bija tik vājš, ka atkal apsēdās. Viņš iepleta muti un saķēra sava krēsla at zveltni.

— Kas tas par velnu? Kas tas par velnu?— viņš atkārtoja.

— Lūdzu neuztraukties,— es uzrunāju kareivjus, — es nevienam ļauna nedarīšu, bet vai! tam, kas mani aiztiks. Jums nav ko bīties, ja mani neaiztiksiet, bet arī neceriet uz glābiņu, ja mani kavēsiet. Es esmu pulkvedis Etjēns Žerārs no Konflānas huzāru pulka.

— Pie velna! — nolamājās anglis.— Jūs esat tas vīrs, kas nomedīja lapsu.

Ļauns smaids parādījās viņa sejā. Sportista nenovīdība ir zemas jūtas. šis anglis ienīda mani tāpēc vien, ka biju viņam aizsteidzies priekšā un nomedījis lapsu. Cik mūsu dabas bija dažādas! Ja es būtu viņa vietā un viņš manā, es priecīgs būtu viņu apkampis un noskūpstījis. Bet man nebija laika ar viņu strīdēties.

— Man ļoti žēl, ser, bet man jāpaņem jūsu mētelis,— es brīdināju.

Viņš mēģināja piecelties un satvert zobenu, bet es nostājos viņam ceļā.

— Ja kaut kas ir kabatās…

— Tur ir lādīte,— viņš atbildēja.

— Negribu jūs aplaupīt,— es sacīju. Pacēlis mēteli, izņēmu no kabatām sudraba flakonu, tālskati un koka lādīti. To visu pasniedzu viņam. Nelietis atvēra lādīti, izņēma no tās pistoli un mērķēja uz mani.

— Nu, mans laipnais kungs,— viņš teica,— nolieciet zobenu un padodieties!

Es biju tik pārsteigts par viņa nekrietno rīcību, ka paliku stāvam kā stabs. Mēģināju runāt par godu un augstsirdību, bet viņš nemaz neklausījās.

— Diezgan pļāpāts!— viņš izrīkoja.— Metiet zobenu zemē!

Vai varēju paciest tādu pazemojumu? Labāk mirt nekā tikt atbruņotam tādā veidā. Gribēju jau saukt: «Šaujiet!»— bet tai mirklī anglis izzuda no redzesloka — un viņa vietā ieraudzīju siena kaudzi, roku un divas spārdošas kājas.

Ak, labā krodziniece! Šoreiz mani bija glābušas manas ūsas.

—  Bēdz, pulkvedi, bēdz!— viņa sauca un turpināja sviest nelaimīgajam anglim virsū sienu. Vienā acumirklī biju sētā, izvedu Violetu no staļļa un uzlēcu seglos. No loga izskrēja pistoles lode un aizsvilpa gar manu plecu, un es redzēju angli nevaldāmās dusmās skatāmies mani. Nicinoši pasmaidīju un nākošā brīdi izaulekšoju uz ceļa. Prūši visi bija aizgājuši un ceļš tīrs. Ja Francija uzvarēs šai kaujā, viss būs labi. Bet, ja viņa zaudēs, tad no manis un mana mazā zirga atkarīga imperatora drošība un dzīvība.

«Uz priekšu, Etjēn, uz priekšu! Tevi gaida pats lielākais un varbūt ari pēdējais no visiem varoņdarbiem!»

2. STĀSTS PAR DEVIŅIEM PRŪŠU VIRSNIEKIEM

Kad pēdējo reizi satikāmies, mani draugi, stāstīju, ka imperators sūtīja mani pie maršala Grušī. So uzdevumu es gan neizpildīju, bet tā nebija mana vaina — kā jau stāstīju, man nācās gandrīz visu dienu nosēdēt lauku krodziņa bēniņos, tāpēc ka visapkārt bija prūši. Jūs atceraties arī, ka es noklausījos prūšu štāba priekšnieka sarunu ar grāfu Steinu un uzzināju viņu nodomu nonāvēt vai sagūstīt imperatoru, ja franči kauju zaudēs. Sākumā man likās neticami, ka mūsu armiju varētu sakaut, bet, kad pa visu dienu lielgabalu troksnis man nemaz nebija tuvojies, kļuva skaidrs, ka angļi turējās savās pozīcijās un sekmīgi atsita mūsu uzbrukumus.

Es jau teicu, ka todien cīnījās franču gars ar angļu miesu, bet jāatzīstas, ka šī miesa izrādījās ļoti sīksta. Ja imperators nevarēja sasist šos angļus, kad tie bija vieni, tad jo mazāk viņš varēja cerēt uz uzvaru, kad šie nolādētie sešdesmit tūkstoši prūšu apdraudēja viņa spārnu.

Kā arī būtu, es biju uzzinājis noslēpumu, un man bija jāsteidzas pie imperatora.

Kad tikāmies pēdējo reizi, es jums stāstīju, kādā ceļā izkļuvu no viesnīcas un ka angļu adjutants, izliecies pa logu, palika, vicinot dūres. Es atskatījos, un man bija jāsmejas par viņa dusmīgo, piesārtušo, ar sienu nobārstīto seju. Kad biju aizjājis kādu gabalu no kroga, es apstājos un, pacēlies kāpšļos, uzvilku viņa melno, sarkani oderēto mēteli. Tas pilnīgi sedza manu huzāra tērpu. Par ķiveri neraizējos, jo prūšu armijā daudz tādu un ar to nevērstu uzmanību uz sevi. Kamēr neviens mani neuzrunās, es būšu pilnīgi drošs, tāpēc nolēmu jāt cauri prūšu armijai. Kaut tik viņi nesāktu ar mani runāt! Es pratu vāciski diezgan labi, jo man bija daudz draugu starp vācu dāmām tajos patīkamajos laikos, kad cīnījos Vācijā, bet es runāju ar skaistu Parīzes akcentu, kas atšķīrās no viņu rupjās, nemuzikālas valodas. Zināju, ka mans akcents liksies aizdomīgs, un tāpēc cerēju un lūdzu Dievu, lai neviens mani neapturētu.

Parīzes mežs ir tik liels, ka nav iespējams apjāt viņam apkārt, tāpēc saņēmu dūšu un aulekšoju taisni pa ceļu pakaļ prūšu armijai.

Ceļš bija vienās grambās, un no lielgabalu riteņiem bija palikušas divas dziļas sliedes. Driz ceļa malā sāka parādīties ievainoto pulciņi — prūši un franči. Tie bija ievainoti sadursmē starp Bīlova priekšējām nodaļām un Marbo huzāriem. Viens vecs vīrs garu, baltu bārdu, domāju — ārsts, ieraudzijis mani, kaut ko sauca un pat skrēja man pakaļ. Es nelikos dzirdam, bet tikai piecirlu Violetai piešus un steidzos prom. Ilgi vēl skanēja vecā vīra balss.

Beidzot es panācu prūšu rezerves daļas. Kājnieki vai nu stāvēja, atspiedušies uz savām musketēm, vai gulēja uz mitrās zemes galīgi izmocīti. Virsnieki bija salasījušies pulciņos un, klausīdamies lielgabalu dunoņā, pārrunāja ziņojumus par kaujas gaitu. Es jāju, cik ātri vien varēdams. Piepeši viens no virsniekiem nostājās ceļa vidū un pacēla roku, lai mani apstādinātu. Pieci tūkstoši prūšu skatijās šai brīdī uz mani.

Tas bija ievērojams brīdis. Ticiet, man nebija zem ķiveres mata, kas nebūtu saslējies gaisā. Bet ne uz bridi nezaudēju apķērību un drošsirdību. Es saucu: «Ģenerālis Blihers!» Sos vārdus man bija pačukstējis mans sargeņģelis. Prūsis nogāja no ceļa, salutēja un rādīja uz priekšu. Šiem prūšiem ir lieliska disciplīna, un neviens neuzdrošinājās apturēt virsnieku, kas jāja ar ziņojumu pie ģenerāļa. Vārds «ģenerālis Blihers» kļuva par talismanu, kam vajadzēja mani paglābt visās briesmās. Es priekā gavilēju. Paliku tik lepns, ka nemaz vairs negaidīju jautājumus, bet, jājot uz priekšu, saucu pa labi un pa kreisi: «Ģenerālis Blihers! Ģenerālis Blihers!» Un prūši deva man ceļu. Dažreiz lielākā bezkaunība izrādās par lielāko gudrību. Bet nedrīkst palikt nekautrīgs, kā es to darīju. Es arvien tuvojos kaujas līnijai un tikai turpināju saukt: «Ģenerālis Blihers!» Te uzreiz prūšu ulānu virsnieks saķēra mana zirga pavadas un rādīja uz pulciņu ļaužu, kas stāvēja pie degošas mājas.

— Te ir maršals Blihers. Nododiet viņam ziņojumu!— viņš sauca.

Un tiešām — netālu ieraudzīju to pašu straujo veci ar baltajām ūsām, ko redzēju meža krodziņā. Viņš skatījās manī.

Mans labais sargeņģelis neatstāja mani arī šoreiz. Zibens ātrumā man iešāvās atmiņā tā ģenerāļa vārds, kas komandēja prūšu avangardu. «Ģenerālis Bilovs!»

cs .saucu. Ulāns palaida pavadas, un es traucos tālāk. Ģenerālis Bīlovs!

«Ģenerālis Bīlovs!» es saucu, un katrs mana mīļā, mazā zirga solis tuvināja mani maniem ļaudīm. Es aizaulekšoju garām degošai Plansenuā sādžai, panācu un aizjāju garām divām prūšu kolonnām, pārlēcu pār žogu, ar zobenu nonāvēju Silēzijas huzāru — huzāru, kas metās man virsū, un nākošā mirklī, atrāvis mēteli, lai parādītu savu huzāra tērpu, ieaulekšoju miestā, kur atradās Lobo korpuss.

Sis korpuss, kuru ienaidnieks pārspēja skaita ziņā un kuram tas bija aplencis jau vienu spārnu, lēni atkāpās zem prūšu avangarda spiediena. Es aulekšoju tālāk, steigdamies drīzāk nokļūt pie imperatora.

Lai kā arī steidzos, bet tas, ko ieraudzīju, apturēja mani. Es ne tikai apstājos, bet pat sastingu, pārvēršoties statujā. Mani draugi, es nevarēju kustēties, es tikko elpoju, skatoties ainā, kas pavērās manām acīm.

Jāju pa augstu kalnu un, sasniedzis virsotni, ieraudzīju lejā garo, dziļo Vaterlo ieleju. Kad aizjāju no šejienes, tur stāvēja abas lielās armijas viena otrai pretī, bet starp abām pletās klajš laukums. Tagad uzkalnos tvērās pa pusei iznīcināti, sakauti un izmocīti pulki, bet ielejā gulēja, vārda pilnā nozīmē, vesela armija ievainoto un kritušo.

Zemi divu jūdžu garumā un pusjūdzi platumā apklāja cilvēku ķermeņi, kuru vietām bija veselas kaudzes. Sādu ainu redzēju pirmo reizi. Tā mani nepārsteidza. Bet es redzēju virzāmies uz angļu ieņemtām nogāzēm dzīvu straumi. Tas bija melns, vilinošs, vējā plivinošs un nesalaužams kareivju mežs. Vai es nepazinu vecās gvardes lāčādu cepures? Ko — vai mana karavīra instinkts neteica, ka tā ir Francijas pēdējā rezerve?

Sapratu, ka imperators kā kāršu spēlētājs lika visu uz pēdējās kārts.

Gvardi kāpa augstāk un augstāk. Lodes bira pār viņu galvām, bet viņi neapstājās.

Kā milzīgs, melns paisuma vilnis vecā gvarde plūda kalnā. Vēl mirklis, un viņa uzvelsies angļu baterijām.

Redzēju angļu lielgabalniekus slēpjamies zem lielgabaliem vai bēgam. Bet lāčādu cepures virzījās tālāk un tālāk un beidzot ar ellišķīgu troksni sastapās ar angļu kājniekiem.

Pagāja minūte, vēl viena, tad vēl viena.

Man sirds sastinga šausmās. Gvarde it kā viļņojās uz priekšu un atpakaļ, tā negāja vairs tālāk; to apturēja.

Ak, vai iespējams, ka viņu rindas sāk jukt? Kalnā parādījās sākumā viens melns punkts, kas steidzās lejā, tad jau divi, četri, desmit, un beidzot viss melnais bars skrēja kā ārprātā pa nogāzi uz ieleju.

Visapkārt bija dzirdami dusmu un izmisuma saucieni. «Gvarde sakauta! Gvarde sakauta!» Kājnieki un lielgabalnieki apmulsa.

Man pagāja garām virsnieks, bāls kā Iiķis. Viņa sejā bija redzams izmisums, un viņš kliedza: «Vecā gvarde sakauta! Gvarde atkāpjas!» —«Glābieties! Glābieties! Mēs esam nodoti!» sauca cits. Un karavīri traucās uz armijas aizmuguri, maldīdamies un skraidīdami kā izbiedētu aitu bars. Visur bija dzirdami kliedzieni un vaidi. Tad paskatījos uz augšu, uz angļu pozīcijām, un ieraudzīju kaut ko tādu, ko nekad neaizmirsīšu. Pašā kalna galā, ko apspīdēja rietošās saules pēdējie asiņainie stari, stāvēja vientuļš jātnieks. Viņa melnais, sastingušais stāvs asi iezīmējās pret sarkanajām debesīm. Viņš šķita pats kaujas dievs, kas vēro savu darbu. Kad palūkojos uz viņu, viņš pacēla savu cepuri gaisā, un pēc šīs zīmes visa angļu armija ar dobju troksni kā plīstošs vilnis vēlās ielejā.

Redzēju aulekšojam zilus un sarkanus pulkus, jātnieku baterijas. Tie bruka virsū mūsu izjukušajām rindām. Nu visam bija beigas. Izmisuma kliedziens atskanēja no mūsu armijas viena spārna līdz otram, un mūsu brašā armija kā mežonīgs, izbiedēts pūlis tika noslaucīta no kaujaslauka. Pat tagad, dārgie draugi, man asaras saskrien acīs un balss dreb, runājot par šo šausmīgo mirkli.

Sākumā ari mani straume rāva līdzi. Mani nesa kā salmiņu pa upi, bet tad ieraudzīju starp izjukušajiem pulkiem jātnieku bariņu pelēki sudrabotos mundieros un viņu vidū paceltu saplēstu karogu. Ne Anglija, ne Prūsija nebija varējušas salauzt Konflānas huzārus. Bet, kad es piejāju tuvāk un pārliecinājos, kādā stāvoklī viņi atradās, man sirds sāka sāpēt. Majors, septiņi kapteiņi un pieci simti kareivju bija palikuši kaujaslaukā. Jaunais kapteinis Sabatjē komandēja, un, kad viņam jautāju, kur palikuši pieci eskadroni, viņš rādīja atpakaļ un atbildēja: «Jūs atradīsiet viņus tur pie kāda angļu karo.» Cilvēki un zirgi bija izmocīti līdz pēdējam,

klāti netīrumiem un sviedriem, pārguruši līdz nāvei. Tomēr biju lepns, jo pārpalikušie pulka karavīri gāja pilnā kārtībā. Katrs bija savā vietā un izpildīja savu pienākumu līdz pēdējam. Man gribējās paņemt viņus līdzi par imperatora pavadoņiem. Starp Konflānas huzāriem viņš būs pilnīgi drošībā. Tomēr nodomu vajadzēja atmest, jo zirgi bija tik izbadojušies, ka nevarēja paskriet pat rikšos.

Pametu huzārus, pavēlējis viņiem iet uz lauku mājām pie Sentonē, kur bijām pirms divām dienām stāvējuši, bet pats steidzos uzmeklēt imperatoru.

Jājot caur mežonīgo pūli, redzēju tādas lietas, ko nekad nespēšu izdzēst no atmiņas. Tas, kas notika toreiz, man vienmēr rēgojas sapņos, kad jūtos nevesels.

Redzu bālas sejas, dzirdu kliedzienus un vaidus. Un šo seju tik daudz, tik bezgalīgi daudz; viņus visus bija apstājis ļauns lietuvēns. Uzvarētāji nesaprot kara šausmas. Tās pazīst tie, kas karā zaudējuši, tie, kas jutuši sakāves stindzinošo aukstumu.

Atceros vecu gvardes grenadieri guļam ceļmalā ar lauztu kāju. Viņš sauca: «Biedri, biedri, pataupiet manu kāju!» Bet biedri neievēroja viņa saucienus, tie bēgdami grūda viņu un klupa pār savu nelaimīgo biedru. Man priekšā jāja ulānu virsnieks bez mundiera. Roka tam bija noņemta, pārsēji nokrituši un brūce redzama visā šausmīgā kailumā. Divi lielgabalnieki pūlējās tikt cauri ar savu lielgabalu. Kāds strēlnieks pacēla musketi un nošāva vienu no lielgabalniekiem. Redzēju arī kirasieru majoru nošaujam vispirms savu zirgu un tad pašam sevi. Ceļa malā stāvēja karavīrs zilā mundierī. Viņš briesmīgi kliedza un spēra kājām. Likās, ka viņš kļuvis ārprātīgs. Seja bija melna no pulvera, drēbes saplēstas, viens uzplecis pazudis, otrs karājās uz krūtīm. Tikai kad piejāju gluži tuvu, pazinu viņā maršalu Neiju.

Gandrīz necilvēcīgā balsī viņš kliedza uz bēgošiem karavīriem, tad pacēla gaisā savu salauzto zobenu un sauca: «Apstājieties, nāciet man līdzi, es jums parādīšu, kā mirst Francijas maršals!» Labprāt būtu gājis viņam līdzi, bet pienākums sauca mani uz citurieni. Kā jūs zināt, Neijs nekrita kaujaslaukā, bet viņam bija lemts mirt dažas nedēļas vēlāk no ienaidnieka rokas.

Ir veca paruna: kad franči iet uzbrukumā, tie ir drošsirdīgāki par citiem kareivjiem, bet, kad atkāpjas, tie kļūst gļēvāki par sievietēm. Todien pārliecinājos

par šīs parunas patiesību. Bet arī šai vispārējā sajukumā notika lietas, par kurām var runāt ar lepnumu.

Pāri laukiem gar ceļu gāja pretim ienaidniekam trīs rezerves gvardu bataljoni Kambrona vadībā, mūsu armijas krējums. Viņi gāja četrstūrī, virzīdamies lēni uz priekšu, un pār tumšajām lāčādas cepuru rindām lepni plīvoja viņu karogs. Visapkārt trakoja angļu kavalērija un melnie Braunšveigas ulāni, kas līdzīgi zibenim uzbruka gvardei, bet turpat arī sabruka un ar lieliem zaudējumiem atkal atgriezās atpakaļ.

Beidzot angļu lielgabali, seši reizē, sāka apbērt Kambrona gvardus kartečātn. Angļu kājnieki ieslēdza tos no trim pusēm un cienāja ar ložu krusu. Tomēr slavenās gvardes paliekas, līdzīgi lauvām, ko dzenā mežonīgi suņi, turpināja lēni un majestātiski virzīties uz pēdējo kaujasvietu. Brīžiem šie apstājās, pārkārtoja rindas un atkal gāja tālāk. Viņiem sekoja gvardes baterija no divdesmit mārciņu lielgabaliem. Katrs bija savā vietā, bet lielgabali tomēr klusēja.

—  Kāpēc jūs nešaujat? — jautāju pulkvedim.

— Mums nav vairs pulvera.

—  Kāpēc tad jūs neatkāpjaties?

— To nevar. Mums jāpaliek kaujaslaukā, lai aizkavētu ienaidnieku un dotu imperatoram laiku glābties.

Tādi bija Francijas karavīri.

Pateicoties šo karavīru drošsirdībai, citi varēja atvilkt elpu, un atkāpšanās kļuva kārtīgāka. Ceļš bija tukšs un karavīri izklīduši pa visu apkārtni. Vakara krēslā visur bija redzamas viņu izbiedētās sejas, visur sastapos ar šo nekārtīgo pūli, kas tikai desmit stundas atpakaļ veidoja labāko armiju pasaulē.

Pateicoties labam zirgam, drīz vien izkļuvu no bēgošā pūļa un, pajājis garām Zenapai, panācu imperatoru un viņa štāba paliekas. Tur bija Suits, Druo, Lobo, Bertrāns un pieci gvardes strēlnieki. Zirgi tikko kustējās aiz noguruma.

Tuvojās nakts. Imperators pagrieza pret mani bālo, izmocīto seju.

—  Kas tas tāds? — viņš jautāja.

— Pulkvedis Žerārs,— atbildēja Suits.

— Jūs redzējāt maršalu Gruši?

— Nē, jūsu augstība; prūši bija priekšā.

— Tas nav svarīgi. Tagad nekam vairs nav nozīmes. Suft, es jāšu atpakaļ.

Viņš gribēja pagriezt zirgu, bet Bertrāns saķēra pavadas.

— Ak, jūsu augstība,— teica Suits,— nedariet to! Ienaidniekam jau tā šodien pārāk daudz laimes.

Un virsnieki pārliecināja imperatoru jāt uz priekšu. Viņš jāja klusi, galvu noliecis uz krūtīm,— lielākais un nelaimīgākais cilvēks pasaulē. Bet aiz mums vēl arvien dunēja nežēlīgie lielgabali, un no tumsas brīžiem atskanēja saucieni, vaidi un pakavu klaudzieni.

Tad piecirtām piešus un steidzāmies ātrāk prom.

Tā mēs jājām gaišā mēnesnīcā visu nakti, līdz beidzot tiklab vajātāji, kā ari vajātie palika aiz mums. Kad jājām pār Sarleruā tiltu, sāka aust diena, un dzidrā, aukstā rīta gaismā mēs kustējāmies kā noslēpumaini spoki. Imperatora seja bija vaska dzeltena, Suits melns no pulvera, Lobo aptašķīts asinīm. Tagad atradāmies gandrīz vai drošībā. Mums nebija vairs katru brīdi jāskatās atpakaļ, jo Vaterlo bija vairāk kā trīsdesmit jūdzes aiz mums.

Sarleruā paņēmām imperatoram karieti un, pārjājuši Sambru, apstājāmies un nokāpām no zirgiem.

Jūs jautāsiet, kāpēc pa visu šo laiku netiku nevienam nekā teicis par to, kas stāvēja vistuvāk sirdij?

Kāpēc es nekā nedarīju imperatora apsargāšanai? Patiesībā mēģināju runāt gan ar Suitu, gan Lobo, bet viņus tik ļoti nomāca notikušais un nodarbināja domas par tālāko, ka man nebija iespējams pārliecināt viņus par manas ziņas neatliekamību.

Bez tam visu laiku uz ceļa bija franču bēgļi, un, lai cik nedisciplinēti viņi bija, tomēr viņi palīdzētu mums gadījumā, ja uzbruktu deviņi prūši.

Bet tagad, kad agrā rītā stāvējām ap imperatora karieti, neviens franču karavīrs nebija redzams visā apkārtnē. Mēs bijām aizsteigušies tālu priekšā armijai, un es ar bažām vēroju, ka vajadzības brīdi nebūs neviena, kas mūs apsargātu. Gvardes jātnieku zirgi bija saļimuši, un mums palika tikai viens vienīgs sirms seržants ar savu zirgu. Uz Suitu, Lobo un Bertrānu nebija ko cerēt. Kaut gan viņi bija spējīgi karavīri, tomēr tuvcīņai nederēja. Labprāt viņus visus trīs būtu mainījis pret vienu huzāru seržantu. Bija vēl pats imperators, kučieris un sulainis, kas pievienojās mums Sarleruā, tātad pavisam astoņi cilvēki. Bet no visiem astoņiem tikai divi — es un seržants — derēja lietai.

Man pārskrēja drebuļi, redzot, cik bezspēcīgi un atstāti bijām. Un, kad pēc brīža pacēlu acis, ieraudzīju pretējā kalnā deviņus prūšu jātniekus.

Mūsu ceļš veda pa līdzenumu, vienā pusē palika dzeltenie labības lauki, otrā — sulīgas pļavas, ko pavasaros applūdināja Sambras upe. Dienvidos, ceļā uz Franciju, pacēlās neliels kalns. Un no ši kalna, lūk, pašlaik jāja lejā mazais jātnieku pulciņš. Grāfs Steins bija lieliski izpildījis savu uzdevumu. Lai sagūstītu imperatoru, viņš bija aizjājis tālu uz dienvidiem un tuvojās mums no turienes, no kurienes to vismazāk gaidījām.

Es viņus pamanīju, kad viņi bija vismaz kādu pusjūdzi no mums.

— Jūsu augstība! — es saucu.— Tie ir prūši!

Visi satrūkās un raudzījās uz priekšu. Imperators pirmais pārtrauca klusumu.

—  Kas to saka, ka tie ir prūši?

— Es, jūsu augstība, es to saku, Etjēns Žerārs!

Imperators uztraucās. Tā bija viena no viņa rakstura

ipašībām — uzbrukt cilvēkam, kas nes nepatīkamu ziņu. Tā ari tagad. Viņš sāka kliegt uz mani spiedzošā, asā korsikāniešu izloksnē, ko lietoja tikai gadījumos, kad bija zaudējis pašsavaldīšanos.

—  Jūs vienmēr esat bijis nerrs,— viņš teica.— Kliedz, ka tie esot prūši. Padomājiet pats, muļķi, kā tad prūši var nākt no Francijas puses? Acīmredzot esat zaudējis pēdējo drusciņu prāta, kas jums vēl bija palicis.

Viņa vārdi bija kā pātagas cirtieni, bet mēs pacietām jebkuru imperatora dusmu izvirdumu kā vecs suns, kurš panes un aizmirst, un piedod visas sava kunga nodarītās pārestības. Es nestrīdējos un nepūlējos taisnoties.

No pirmā acu uzmetiena biju ievērojis priekšējā zirga baltās kājas un zināju droši, ka tur jāj grāfs Steins. Uz brīdi deviņi jātnieki apstājas un raudzījās uz mums. Tad, triumfa saucieniem skanot, devās tieši mums virsū. Viņi saprata, ka medījums rokā.

Visas šaubas zuda.

—  Ak Dievs, tie tiešām prūši. Viņam bija taisniba, jūsu augstība! — sauca Suits.

Lobo un Bertrāns skrēja pa ceļu kā divas izbiedētas vistas. Seržants izvilka zobenu un sāka lamāties. Kučieris un sulainis kliedza un lauzīja rokas. Napoleons aukstu, sastingušu seju stāvēja, atspiedies ar vienu

kāju uz karietes kāpšļa. Un es — ak, mani draugi,— es biju lielisks!

Tā nav plātība, bet man ir tiesības būt pašapzinīgam. Es biju mierīgs un tomēr veikls, pilnīgi aukstasinīgs un apķērīgs un sagatavojies uz visu.

Viņš nosauca mani par muļķi un nerru. Cik drīza un cēla bija mana atriebība! Kad viņam pašam pietrūka apķērības, viņu glāba Etjēns Žerārs ar savu veiķlibu un drošsirdību.

Cīnīties ar prūšiem būtu muļķīgi, bēgt — smieklīgi. Un pie tam imperators bija tukls un noguris. Arī labs jātnieks viņš nekad nebija bijis. Kā viņš varēja cerēt izglābties no labākajiem prūšu armijas jātniekiem, kuru priekšgalā atradās tāds jātnieks kā grāfs Steins?

Nodomāju pie sevis: jā, grāfs Steins ir labākais prūšu jātnieks, bet arī es esmu franču labākais jātnieks. Un tāpēc tikai es, vienīgi es varu mēroties ar viņu. Ja prūši dzītos pakaļ man, nevis imperatoram, viss varētu vel labi beigties.

Tādas domas nodarbināja mani. Vienā mirklī biju izlēmis un jau nākošajā ķēros pie ieceres realizēšanas.

Pieskrēju pie imperatora, kas vēl arvien stāvēja pie karietes, kura aizsedza viņu no ienaidnieka.

— Žiglāk, jūsu augstība, dodiet man savu mēteli un cepuri!— es saucu. Nekad neviens vēl nebija tā runājis ar imperatoru kā es šai brīdī.

Norāvu viņam mēteli, uzliku sev galvā viņa cepuri un, iebīdījis viņu karietē, uzlēcu viņa slavenajam baltajam arābu zirgam mugurā un aulēkšoju pa ceļu atpakaļ, prom no prūšiem.

Jūs, protams, esat jau uzminējuši manu nodomu. Bet jūs ari brīnīsieties, kā es uzdrošinājos spēlēt imperatora lomu? Vai prūši noturēs mani par imperatoru? Es tiku uzskatīts par skaistu vīrieti, bet imperators nekad nav bijis skaists, jo viņš bija mazs un resns. Bet augums, ja cilvēks sēd seglos, grūti nosakāms. Man bija jāizvairās atskatīties, vajadzēja sēdēt salīkušam un jākarājas zirgā kā maisam. Galvā man bija neliela trīsstūraina cepure, mugurā platais, pelēkais mētelis ar sudraba zvaigzni pie krūtīm. So tērpu pazina katrs bērns Eiropā. Beidzot—es sēdēju arī uz imperatora slavenā baltā rikšotāja. Ienaidniekiem nevarēja ienākt prātā, ka notiek maldināšana.

Tai brīdī, kad sāku aulekšot, ienaidnieki bija divsimt soļu no mums. Sēstoties zirgā, vicināju rokas, it kā būtu briesmās un izmisumā. Ar to pietika. Prūši sāka kliegt, un šai kliedzienā izskanēja uzvaras prieks un mežonīgs naids. Tā gaudo izsalkuši vilki, kas saoduši upura pēdas. Piecirtu piešus un auļoju pa pļavu. Paretam skatijos paslepus atpakaļ, aizklādams seju rokām.

Ak, kādu prieku izjutu, kad redzēju astoņus jātniekus aizjājam garām karietei, lai dzītos man pakaļ. Tikai viens bija palicis nopakaļ, dzirdēju saucienus un ieroču žvadzēšanu. Acimredzot seržants nebija velti izvilcis zobenu no maksts. Kas attiecas uz imperatoru, tad nekas vairs netraucēja viņu turpināt ceļu.

Bet tagad man bija jādomā par sevi. Ja prūši mani sagūstītu, man būtu beigas. Tā gan būtu slavas pilna nāve, jo tādā gadījumā pārdotu savu dzīvību par augstu cenu, bet tomēr cerēju, ka man izdosies aizbēgt no vajātājiem. Ja man dzitos pakaļ parasti jātnieki uz parastiem zirgiem, tad nebūtu grūti izbēgt, bet šoreiz tiklab jātnieki, kā zirgi bija vislabākie.

Sēdēju uz skaista kustoņa, bet zirgs bija no nakts jājiena noguris. Bez tam jāņem vērā, ka imperators nemaz neprata apieties ar zirgiem un mocīja un nogurdināja viņus bez vajadzības. Taču arī Steins ar saviem cilvēkiem bija jājis tālu un ātri, un galu galā mums bija apmēram vienādi spēki šai sacensībā.

Biju tik veicīgi izdomājis un realizējis plānu par imperatora glābšanu, ka nebija atlicis laika padomāt par paša drošību. Ja es būtu to darījis, tad, protams, būtu jājis atpakaļ pa ceļu, pa kuru nācām, un tādā veidā drīz sasniegtu pašu ļaudis. Bet šis vienkāršais apstāklis man nebija ienācis prātā, un to atcerējos tikai tad, kad biju jau kādu jūdzi nojājis pa pļavu. Atskatījos un redzēju, ka prūši man seko puslokā, pilnīgi nogriezdami ceļu uz Sarleruā. Atpakaļ jāt tātad nevarēju un tāpēc ņēmu virzienu uz ziemeļiem. Zināju, ka visā apkārtnē bija mūsu karavīri un agrāk vai vēlāk viņus sastapšu.

Bet vienu lietu biju aizmirsis — upi Sambru. Savā uztraukumā nemaz nepadomāju par šo šķērsli. Iedomājos par Sambru tikai tad, kad ieraudzīju to platu un dziļu vizuļojam rīta saulē. Tā aizsprostoja man ceļu, bet prūši bija uz pēdām. Piejāju pie krasta, bet zirgs pretojās brist upē. Pieši nelīdzēja, viņš slējās stāvus, trīcēja un šņāca. Aiz manis bija dzirdami triumfa saucieni. Pagriezu zirgu un jāju gar krastu. Par katru cenu vajadzēja atrast seklu vietu, jo tas bija vienīgais glābiņš. Piepeši sirdī iedegās cerību stariņš. Upes malā ieraudzīju māju un tai iepretim otrā krastā otru māju.

No piedzīvojumiem zināju, ka starp tamlīdzīgām mājām upe parasti sekla. Redzēju arī šauru celiņu, kas veda lejā uz upi, un pagriezu zirgu uz šo taku. Lūk — upe. Mans zirgs brien ūdeni dziļāk un dziļāk, ūdens sniedzas jau līdz segliem, viļņi šļakst pa labi un pa kreisi. Vienreiz zirgs paklupa, un es jau domāju, ka esmu pazudis, bet nē, pagāja brīdis, otrs — un es izjāju pretējā krastā.

Sai mirklī izdzirdu aiz sevis ūdeni šļakstam, un pirmais prūsis arī jau brida ūdenī. Mūs šķīra vienīgi Sarnbra.

Jāju nokārtu galvu, saliecis muguru, pūlēdamies līdzināties Napoleonam. Atskatīties neuzdrošinājos, baidījos, ka prūši ieraudzīs manas ūsas, uzminēs blēdibu, griezīs savus zirgus apkārt un sagūstīs imperatoru. Lai apslēptu ūsas, pacēlu pelēkā mēteļa apkakli. Par ienaidnieku tuvumu spriedu pēc pakavu klaudzieniem. Piepeši man sāka likties, ka troksnis sāk tuvoties. Vai tiešām viņi mani panāks? Ceļš šai vietā bija akmeņains un ciets. Ļoti uzmanīgi atskatījos un redzēju, ka patiešām draud briesmas no viena prūšu jātnieka, kas izrāvies tālu priekšā saviem biedriem un pūlas mani panākt. Tas bija pamaza auguma huzārs. Viņš jāja uz liela, melna zirga un, vienīgi pateicoties savam niecīgajam svaram, bija aizsteidzies priekšā biedriem.

Huzārs tīkoja pēc slavas, bet slava nes līdzi arī briesmas. Huzārs drīz vien par to pārliecinājās. Sataustīju pistoles maksti, bet — ak briesmas! — pistoles nebija. Vienā kabatā atradu tālskati, bet otra bija piebāzta papiriem. Mans zobens bija palicis pie Violetas. Būtu man bijis mans zobens un paša mazais zirgs, tad gan parādītu šiem prūšiem jokus. Tomēr gluži bez ieročiem nebiju. Pie segliem karājās imperatora zobens. Tas bija izliekts, mazs zobentiņš ar zelta rokturi. Skaista lietiņa, tomēr vairāk derīga parādē nekā karā. Izvilku šo pašu zobenu no maksts un gaidiju izdevīgu brīdi. Pakavu klaudzieni kļuva skaļāki un skaļāki. Tagad dzirdēju jau arī zirga elsas un huzāra saucienus. Viņš acīmredzot man draudēja.

Vienā vietā ceļš meta līkumu, šai līkumā apturēju zirgu, saslēju to stāvus un pagriezos pret pretinieku. Atrados tagad ar prūšu huzāru vaigu vaigā. Viņš jāja tik ātri, ka nevarēja uzreiz apstāties. Viņš varēja vienīgi mesties man tieši virsū un apgāzt mani līdz ar zirgu. Sai gadījumā viņa nāve bija neizbēgama, bet, upurējot sevi, viņš padarīs manu zirgu nederīgu tālākam jājienain, un man būtu jākrīt gūstā. Ieraudzījis, ka es viņu gaidu, muļķis rāvās sāņus un gribēja pajāt man garām. Es paliecos uz priekšu un iedūru viņam ar imperatora spēļu zobenu sānos. Tērauds izrādījās labākais un tik ass kā bārdasnazis. Nebiju nemaz cirtis ar visu spēku, un tomēr asmens mirka asinīs gandrīz līdz rokturim. Viņa zirgs turpināja aulekšot, bet pēc kādiem simt soļiem huzārs bez dzīvības novēlās zemē. Tas viss notika dažās sekundēs.

Man aiz muguras bija dzirdami prūšu dusmu un atriebības saucieni par kritušo biedru, bet es smaidīju, domājot, ka imperators tagad gluži nepelnīti gūst lieliska jātnieka un ne sliktāka paukotāja slavu. Uzmanīgi atskatījies, pārliecinājos, ka neviens no prūšiem nebija palicis pie kritušā biedra un ka visi septiņi dzinās man pakaļ. Viņi bija tik neatlaidīgi un nežēlīgi kā medību suņi. Bet atstatums starp mani un maniem vajātājiem bija diezgan liels, tāpēc domāju, ka atrodos drošībā. Un tieši šai brīdī iekļuvu vēl lielākās briesmās. Ceļš dalījās divos nozarojumos, un es izvēlējos šaurāko tāpēc, ka tas bija apaudzis ar zāli un tur zirgam būtu vieglāk .skriet. Iedomājieties manas briesmas, kad, izjājis caur kādiem vārtiem, atrados staļļu un citu lauksaimniecības ēku radītā četrstūrī. Un no šī četrstūra nebija citas izejas kā vārti, pa kuriem iejāju.

Jāt atpakaļ nebija iespējams. Dzirdēju pakavu dimdoņu gluži tuvu. Lūkojos apkārt. Daba apveltījusi mani ar asu Skatu, kas noderīgs katram karavīram, bet īpaši nepieciešams kavalērijas vadonim. Starp gariem, zemiem staļļiem un dzīvojamo ēku stāvēja cūku aploks. Priekšējā siena bija no dēļiem un četras pēdas augsta, aizmugurējā — mūra un drusku augstāka. Kas atradās aiz aploka, man nebija ne mazākās nojausmas. Tā bija pārdrošība, ko gribēju darīt, bet citas izejas nebija. Ar katru brīdi pakavu klaudzieni kļuva skaļāki un stiprāki. Piecirtu savam arābietim piešus, un tas pārlēca pār aploka priekšējo sienu un paklupa pret gulošu cūku. No grūdiena tiku pārsviests mūra sienas otrā pusē un iekritu mīkstā puķu dobē.

Mans zirgs vēl bija vienā sienas pusē, es otrā pusē, bet prūši jau jāja sētā.

Atri piecēlos, saķēru zirgu aiz pavadas. Tas uzlēca kājās un nākošā brīdi stāvēja man līdzās, bet es jau atkal sēdēju seglos.

Kad sēdos zirgā, man ienāca prātā lieliska doma. Sie prūši droši vien sekos manam piemēram un lēks pāri aplokam. Bet viņiem bija jālec pa vienam, un katrs, līdzīgi man, novelsies zemē. Kāpēc man nepagaidīt še un viņus visus pēc kārtas nenonāvēt?

Doma tiešām bija lieliska. Varētu tiem parādīt, ka gūstīt Etjēnu Žerāru ir bīstami. Roka ķēra pēc zobena, bet iedomājieties, mani draugi, tās bēdas — zobena nebija, karājās vienīgi maksts. Zobens bija izkritis tai brīdī, kad zirgs lēca pāri nolādētajai cūkai.

No kādiem gan niekiem dažreiz atkarīgs mūsu liktenis! Doties atpakaļ un pameklēt zobenu? Neiespējami, jo prūši iejāja sētā. Pagriezu savu zirgu un jāju uz priekšu.

Piepeši man likās, ka esmu daudz ļaunākā slazdā nekā tas, no kura nupat izkļuvu. Atrados lauku mājas dārzā; vidū auga augļu koki, apkārt bija puķu dobes. Dārzu iežogoja mūra sēta. Bet vajadzēja tak būt izejai, ne jau katrs ciemiņš lēks pāri cūku aploka žogam.

Sāku jāt gar sētu. Drīz tiešām nonācu pie aizslēgtiem vārtiņiem, bet atslēga karājās turpat slēdzenē. Nokāpu no zirga, atslēdzu vārtus un .. . lielākais, sešus soļus no manis stāvēja prūšu ulāns.

Bridi mēs uzlūkojām viens otru, tad aizcirtu vārtus un aizslēdzu tos. Dārza otrā galā bija dzirdams troksnis un kliedzieni. Es sapratu, ka kāds no maniem vajātājiem mēģinājis pārlēkt aplokam un ka tas viņam nav izdevies.

Bet kā man izkļūt no šīm lamatām? Acīmredzot prūši bija mani ielenkuši. Daži sekoja, citi gaidīja pie vārtiņiem. Ja man būtu bijis zobens, tad vispirms izrēķinātos ar ulānu vārtu priekšā, bet iet bez ieroča nozīmēja doties drošā nāvē.

Bet ko tad darīt? Ja paliktu dārzā gaidot, daži, bez šaubām, pārrāptos pāri aplokam — un ko tad es iesāktu? Man vajadzēja tūliņ rīkoties. Vienmēr esmu apķērīgs, bet briesmu brīžos šī apķērība sasniedz augstāko pakāpi. Turot zirgu pie pavadas, es aizskrēju soļus simt no vietas, kur stāvēja ulāns, un ar pūlēm nosviedu no mūra dažus vaļējus akmeņus. Viņš, protams, domāja, ka pūlos izlauzt mūrī caurumu, un dzirdēju viņu piejājam, lai mani aizkavētu. Steidzos atpakaļ uz vārtiņiem, atskatījos un redzēju, ka jātnieks zaļā mundierī pārlec pāri aplokam un kā ārprātīgs jāj pa dārzu. Jātniekā pazinu grāfu Steinu. «Padodieties, majestāte, padodieties!» viņš sauca. «Mēs jūsu dzīvību taupīsim!» Izslīdēju caur vārtiņiem, bet man nebija laika tos aizslēgt. Steins sekoja man pa pēdām. Ari ulāns steidzās atpakaļ uz vārtiņiem. Uzlēcis sava arābu zirga mugurā, aulekšoju pa zaļo pļavu. Steinam bija jāzaudē daudz laika. Viņam vajadzēja nokāpt, lai atvērtu vārtus, tad izvest pa tiem zirgu un atkal uzkāpt. Bet tas man bija pa prātam, jo no Steina baidījos vairāk nekā no ulāna, kura zirgs bija ne visai labs un ari noguris. Aulekšojis kādu jūdzi, uzdrošinājos atskatīties, Steins sekoja man šāviena attālumā, ulāns bija tikpat tālu aiz Steina, un no pārējiem vairs tikai trīs saskatāmi. Tātad no maniem deviņiem vajātājiem bija palikuši pieci, bet arī to bija par daudz neapbruņotam cilvēkam.

Brīnījos, ka nemaz nebiju saticis franču bēgļus. Bet tad nodomāju, ka laikam esmu novirzījies pārāk uz vakariem no atkāpšanās līnijas un, lai varētu pievienoties savējiem, man jāturas vairāk uz rītiem. Ja to nedarīšu, mani vajātāji droši vien iedzīs mani ienaidnieka rokās. Galvenajam ceļam, pa kuru atkāpās mūsu nelaimīgā armija, vajadzēja būt tuvumā. Bet arī pa šiem sānceļiem, pa kuriem pašlaik jāju, bija gājuši mūsu karavīri, jo ieraudzīju ganāmies uz lauka zirgu un tam līdzās gulēja viņa saimnieks, franču kirasieris, acīmredzot nāvīgi ievainots un pie miršanas.

Nolēcu no zirga, paķēru viņa lielo, smago zobenu un jāju tālāk. Nekad neaizmirsīšu šī nelaimīgā, mirstošā cilvēka skatienu. Tas bija vecs karavīrs sirmām ūsām, viens no tiem fanātiķiem, kas dievināja imperatoru lidz ārprātam. Viņš noturēja mani par imperatoru, un es šķitu tam kā parādība no debesīm. Viņa bālajā sejā atspoguļojās izbrīns, mīlestība, lepnums. Viņš teica kaut ko, un es baidos, ka tie bija viņa pēdējie vārdi, bet man nebija laika klausīties, un es aulekšoju tālāk.

Es jāju visu laiku pa pļavu, kuru šķērsoja plati grāvji. Daži no tiem bija četrpadsmit līdz piecpadsmit pēdu plati, un katru reizi, tuvojoties grāvim, man drebēja sirds, jo, tiklīdz zirgs kluptu, nāve būtu neizbēgama. Bet manas bažas izrādījās veltīgas. Zirgu imperatoram bija izmeklējuši saprātīgi ļaudis. Baltais arābietis klupa tikai vienu reizi — pārejot Sambru. Tagad mēs tikām laimīgi pāri visiem šķēršļiem. Un tomēr nevarējām aizbēgt no šiem nolādētiem prūšiem. Katru reizi pēc jauna grāvja pārlēkšanas atskatījos ar klusu cerību sirdī. Bet Steins uz sava baltkājainā bēra pārvarēja visus šķēršļus tikpat viegli kā es. Kaut gan viņš bija mans ienaidnieks, tomēr viņu cienīju, jo viņš bija īsts bruņinieks.

Atkal un atkal vēroju atstatumu, kas šķira Steinu no nākamā prūša. Gribēju atbrīvoties no viņa tāpat, kā to darīju ar huzāru, bet no šī nodoma man bija jāatsakās. Vispirms — prūši nebija palikuši tālu atpakaļ, un, otrkārt, Steins droši vien bija tikpat labs paukotājs kā jātnieks. Es netiktu ar viņu galā uz ātru roku, pa to starpu piesteigtos viņa biedri — un es būtu pazudis.

Veselais prāts man teica, ka visgudrākais ir turpināt bēgšanu.

No rītiem uz vakariem veda ceļš, abās pusēs apstādīts papelēm. Tālumā redzēju garu putekļu mākoni, tur, domājams, atkāpās mūsu armija.

Tāpēc pagriezu zirgu uz turieni. Netālu, ceļa labajā pusē, ieraudzīju māju, virs durvīm karājās liels zars, vēstīdams, ka tā ir viesnīca. Ārā stāvēja daži zemnieki, no tiem nebijos. Bet uztraucos, kad ieraudzīju durvīs sarkanu mundieri.

Acīmredzot tur bija angļi. Lai būtu kas būdams, apstāties vai atgriezties nevarēju, man atlika vienīgi jāt tālāk pretī savam liktenim. Mani mazliet mierināja tas, ka nekur neredzēju karaspēka nodaļas, tātad man acīmredzot bija darīšana ar noklīdušiem karavīriem vai marodieriem. Kad tuvojos viesnīcai, redzēju divus angļu karavīrus sēžam ārā uz sola un dzeram. Ieraudzījuši mani, tie grīļodamies piecēlās, un viens nostājās ceļa vidū. Viņš bija tik ļoti piedzēries, ka neturējās droši uz kājām.

«Tas ir Bonaparts! Pie velna, tas ir Bonaparts!» viņš kliedza. Un viņš skrēja man pretī, it kā gribētu mani apkampt, bet viņam, par laimi, paslīdēja kāja, un viņš nokrita ar seju uz putekļainā ceļa. Otrs anglis bija bīstamāks. Viņš iegāja viesnīcā un, kad jāju garām, nāca no turienes laukā ar musketi rokā. Kad ieraudzīju, ka anglis mērķē uz mani, noliecu galvu pie zirga kakla. Ja prūsis vai austrietis mērķē uz jums, nav ko baidīties, bet angļi tai laikā skaitījās labākie šāvēji Eiropā, un arī šis, neskatoties uz to, ka bija piedzēries, tomēr turēja stingri ieroci pie pleca. Dzirdēju šāvienu, un mans zirgs satrūcies lēca uz priekšu. Mazāk izveicīgs jātnieks būtu katrā ziņā nokritis. Pirmā mirklī domāju, ka man nonāvēts zirgs, bet, kad apgriezos, redzēju, ka tas ievainots mugurā. Tad atskatījos uz angli. šis nelietis koda patronām nost galu un lika tās musketē. Abi angļi bija kājnieki, un, manuprāt, tiem nebija nekādu tiesību jaukties jātnieku sacikstē. Viņi gan man nekā neizdarīja, dzirdēju tikai viņu kliedzienus un mednieku saucienus, it kā viņi dzītos pakaļ lapsai. Zemnieki arī sāka klaigāt un skriet pa lauku, vicinādami nūjas. Visapkārt dzirdēju saucienus un redzēju skrejošus cilvēkus. Iedomājieties tikai — šie nelieši uzdrošinājās gūstīt lielo

imperatoru! Man gribējās, lai kāds no viņiem pienāktu tuvāk, gan tad to paglāstītu ar savu zobenu.

Tagad sāku just, ka mans ceļojums tuvojas beigām. Biju darījis visu, ko varēja no manis prasīt. Varbūt pat vairāk, bet tagad uzmācās bezcerība. Manu vajātāju zirgi bija gan noguruši, bet arī mans bija noguris un turklāt ievainots. Viņa brūce stipri asiņoja, un uz baltā, putekļainā ceļa palika sarkana asiņu svītra. Zirga solis kļuva lēnāks un lēnāks, un es gaidīju, ka viņš sabruks kuru katru brīdi.

Atskatījos. Visi pieci neatlaidigie prūši man sekoja. Pašā priekšā jāja Steins, pēc kādiem simt soļiem sekoja ulāns, pārējie trīs jāja kopā. Steins bija izvilcis zobenu un vicināja to, aicinādams mani apstāties. Taču es nolēmu nepadoties un gribēju izmēģināt, cik prūšu varēšu paņemt līdzi viņpasaulē. Sai mirklī atcerējos visus savus varoņdarbus un jutu, ka pēdējais būs

manas karjeras cienīgs noslēgums. Taisnība, mana nāve būtu liktenīgs sitiens ikvienam, kas mani mīlēja: maniem huzāriem un citiem, kuru vārdus negribu minēt. Visiem tiem bija dārgs mans gods un mana slava, bet viņu sāpes mazinās lepnums par drauga varonību. Viņi priecāsies, dzirdot, ka ar savu nāvi esmu glābis imperatoru.

Sīs domas stiprināja mani. Mans zirgs sāka arvien stiprāk klibot, tāpēc saņēmu lielo zobenu stingri rokā un, sakodis zobus, sagatavojos pēdējai cīņai.

Gribēju jau paraut pavadas un apstādināt zirgu, jo jāšus tomēr vieglāk cīnīties pret pieciem ienaidniekiem, un, ja kavētos, mans zirgs varēja sabrukt un es paliktu kājām. Te piepeši ieraudzīju kaut ko, kas man deva jaunu cerību un prieku.

No koku pudura netālu no manis rēgojās lauku baznīcas tornis. Zināju, ka otra tāda torņa nevar būt, jo šim viens stūris bija nobrucis — vai nu no vecuma, vai arī zibens sasperts, tāpēc tam bija savāds izskats.

Šo torni es redzēju vēl pirms divām dienām, un tas bija Goselī sādžā. Priecājos ne tāpēc, ka biju sasniedzis sādžu, bet tāpēc, ka zināju, kur esmu nonācis. Pusjūdzi no šejienes atradās Sentonē mājas, kuras biju minējis kapteinim Sabatjē par sanāksmes vietu Konflānas huzāriem.

Mani mazie velnēni tātad bija gluži tuvu, un vajadzēja tikai mēģināt viņus sasniegt. Mans zirgs tomēr kļuva arvien bezspēcīgāks, bet manu vajātāju zirgu pakavu klaudzieni kļuva skaļāki, un es jau dzirdēju vācu lamuvārdus aiz muguras. Pistoles lode aizdžinkstēja gar ausīm. Tad sāku savu nabaga arābieti nežēlīgi dzīt un sist ar zobenu. Tepat jau bija Sentonē vārti, un sētā redzēju mirdzam tēraudu. Steina zirga galva bija desmit soļus no manis, kad es uzsaucu: «Biedri, šurp, pie manis! Pie manis!» Dzirdēju troksni, it kā kāds būtu iztraucējis lapseņu pūzni. Un šai brīdī mans nabaga arābietis pakrita beigts, bet es ar galvu atsitos pret sētas bruģi un zaudēju samaņu.

Tāds bija mans pēdējais un slavenākais varoņdarbs, mani draugi. šis stāsts izskanēja pa visu Eiropu un padarīja slavenu Etjēna Žerāra vārdu. Ak vai, visas manas pūles varēja dot brivibu imperatoram tikai uz dažām nedēļām, jo 15. jūlijā viņš padevās angļiem.

Bet tā nebija mana vaina, ka viņš nepaspēja savākt svaigus spēkus, kas viņu gaidīja Francijā, lai dotu ienaidniekam jaunu Vaterlo ar laimīgākām beigām. Ja citi būtu bijuši imperatoram tikpat uzticīgi kā es, vēsturiskie notikumi būtu ņēmuši citu virzienu. Imperators būtu paglābis troni, un tādam karavīram kā man nebūtu vecuma dienās jādēsta kāposti un jāstāsta kafejnīcā stāsti par bijušiem laikiem.

Jums gribas zināt Steina un pārējo prūšu likteni? Par tiem trim, kas palika ceļā, nezinu nekā. Vienu, kā jūs atceraties, nonāvēju. Palika pieci. No tiem trīs nonāvēja mani huzāri, sākumā domādami, ka viņi tiešām aizstāv imperatoru. Steins dabūja vieglu ievainojumu un tika sagūstīts, tāpat arī ulāns. Mēs viņiem neizstāstījām taisnību. Mēs uzskatījām par pareizu izlaist nepareizas ziņas par imperatora atrašanās vietu. Un tāpēc grāfs Steins palika pārliecībā, ka viņš dzinies pakaļ pašam imperatoram un ka tikai nejaušība viņu aizkavējusi to sagūstīt. Viņš vairākas reizes man teica: «Jūs tiešām varat mīlēt un godāt savu imperatoru, jo labāku jātnieku un paukotāju neesmu nekad redzējis.»

Un Steins nevarēja saprast, kāpēc jaunais huzāru pulkvedis tik sirsnīgi smējās par šiem vārdiem. Vēlāk Steins saprata visu.

VIII BRIGADIERA PĒDĒJAIS PIEDZĪVOJUMS

Mani mīļie draugi, nestāstīšu jums vairs par saviem varoņdarbiem un piedzīvojumiem. Runā, ka cilvēks līdzinoties zaķim, kas skrien pa lauku, un, kad tas nonācis atkal tai vietā, kur sācis skriet, tam jāmirst.

Ari mani pēdējā laikā sāka vilkt atpakaļ Gaskoņa. Domās redzu zilo Garonnu vijamies starp vīnadārziem un vēl zilāku okeānu, uz kurieni tā nes savus ūdeņus. Redzu veco pilsētu ar milzīgo mastu mudžekli ostmalā. Sirds alkst elpot dzimtenes gaisu un just dzimtenes saules dzīvinošos starus.

Tiesa, Parīzē man ir draugi, darbs, izpriecas. Dzimtenē man nav neviena. Visi, ko es pazinu un mīlēju, aizgājuši kapā. Un tomēr, kad dienvidvakaru vējš plosās aiz loga, man vienmēr šķiet, ka tēvzeme sauc atpakaļ savu bērnu, aicinādama to savā klēpi. Un es labprāt sekoju šai balsij.

Savu esmu veicis, katram savs laiks, un man tas pagājis. Man laiks jau iet pie miera.

Kāpēc jums tik bēdīgas sejas, mani draugi? Nav ko skumt. Nekas nav labāks par godīgu dzīvi, ko izdaiļojuši varonīgi piedzīvojumi. šis brīdis, par ko runāju, ir svinīgs brīdis. Cilvēks ir nostaigājis garu ceļu un nonācis pie likuma, aiz kura slēpjas nezināmais. Bet arī imperators un visi viņa maršali gājuši šo ceļu un pazuduši aiz noslēpumainā likuma. Mani huzāri arī . . . Nav vairs pussimta starp dzīvajiem, pārējie jau tur, tālajā, noslēpumainajā valstībā. Arī man jāiet. Bet šodien kā pēdējā vakarā pastāstīšu jums kaut ko vairāk nekā vienkāršu piedzīvojumu. Es uzticēšu jums vēsturisku noslēpumu.

Līdz šim klusēju, bet tagad neredzu iemeslu, kādēļ man nepastāstīt šo ievērojamo notikumu. Ja ari tagad vēl klusēšu, tas zudīs nākošām paaudzēm, jo esmu palicis vienīgais starp dzīvajiem, kas to zina.

Mēs atgriezīsimies 1821. gadā. Sai laikā lielais imperators jau bija šķirts no mums veselus sešus gadus. Un tikai paretam slepena vēsts nāca pāri jūrām, ka viņš vēl dzīvs. Jūs nevarat iedomāties mūsu ciešanas, ka mūsu mīļotais imperators atrodas gūstā, ka viņa lielajam garam jānonīkst vientuļā salā. Ritos ceļoties, vakaros ejot pie miera, vienmēr un visur mūsu domas bija pie viņa. Mēs jutāmies apkaunoti, ka mūsu vadonis un priekšnieks tiek pazemots un nespējam viņam palīdzēt. Bija daudz tādu, kas labprāt būtu upurējuši dzīvību, lai tikai nestu viņam mazu atvieglojumu, bet neviens nevarēja palīdzēt. Mēs sēdējām kafejnīcā un neapmierināti kurnējām. Tas bija viss.

Dažreiz paņēmām karti un rēķinājām, cik jūras jūdžu mūs šķir no viņa. Un, ja tikai maza daļiņa mūsu vēlēšanos piepildītos, imperators nokļūtu ne vien Parīzē, bet pat uz Mēness.

Arī mums tai laikā bija savas mazas bēdas. Daudzi no mums bija ieņēmuši augstas vietas un ieņemtu tās atkal, tiklīdz atgrieztos imperators. Bet, kalpojot Burboniem un baltam karogam, mēs neatradām par iespējamu un arī negribējām dot zvērestu, kas mūs piespiestu vērst zobenu pret cilvēku, ko mīlējām. Un tāpēc mūsu stāvoklis bija neapskaužams. Mums nebija ne darba, ne naudas. Mēs pavadījām laiku, salasīdamies vienkopus, pļāpājām un bijām neapmierināti. Tie, kam bija vēl drusku naudas, maksāja tēriņu, bet tie, kas bija tukšā, lika sev izmaksāt. Paretam, kad laimējās, uzsākām strīdu ar Ludviķa gvardiem un ar labpatiku nonāvējām tos divkaujās Buloņas mežā. Cīnoties ar Burbonu kalpiem, jutām, ka kalpojam Napoleonam. Bet drīz vien tie palika uzmanīgi. Uzzinājuši mūsu satikšanās vietas, viņi vairījās no tām kā no skudru pūžņa.

Vienu kafejnīcu —«Ievērojama cilvēka zīme»— Varennas ielā apmeklēja redzamākie un jaunākie Napoleona laikmeta virsnieki.

Gandrīz visi bijām pulkveži vai adjutanti un, ja ienāca kāds ar zemāku pakāpi, likām tam just, ka tas mūsu vidū neiederas.

Mūsu starpā bija kapteinis Lepins, kas dabūja Goda medaļu par Leipcigu; pulkvedis Bonnē, Makdonalda adjutants; pulkvedis Zurdāns, kura slava armijā līdzinājās gandrīz manējai; Sabatjē no mana huzāru pulka, Menjē no sarkaniem ulāniem; le Bretons no gvardes un vēl kāds ducis citu. Mēs satikāmies katru vakaru, runājām, spēlējām domino, dzērām vīnu un spriedām, cik laika vēl paies, līdz atgriezīsies imperators un mēs atkal stāsimies savu pulku priekšgalā.

Burboni šai laikā jau bija zaudējuši iespaidu uz tautu. To pierādīja notikumi dažus gadus vēlāk, kad Parīze sacēlās un viņi tika trešo reizi izdzīti no Francijas. Atdot Napoleonam troni nebūt nebija grūti. Viņam vajadzēja parādīties tikai Francijas krastā, un viņš ieietu Parīzē bez neviena šāviena gluži tāpat kā toreiz, kad atgriezās no Elbas.

Tādi, lūk, bija apstākļi Francijā 1821. gadā.

Te kādu vakaru, tas bija februārī, mūsu kafejnīcā ienāca ļoti savāds cilvēks. Viņš bija maza auguma, bet ārkārtīgi resns, milzīgiem pleciem un tik lielu galvu, ka tā likās jau nenormāla. Viņa platajā sejā bija savādas, baltas svītras, un viņam bija sirmas jūrnieka ūsas. Ausīs karājās zelta auskari, un rokas bija tetovētas. Arī tas liecināja par to, ka viņš ir jūrnieks.

Virs stādījās priekšā kā imperatora flotes kapteinis Furno. Viņam bija ieteikuma vēstules diviem mūsu pulciņa virsniekiem, un nebija šaubu, ka viņš ir dedzīgs Napoleona piekritējs. Mūsu cienību viņš ieguva tādēļ, ka bija cīnījies ne mazāk kā mēs. Baltās svītras sejā bija apdeguma rētas, ko viņš dabūjis kaujā pie Nīlas upes. Furno bija kalpojis uz «Orienta» un palicis uz kuģa, līdz tas uzskrējis gaisā.

Bet Furno nepatika par sevi daudz stāstīt. Viņš vienmēr sēdēja kafejnīcas kaktiņā un vēroja mus savām pētošajām acīm un uzmanīgi sekoja mūsu sarunām.

Reiz vakarā, iznākot no kafejnīcas, izdzirdu aiz sevis soļus. Kāds aizskāra manu plecu, un es ieraudzīju Furno, kurš ar rokas mājienu aicināja mani sev līdzi uz viņa dzīvokli.

—  Man gribas ar jums parunāt,— viņš teica, ievezdams mani savā istabā. Viņš aizdedzināja lampu, paņēma no rakstāmgalda kādu aploksni, izņēma no tās papīru un pasniedza to man. šis dokuments bija rakstīts dažus mēnešus atpakaļ Sēnbrunnas pilī pie Vīnes.

Es lasīju:

«Kapteinis Furno rīkojas imperatora Napoleona interesēs. Visi, kas mīl imperatoru, lai klausa kapteini bez iebildumiem. Marija Luīze.»

Ķeizarienes rokraksts man bija labi pazīstams, un par paraksta īstenību nešaubījos.

— Nu, vai šī pilnvara jūs apmierina? — jautāja Furno.

— Pilnīgi.

— Vai esat gatavs paklausīt manām pavēlēm?

— šis dokuments man nedod tiesības atteikties.

—  Labi. Vispirms es gribētu zināt sekojošo: jūs kafejnīcā teicāt, ka runājot angliski.

— Jā, es runāju.

— Pasakiet kaut ko angliski!

Es teicu angliski:

—  Ja imperators vēlas Etjēna Žerāra palīdzību, esmu gatavs gan dienu, gan nakti upurēt savu dzīvību viņa labā.— Kapteinis Furno pasmaidīja.

—  Jums ir savāda izruna,— viņš teica,— bet labāk runāt tā kā jūs nekā nerunāt nemaz. Kas attiecas uz mani, es runāju angliski kā īsts anglis. Tagad jums pateikšu, kāpēc ierados Parīzē. Man jāatrod cilvēks, kas man palīdzētu ļoti svarīga lietā attiecībā uz imperatoru. Man arī teica, ka kafejnīcā «Ievērojama cilvēka zīme» salasās viņa bijušie virsnieki un ka uz katru no tiem varu paļauties. Es tiku visus jūs novērojis un nācu pie slēdziena, ka jūs esat vispiemērotākais.

Pateicos par komplimentu un jautāju:

— Un ko jūs man pavēlēsiet darīt?

—  Es jūs vienīgi lūgšu palikt dažus mēnešus manā sabiedrībā,— atbildēja Furno.— Man jums jāsaka, ka pēc iznākšanas no cietuma paliku Anglijā uz dzīvi. Apprecēju anglieti un pašlaik esmu neliela angļu preču kuģa kapteinis. Esmu jau vairākas reizes braucis no Sauthemptonas uz Gvinejas krastiem. Angļi uzskata mani par savu cilvēku. Bet jūs sapratīsiet, ka es, kurš domās esmu ar imperatoru, jūtos dažreiz ļoti vientuļš. Man būtu patīkami, ja man būtu biedrs, ar kuru dalīties domās un uzskatos. Bez tam šie garie braucieni ir ļoti garlaicīgi, un es priecātos, ja jūs brauktu man līdzi.

Kamēr viņš runāja visus šos niekus, viņa pētošās, pelēkās acis skatījās cieši manī. Es atbildēju ar tikpat izteiksmīgu skatienu un liku saprast, ka viņam nav darišana ar muļķi. Tad viņš pasniedza man cieši piebāztu naudasmaku.

— Te ir simt angļu mārciņas zeltā,— viņš sacīja,

—  iepirkumiem ceļojumam. Es tomēr ieteiktu šos iepirkumus izdarīt Sauthemptonā, no kurienes dosimies ceļā pēc desmit dienām. Manu kuģi sauc «Melnais Gulbis». Es braucu rītdien uz Sauthemptonu un ceru jūs redzēt pēc nedēļas.

—  Pasakiet nu man atklāti,— es vaicāju,— kāds ir mūsu ceļojuma mērķis?

— Vai tad es jums to neteicu? — viņš atbildēja.

— Mēs dosimies uz Āfriku, uz Gvinejas krastiem.

—  Bet kāds tam sakars ar imperatora interesēm? — es jautāju.

—  Galvenais — neuzdodiet liekus jautājumus, un es nedošu liekas atbildes,— viņš strupi atcirta.

Ar to mūsu saruna beidzās, un es atgriezos mājās. Ja man nebūtu bijis maks ar zeltu kā lietisks mūsu sarunas pierādījums, es domātu, ka viss bija tikai sapnis.

Sis piedzīvojums mani ļoti interesēja, un pēc nedēļas biju ceļā uz Angliju.

Izbraucis no Senmalo uz Sauthemptonu, bez grūtībām atradu «Melno Gulbi». Tas bija tīrs, neliels kuģis. Kā vēlāk uzzināju, tāda tipa kuģus dēvē par brigām. Uz klāja atradu kapteini Furno un septiņus vai astoņus vienkāršus puišus, kas mazgāja kuģi un sagatavoja to atiešanai.

Furno sasveicinājās ar mani un noveda mani lejā kajītē.

—  Tagad jūs esat tikai Žerāra kungs,— viņš teica.— Un būtu ļoti pateicīgs, ja jūs pūlētos aizmirst karavīra paradumus un nestaigātu pa klāju jātnieku īpatnējā gaitā. Bārda, man šķiet, arī būtu jūrniekam piemērotāka nekā ūsas.

Sie pēdējie vārdi mani uztrauca. Bet tad padomāju, ka uz jūras jau dāmu nebūs, tātad arī ūsas nebija vajadzīgas.

Furno pazvanīja, un ienāca stjuarts.

—  Gustav,— viņš izrīkoja,— jums jābūt ļoti uzmanīgam pret manu draugu Etjēnu Žerāra kungu, kas mums brauks līdzi. Tas ir Gustavs Keruāns no Bretaņas, mans stjuarts,— Furno paskaidroja,— viņš rūpēsies par jums.

Sis stjuarts ar savu bargo seju un ciešo skatienu man šķita pārāk kareivīgs un galīgi nepiemērots savam miermīlīgajam darbam. Es, protams, nekā neteicu, bet jūs paši sapratīsiet, ka turēju abas acis vaļā. Kajīti man ierādīja līdzās Furno kajītei. Tā bija diezgan ērta, bet krasi atšķīrās no ārkārtīgi krāšņās kapteiņa kajītes. Furno acīmredzot bija ļoti izšķērdīgs cilvēks, jo viņa kajītes iekārta bija tikko atjaunota un mirdzēja samtā un sudrabā, un tā drīzāk iederētos uz kādas dižciltīgas personas jahtas nekā mazajā preču kuģi.

Stūrmanis, Bērnsa kungs, skatoties uz šo grezno iekārtu, nevarēja noslēpt izbrīnu un neapmierinātību.

Bērnss, garš, veselīgs, sarkanmatains anglis, dzīvoja kajītē, kas atradās kapteiņa kajītei otrā pusē. Otrais stūrmanis, vārdā Tērners, dzīvoja kuģa vidū. Komanda sastāvēja no deviņiem vīriem un viena zēna.

Trīs no tiem, kā man pastāstīja Bērnsa kungs, bija ārzemnieki tāpat kā es. Stūrmanis ārkārtīgi interesējās, kāpēc es braucu viņiem līdzi.

— Braucu izpriecas dēļ,— es teicu.

Viņš iepleta acis.

—  Uz Gvineju izpriecas dēļ? Jā, vai tad jūs esat tur kādreiz bijis?— viņš jautāja.

Es atbildēju, ka neesmu.

—  Nu protams,— viņš sacīja.— Kad jūs būsiet tur reiz bijis, tad otru reizi izpriecas dēļ vairs nebrauksiet.

Trīs dienas pēc manas ierašanās mēs atraisījām kuģa tauvas un devāmies ceļā. Nekad neesmu bijis labs jūrnieks, un man jāatzīstas, ka bijām jau tālu no krasta, kad pirmo reizi iedrošinājos parādīties uz klāja.

Tikai piektajā dienā, paēdis zupu, ko man pasniedza labais Keruāns, es kaut kā izrāpos uz klāja. Svaigais gaiss atspirdzināja mani, un no šis dienas sāku pierast pie kuģa šūpošanās. Bārda ari sāka augt, un nešaubos, ka no manis būtu iznācis tikpat labs jūrnieks kā karavīrs, ja būtu lemts kalpot flotē.

Es mācījos pievilkt falles un uzlikt tās uz klampiem. Bet mans galvenais uzdevums tomēr bija spēlēt ecarte ar kapteini Furno un vispār kavēt viņam laiku.

Nav brīnums, ka viņš ilgojās pec sabiedribas, jo neviens no viņa cilvēkiem, kaut gan tie bija labi jūrnieki, neprata ne rakstīt, ne lasīt. Tiešām nesaprotu, ko mēs būtu iesākuši plašos ūdeņos, ja mūsu kapteinis būtu piepeši nomiris? Viņš bija vienīgais, kas spēja atzīmēt uz kartes kuģa pozīciju.

Si karte bija piestiprināta viņa kajitē pie sienas, un katru dienu viņš uz tās atzīmēja noieto ceļu, tā ka mēs tūliņ redzējām, cik tālu esam no mērķa. Tas tiešām bija brīnišķīgi, cik pareizi viņš prata aprēķināt laiku.

Piemēram, vienu rītu viņš teica, ka vakarā mēs redzēšot Zaļā raga bāku. Un tiešām, tikko sāka tumst, mēs ieraudzījām pa kreisi no mums uguni. Bet nākošajā dienā zeme nebija vairs saskatāma, un stūrmanis Bērnss paskaidroja, ka to ari neredzēsim līdz pašam mūsu mērķim, Biafras jūras līcim.

Izdevīgs ceļavējš nesa mūs ātri uz dienvidiem, un Furno atzīmes uz kartes arvien vairāk tuvojās Āfrikas krastiem. Es varu paskaidrot, ka mums bija jāuzņem palmu eļļa Gvinejā, bet mūsu kravā bija raibas drēbes, veci ieroči un tamlīdzīgi nieki, ko angļi mēdz pārdot mežoņiem.

Tad vējš nostājās, un vairākas dienas mēs dreifējām pa mierīgo, it kā eļļaino jūru. Saule dedzināja tik stipri, ka uz klaja dēļiem parādījās sveķi. Mēs pārlikām buras drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, ķerdami katru vēja pūsmiņu, līdz beidzot izkļuvām no ši klusuma, un svaiga brīze mūs atkal nesa uz dienvidiem. Te pirmo reizi ieraudzīju lidojošās zivis.

Man šķita aizdomīga Bērnsa izturēšanās. Vairākas dienas viņš bija it kā neapmierināts. Stāvot uz klāja, viņš arvien apēnoja rokām acis un skatījās tālumā, meklējot zemi. Divas reizes sastapu viņu kapteiņa kajītē. Viņš bija piebāzis savu sarkano galvu pie kartes un vēroja kniepadatu, kas pastāvīgi tuvojās Āfrikas krastiem, bet nekad tos nesasniedza.

Un tad vienu vakaru, kad mēs ar kapteini spēlējām ecarte viņa kajītē, ienāca stūrmanis. Viņa saulē iedegusi seja bija dusmīga.

— Atvainojiet, kapteini Furno,— viņš ierunājās. — Bet vai jums ir zināms, kādu kursu tur stūresvīrs?

— Tādu, kādu vajag, uz dienvidiem, — atbildēja kapteinis, nepacēlis acis no kārtīm.

— Bet viņam vajadzētu turēt kursu uz rītiem.

— Kāpēc gan?

Stūrmanis kaut ko dusmīgi norūca un tad teica:

—  Kaut gan' neesmu izglītots cilvēks, tomēr man jums, kapteini Furno, jāsaka, ka es braucu pa šim jūrām kopš bērnības jau kā desmit gadus vecs puika. Es protu atrast vajadzīgo vietu, un mēs tagad esam novirzījušies pārāk uz dienvidiem. Ja jūsu mērķis ir osta, uz kurieni jūs sūta īpašnieki, mums jātur uz rītiem, nevis uz dienvidiem.

Kapteinis nolika kārtis uz galda.

— Atvainojiet, Žerāra kungs,— viņš sacīja,— un neaizmirstiet, ka man jāizspēlē. Bet jūs, Bērnsa kungs, panāciet šurp pie kartes, un es jūs pamācīšu navigācijas praksi. Skatieties: tas ir mūsu vēja virziens, no dienvidvakariem, un tas ir mūsu ceļš, un te ir osta, uz kuru braucam, un te, lūk, ir vīrs, kas grib rīkoties uz sava kuģa pēc sava prāta.

Pateicis šos vārdus, kapteinis saķēra nelaimīgo stūrmani aiz rīkles tik cieši, ka tas gandrīz zaudēja samaņu.

Sai brīdī kajītē ieskrēja stjuarts Keruāns ar virvi rokā. Viņi sasēja Bērnsu. Tas tagad bija gluži nevarīgs.

—  Pie stūres ir viens no mūsējiem, francūzis,— paziņoja stjuarts. — Mums vajadzētu stūrmani pārsviest pār bortu.

— Tas būtu visdrošākais,— atbildēja kapteinis Furno.

Es tam nekādā ziņā nevarēju piekrist. Nonāvēt cilvēku, kas nevar aizstāvēties, būtu noziedzība. Beidzot kapteinis piekrita, gan nelabprāt, saudzēt Bērnsu, un mēs viņu aiznesām uz kuģa pakaļējo kravas telpu. Tur viņu novietojām starp Mančesteras drēbju saiņiem.

—  Lūku nemaz nevajag aiztaisīt,— teica kapteinis Furno.

— Gustav, pasauc Tērnera kungu.

Otrais stūrmanis, nekā ļauna neparedzēdams, ienāca kajītē un tika sasiets tāpat kā Bērnss. Ari viņu nonesa lejā un nolika līdzās viņa biedram. Un tad aiztaisīja lūku.

—  šis sarkanmatainais muļķis piespieda mani paātrināt notikumus,— sūrojās kapteinis.— Man nācās saspridzināt mīnu ātrāk, nekā to gribēju. Tas tomēr neko nenozīmē un manus nodomus neizjauks. Keruān, dodiet komandai muciņu ruma un sakiet, ka esam ienākuši ekvatora joslā. Bet mūsējos, Gustav, paņemiet līdzi fā kajītē un sakiet, lai turas gatavībā. Un tagad, pulkvedi Žerār, ar jūsu atļauju turpināsim iesākto kāršu partiju.

Nekad neaizmirsīšu šo vakaru. Kapteinis bija kā no dzelzs. Viņš jauca kārtis, nocēla tās un spēlēja tik mierigi, it kā sēdētu kafejnīcā.

Zem grīdas bija dzirdama abu stūrmaņu kunkstēšana. Tie gandrīz smaka nost, jo mutes tiem bija aizbāztas ar lakatiem.

Pūta stingra brīze. Viļņu šļakstieni jaucās ar piedzērušo matrožu kliegšanu un dziesmām.

Kad izspēlējām sešas partijas, kapteinis piecēlās.

—  Man šķiet, viņi tagad pavisam pilnā,— viņš teica. Viņš izņēma no skapja vairākas pistoles un vienu iedeva man.

Mūsu bažas par pretošanos izrādījās veltīgas. Tālaika angļi, karavīri vai jūrnieki, bija nelabojami dzērāji. Skaidrā prātā tic bija krietni un labi puiši, bet, tiklīdz piedzērās, pārvērtās par mežoņiem. Pilnīgi neiespējami ir panākt, lai anglis dzertu ar mēru.

Mēs iegājām vāji apgaismotā komandas kajītē. Tur atradām «Melnā Gulbja» matrožus galīgi piedzērušos. Pieci gulēja bez samaņas, bet flivi dziedāja, lamājās, kliedza un likās zaudējuši sajēgu. Stjuarts bija paņēmis līdzi virves, un ar divu franču matrožu palīdzību (trešais bija pie stūres) mēs sasējām dzērājus, tā ka tie nevarēja ne runāt, ne kustēties. Tad tos, līdzīgi stūrmaņiem, ievietoja priekšējā kravastelpā, un Furno deva Keruānam rīkojumu divreiz dienā tos ēdināt.

Es tiešām nezinu, ko mēs būtu iesākuši, ja uznāktu vētra. Bet pašlaik pūta izdevīgs ceļavējš, kas ātri mūs nesa uz dienvidiem.

Trīs dienas pēc aprakstītā notikuma izgāju uz klāja un atradu kapteini Furno uz komandtiltiņa uzmanīgi lūkojamies tālumā.

—  Skatieties, Žerār, skatieties!— viņš priecīgi iesaucās, rādīdams uz priekšu.

Virs tumšzilās jūras pacēlās gaišzilas debesis, un, kur tās satikas, rēgojās kaut kas tumšs, līdzīgs mākonim.

— Kas tas ir? — es jautāju.

— Tā ir zeme.

— Un kāda zeme?

Kaut gan zināju, kāda būs atbilde, tomēr nepacietīgi gaidīju to.

— Tā ir Svētās Helēnas sala.

Tātad šī bija tā sala, uz kurieni tik bieži mani nesa sapņi; šis bija tas būris, kurā ieslēgts mūsu varenais Francijas ērglis! Tūkstošiem jūdžu lielais atstatums nebija atturējis Žerāru atnākt pie mīļotā valdnieka. Tur viņš bija, tur, uz mākonim līdzīga zemes gabaliņa, kas grima tumšzilās jūras ūdeņos. Ak, kā mani skati urbās šai saliņā! Kā mana dvēsele tiecās uz priekšu pastāstīt viņam, ka viņš nav aizmirsts, ka uzticamais kalps steidzas pie viņa!

Bet tumšais plankums kļuva arvien skaidrāks un lielāks. Driz vien jau varēja saskatīt, ka mūsu priekšā ir kalnaina sala. Uznāca nakts, bet es turpināju stāvēt uz klāja, nometies ceļos, un nenovērsu acis no tās vietas, kur zināju esam imperatoru. Pagāja stunda, pagāja otra, un piepeši tumsā iemirdzējās maza zella uguntiņa. Sī gaisma nāca no kādas mājas loga — varbūt no viņa majas. Sala tagad varēja būt ne tālāk par jūdzi, varbūt divām.

Ak, kā es izstiepu savas rokas pēc tās! Etjēna Žerāra personā visa Francija tiecās pie sava imperatora.

Uz kuģa nodzēsa visas ugunis. Un tad pēc kapteiņa Furno pavēles sākām vilkt tauvu, un drīz vien kuģis apstājās. Tad kapteinis aicināja mani sev līdzi kajītē.

—  Jūs tagad zināt visu, pulkvedi Žerār,— viņš teica.— Piedodiet, ka neatklāju jums noslēpumu agrāk. Bet tik svarīgu noslēpumu neuzticu nevienam. Bs jau sen loloju cerību atbrīvot imperatoru. Sī iemesla dēļ paliku Anglijā un iestājos tirdzniecības flotē. Un viss gāja tā, kā to paredzēju. Pēc vairākiem laimīgiem braucieniem uz Rietumāfriku man uzticēja šo kuģi. Franči, kas brauc man līdzi, visi ir bijušie karavīri, un tos salasīju lēni, vienu pēc otra, lai nemodinātu aizdomas. Jūs man bijāt vajadzīgs kā piedzīvojis karotājs pretošanās gadijumā, un gribēju arī, lai imperatoram būtu piemērots ceļabiedrs. Mana kajīte jau sagatavota viņa uzņemšanai. Un es ceru, ka pirms rīta gaismas viņš būs uz mana kuģa un mēs — tālu no šīs nolādētās salas.

Mani draugi, jūs varat iedomāties manu uztraukumu, klausoties šos vārdus. Es apkampu Furno un lūdzu pateikt, kā es varētu viņam palīdzēt.

—  Tas viss jāizdara jums,— viņš sacīja.— Es, protams, būtu laimīgs pirmais izteikt savu pazemību, bet nevaru aiziet no kuģa. Barometrs strauji krītas, un vētra tuvojas, bet vējš dzen mūs krastā. Tur atrodas trīs angļu kreiseri, kas katru brīdi var mums uzbrukt. Mans uzdevums tāpēc palikt šeit, bet jūsu — atvest imperatoru.

Drebēju no prieka, dzirdot šos vārdus.

— Dodiet man norādījumus! — es lūdzu.

—  Palīgā varu dot jums tikai vienu cilvēku, jo mums jau tā grūti tikt galā ar burām. Laiva jau nolaista. Matrozis aizairēs jūs krastā un tur gaidīs. Ugunis, ko jūs redzat, nāk no Longvudas, imperatora mitekļa. Visi, kas dzīvo šai mājā, ir draugi, un katrs palīdzēs pēc saviem spēkiem glābt imperatoru. Visur gan stāv angļu sargkareivji, bet mājas tuvumā to nav. Jums jātiek līdz mājai, jāpaziņo imperatoram mūsu plāns, jāpavada viņš līdz laivai un jāatved uz kuģa.

Pats imperators nebūtu devis īsāku un skaidrāku pavēli. Nedrīkstēja zaudēt laiku. Matrozis ar laivu jau gaidīja. Iekāpu laivā, un pēc brīža bijām ceļā uz salu.

Mūsu mazā laiviņa dejoja pa tumšiem viļņiem, bet acu priekšā bija tikai Longvudas uguns, imperatora gaisma, mana cerību zvaigzne. Un tad jau mūsu laivas dibens atdūrās pret krasta smiltīm un akmeņiem. Krasts bija tukšs, un neviens angļu sargkareivis mūs netraucēja. Matrozis palika krastmalā, bet es sāku rāpties kalnā.

Pa klintīm veda šaura, līkumaina taka, tā ka apmaldīties nevarēja. Bez tam visi ceļi Svētās Helēnas salā aizvestu pie imperatora. Es piegāju pie vārtiem. Sargkareivja nebija, un es netraucēts iegāju pa tiem. Tad nāca atkal vārti, un ari tur nestāvēja sargkareivis! Brīnījos, kur tad palicis kordons, par ko runāja Furno. Pa to laiku biju jau sasniedzis kalna galu, un uguns arvien vēl dega turpat. Pārliecinājies, ka nekur angļu nav, gāju tālāk un tuvojos garai, zemai mājai ar verandu. Mājas priekšā pa celiņu šurpu turpu staigāja kāds cilvēks. Uzmanīgi tuvojos, lai to labāk saskatītu. Kas zina, varbūt tas bija pats nolādētais Hadsons Lovs, imperatora mocītājs? Ak, kas tas būtu par gandarījumu — ja es imperatoru ne tikai atsvabinātu, bet arī atriebtu! Bet drīzāk gan tas varēja būt angļu sargkareivis. Es gāju arvien tuvāk, tad cilvēks apstājās pie apgaismotā loga, un es redzēju, ka tas bija nevis sargkareivis, bet garīdznieks. Brīnījos, ko gan garīdznieks dara šeit pulksten divos nakti. Vai tas bija francūzis vai anglis? Ja būtu francūzis, es viņam pastāstitu manu uzdevumu, bet, ja anglis, viņš varētu izjaukt visu manu plānu.

Es piegāju vēl mazliet tuvāk, un šai brīdī garīdznieks iegāja mājā. Bet, kamēr viņš vēra durvis, pa tām izplūda vesela jūra gaismas un apspīdēja tumšo dārzu. Tagad viss man bija skaidrs, un es sapratu, ka ne mirkli nedrikstēju kavēties. Saliecies es ātri pieskrēju pie verandas apgaismotā loga. Paskatījies logā, sastingu.

Tur gulēja mirušais imperators …

Mani draugi, es pakritu bez samaņas, kā krīt cilvēks, kam lode izskrējusi cauri galvai. Dvēseles satricinājums bija tik liels, ka pats brīnos, kā pārdzīvoju to. Un tomēr pēc kādas pusstundas es piecēlos. Man tricēja visi locekļi, klabēja zobi, un es kā ārprātīgs skatījos šai sēru istabā.

Viņš gulēja zārkā istabas vidū, mierīgs, nopietns, majestātisks. Viņa sejā atspoguļojās tas pats iekšējais spēks, kas bija mūs sajūsminājis kaujas dienās. Smaids bija sastindzis uz viņa bālajām lūpām, un pusatvērtās acis it kā lūkojās mani. Imperators bija palicis pilnīgāks, kopš pēdējo reizi viņu redzēju pie Vaterlo. Un viņa sejā bija tāds savāds maigums, kādu nekad nebiju pamanījis, viņam dzīvam esot. Zārka abās pusēs dega daudz sveču, un tā bija tā bāka, kas mūs sveicināja jūrā, kas mani atveda šurp, kas bija spīdējusi kā mans cerību stars.

Un tad sāku neskaidri saskatīt, ka istabā atrodas daudz cilvēku, kas nometušies ceļos. Tur bija mazais Napoleona galms, vīrieši un sievietes, kas dalījušies viņa liktenī. Redzēju Bertrānu, viņa sievu, garīdznieku, Montolonu — viņi visi bija tur. Arī es būtu labprāt nometies ceļos un lūdzis, bet savāds smagums un rūgtums bija uzgūlis sirdij, un es nevarēju lūgt Dievu. Man vajadzēja atgriezties uz kuģa, bet nespēju aiziet, nenodevis viņam pēdējo godu. Tagad man bija gluži vienalga, vai angļi mani ierauga vai ne. Es nostājos sava mirušā imperatora priekšā, sasitu papēžus un pacēlu roku pēdējam sveicienam.

Tad pagriezos un steidzos atpakaļ tumšajā naktī, bet acu priekšā neatlaidīgi rēgojās bālā seja, smaidošās lūpas un mierīgās, pelēkās acis.

Man šķita, ka esmu bijis prom tikai īsu laiku, bet matrozis teica, ka gaidot mani vairākas stundas. Ievēroju, ka pūš stiprs vējš no jūras un viļņi ar troksni šķīst pret krastu. Divas reizes mēģinājām ar savu laiviņu ieiet jūrā, un divas reizes viļņi atsvieda mūs atpakaļ. Pie trešā mēģinājuma liels vilnis piepildīja laivu ar ūdeni un ielauza tās dibenu.

Mēs bijām nonākuši bezizejā un gaidījām rītu. Bet arī tad mūsu priekšā atklājās tikai bangojoša jūra.

No «Melnā Gulbja» nebija ne vēsts. Mēs uzkāpām kalnā, lai no turienes pārlūkotu plašo ūdens lauku, bet nekur neredzējām buras.

«Melnais Gulbis» bija pazudis. Vai viņš nogrima vai viņu saņēma angļi, vai liktenis tam bija lēmis ko citu — nezinu.

Man nebija lemts satikt kapteini Furno un pastāstīt, kā es Izpildīju viņa uzdevumu. Mes ar matrozi padevāmies angļiem, teikdami, ka esam vienīgie, ka izglābušies no grimstoša kuģa.

Angļu virsnieki bija pret mani ļoti viesmīlīgi,, bet pagāja daudz mēnešu, līdz atgriezos tai dārgajā zemē, ārpus kuras neviens īsts francūzis nevar būt laimīgs.

Un tā, mani draugi, es jums pastāstīju, kā atvadījos no sava dārgā valdnieka. Un tagad gribu atvadīties arī no jums, mani draugi, kas tik pacietīgi klausījāties vecā, sagrauztā karavīra stāstos. Jūs sekojāt man uz Krieviju, Itāliju, Vāciju, Spāniju, Portugāli un Angliju un ar manām tumšajām acīm skatījāt bijušo dienu spožumu un slavu, un redzējāt to lielo vīru ēnas, kuri satricinājuši pasauli. Cieniet un uzglabājiet šīs atmiņas un stāstiet tās tālāk saviem bērniem! Jo atmiņas par slavenu laikmetu ir katras tautas lielākais dārgums.

Kā koks gūst spēku no paša nobirušām lapām, tā ari mirušie tautas varoņi un pagājušie laiki dod dzīvību jauniem varoņiem, valdniekiem un zinātniekiem.

Es došos uz Gaskoņu, bet mani stāsti lai dzivo jūsu atmiņā, un varbūt kādreiz, kad pats Etjēns Žerārs sen jau būs aizmirsts, viņa atbalss sajūsminās un ierosinās dažu labu sirdi uz cēliem darbiem.

Mani kungi, vecs karavīrs atdod jums godu un atvadās uz visiem laikiem.

SATURS

Brigadiera Žerāra varoņdarbi

I. Kā brigadieris iekļuva Tumsas pilī . . 5

II. Kā brigadieris nokāva Korsikas Brā|us . 29

III.   Kā brigadieris turēja karali ……………….. 52

IV.   Kā karalis turēja brigadieri ……………….. 78

V. Maršals Milflērs …………………………….. 103

VI. Viltīgā firstiene …………………………….. 128

VII. Kā brigadieris nopelnīja medaju (No angļu valodas tulkojusi Silvija Brice) . . . 151

VIII. Ka brigadieri kārdināja velns (No ang(u valodas tulkojusi Silvija Brice) .

Pulkveža Žerāra brīnišķīgie piedzīvojumi

I. Kā brigadieris zaudēja ausi ……………… 201

II. Kā brigadieris ieņēma Saragosu . . . 220

III.   Kā brigadieris nomedīja lapsu …. 238

IV.   Kā brigadieris izglāba armiju …. 249

V. Kā brigadieris triumfēja Anglijā . . . 268

VI. Kā brigadieris jāja uz Minsku …. 284

VII.    Brigadiera gaitas pie Vaterlo …. 303

1. Stāsts par meža krodziņu . . . 303

2.  Stāsts par deviņiem prūšu virsniekiem 319

VIII.   Brigadiera pēdējais piedzīvojums . . . 337

Arturs Konans Doils

BRIGADIERA ŽERARA VAROŅDARBI. PULKVEŽA Žerara BRĪNIŠĶĪGIE PIEDZĪVOJUMI Redaktore Inta Smite

Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Viktorija Blaua Korektore Sarmīte Liniņa

Nodota salikšanai 24.08.90. Parakstīta iespiešanai 06.11.90. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papirs Nr. 2. Baņņikova garnitūra. Augstspiedums. 18,48 uzsk. iespiedi.; 18,9 uzsk. krāsu nov.; 21,35 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. Nr.1013. Līgumcena.

lzdev niecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. Nr. 36&lt;36)J-3.

Iespiesta tipogrāfijā «Rutai, 22601 1 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē II.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties LRRA aLitta» skaitļošanas centram. Programmētājs V. Rudzītis.

Konans Doils A.

Ko 452 Brigadiera Žerāra varoņdarbi. Pulkveža Žerāra brīnišķīgie piedzīvojumi: Romāni /No angļu vai. tulk. J. Riekstiņš un S. Brice; Māksi. A. Būmanis. —2. izd.— R.: Sprīdītis, 1990. —351 lpp.; ii.

1 Zirondisti — politisks grupējums Lielās franču revolūcijas (1789—1794) laikā, pārstavēja galvenokārt tirgotājus, rūpniekus un zemes īpašniekus.

1 Fratelli dell' Ajaccio Ajačo Brāļi. (Tulk. no it. vai.)

1 Rendez-vous — satikšanās. (Tulk. no franču vai.)

[1] 1686. gadā sensīrā (Ivelīnas departamentā) marķīze de Mentcnona nodibināja skolu. 1808. gadā Napoleons to pārveidoja par speciālu militāru mācību iestādi. (Red. piez.)

[4] lai dzīvo imperators! (Tulk. no /runču vai.)

Content

Konans Doils Arturs Brigadiera Žerara varoņdarbi. Pulkveža Žerārabrīnišķīgie piedzīvojumi

KĀ BRIGADIERIS IEKĻUVA TUMSAS PILĪ

II KĀ BRIGADIERIS NOKĀVA KORSIKAS BRĀĻUS

KĀ BRIGADIERIS TURĒJA KARALI

KĀ KARALIS TURĒJA BRIGADIERI

V MARŠALS MILFLĒRS

VI VILTĪGA FIRSTIENE

KĀ BRIGADIERIS NOPELNĪJA MEDAĻU

VIII KĀ BRIGADIERI KĀRDINĀJA VELNS

Pulkveža Žerara brīnišķīgie piedzīvojumi

KĀ BRIGADIERIS ZAUDĒJA AUSI

II KĀ BRIGADIERIS IEŅĒMA SARAGOSU

III KĀ BRIGADIERIS NOMEDĪJA LAPSU

IV KA BRIGADIERIS IZGLĀBA ARMIJU

V KĀ BRIGADIERIS TRIUMFĒJA ANGLIJĀ

VI KĀ BRIGADIERIS JĀJA UZ MINSKU

BRIGADIERA GAITAS PIE VATERLO

1. STĀSTS PAR MEŽA KRODZIŅU

2. STĀSTS PAR DEVIŅIEM PRŪŠU VIRSNIEKIEM

VIII BRIGADIERA PĒDĒJAIS PIEDZĪVOJUMS

SATURS