Hardijs Tomass

Zilās acis

Tomass Hardijs

Zilās acis

Romāns

.

Pirmā daļa

.

I

Elfrīda Svankorte bija meitene, kuras jūtas neslēpās visai dziļi, tās nemāksloti atspoguļojās viņas acis. Bet, tā kā viņas dzīve ritēja visai šaurā ģimenes lokā, tikai tuvākie mājnieki zināja, kāda zelta sirds pukst zem piemiligās ārienes.

Elfrīdā sadzīvoja dažādas, visai interesantas rakstura iezīmes, kuras katra par sevi varbūt nebija nekas sevišķs, bet savdabs bija to apvienojums vienā personā.

Saistošākais viņā bija tas, ka, sarunājoties ar meiteni, nevienam ne prātā nenāca sākt studēt viņas sejas pantus un to izteiksmi. Šāda pievilcība neslēpās vis veikli maskētā prasmē būt interesantai, bet taisni otrādi - bērnišķīgajā raksturā un allaž naivajā atklātībā, kas lika nojaust, ka viņas dvēselē norisinās bagāta, bet vēl nenoteikta, īpatnēja dzīve ar visām tās neizprotamajām tieksmēm.

Visu savu līdzšinējo dzīvi Elfrīda bija pavadījusi vientulībā un klusumā. Neviens salons ar saviem glaimiem vēl nebija paspējis saviļņot viņas iekšējās dzīves rāmo līmeni, un deviņpadsmit vai divdesmit gadu vecumā Elfrīda zināja par sabiedrības dzīvi tikpat daudz, cik kura katra piecpadsmit gadus veca pilsētas meitene.

Tomēr kaut kas piesaistīja Elfrīdai uzmanību jau no pirmā skatiena -tās bija viņas acis. Tajās koncentrējās visa Elfrīdas būtība, tajās bija lasāma viņas sirds un viņas raksturs. Nebija vajadzības pētīt un meklēt dziļāk.

Šis acis bija zilas, gluži debeszilas.

Tās bija ja gribētu aprakstīt šo acu krāsu tuvāk zilas kā rudens tāle; tik zilas kā plašums pāri tālajiem kalnājiem un mežu apaugušām kalnu nogāzēm saulainā rudens ritā. Tas bija miglas un ēnu pilns zilums bez sākuma un gala, kurš, šķiet, nogrima pats sevi. Domīgi zilas bija Elfrīdas acis.

Pirmais gadījums Elfrīdas Svankortes dzīvē, kas dziļāk sakustināja rāmo plūdumu, norisinājās kādā ziemas pēcpusdienā, kad Elfrīdai nācās spēlēt viesmīlīgas saimnieces lomu, aci pret aci ar kādu gluži svešu cilvēku, kuru viņa redzēja pirmo reizi mūžā un kurā lūkojās kā kādā pasaules brīnumā un ar tādu interesi, kādu vēl ne pret vienu cilvēku nebija sajutusi.

Šinī ievērojamajā dienā viņas tēvs - atraitnis, kādas attālas lauku draudzes mācītājs - bija piepeši sajutis kājās stipras reimatiskas sāpes un licies gultā. Kad Elfrīda bija beigusi pildīt visus saimnieces pienākumus, viņu sāka pārņemt nemiers. Vairākas reizes viņa atstāja istabu, uzskrēja pa trepēm augšā un pieklauvēja pie tēva guļamistabas durvīm.

- Lūdzu! - no iekšpuses katru reizi atsaucās spēcīga balss.

- Tēt, - viņa tad bažīgi griezās pie sava tēva - vēl diezgan interesanta pusmūža vīrieša ar sārtu seju kurš tagad pūzdams un elsdams gulēja gultā, cieši ietinies segās un rīta svārkos, un šad tad kā dusmodamies ieskatījās kādā vēstulē.

- Tēt, - Elfrīda prasīja, - vai tu tiešām šovakar nemaz nenonāksi lejā?

Viņa runāja skaļi, jo mācītājam bija slikta dzirde.

- Es domāju gan, ka ne... Tā vien rādās, ka nevarēšu. Uf-f-f! Re, nu, atkal! Nē, šovakar es vairs necelšos.

- Tad, es domāju, butu labāk, ja tas londonietis šodien nemaz neatbrauktu, jo es patiesi nezinu, ko lai iesāku viena pati ar svešu cilvēku?

- Tiešām, šodien gan viņš atbrauktu pavisam nelaikā.

- Es gandrīz nemaz neticu, ka viņš šodien būs.

- Kādēļ?

-Tādēļ, ka laukā ir tik stiprs vējš.

- Vējš! Bērns, kādas tev savādas iedomas! Kas to ir dzirdējis, ka vējš varētu aizkavēt kādu cilvēku no viņa darīšanām? Tikai žēl, ka tai sasodītajai kājai taisni šodien vajadzēja sākt tik skaudri sāpēt!... Elfrīda! Ja viņš atbrauc, tad tev vajadzēs viņu uzsūtīt šurp, augšā pie manis. Tā, es domāju, būs vislabāk. Un pēc tam tu viņam padosi ēst un ierādīsi, kur pārgulēt.

- Vai lai lieku viņam pasniegt kārtīgas pusdienas?

- Tas būs par smagu nogurušam cilvēkam; un vēl pēc tik garlaicīga ceļa.

-Tad tēju vien?

- Nē, tas būs par maz.

-Tad es likšu padot tēju ar aukstām uzkodām.

- Jā, liec padot tēju ar uzkodām.

-Tēt, vai man pašai vajadzēs viņam ieliet tēju?

- Saprotams, tas ir tavs pienākums. Tu taču esi namamāte.

- Ak! Un man visu laiku jāsēž vienai ar šo svešnieku... kā ar vecu paziņu? Un nav neviena, kas mūs stādītu priekšā?

- Muļķības, bērns! Kas te par priekšā stādīšanu! Tas būs vienkāršs darījumu cilvēks - noguris un izsalcis -, kurš, agri no rīta cēlies un visu dienu atradies ceļā, vairs ne domāt nedomās ne par kādām formalitātēm un būs laimīgs, ja viņu liks mierā ar garām, nogurdinošām runām. Viņam vajadzēs vienīgi atpūsties un labi paēst, un par to jāgādā tev, tādēļ ka es pašlaik esmu saistīts pie gultas un nevaru celties. Tur nav nekā tik šausmīga, kā esi iedomājusies. Tu esi tik daudz nieku salasījusies savās grāmatās, ka tīri vai jāsmejas.

- Vai viņš ir Džabija kompanjons?

- Nedomāju vis, bet viss jau var būt.

- Diezin vai viņš ir vecs?

- To es nevaru pateikt. Manā kabinetā uz galda tu atradīsi kopiju no manas vēstules misteram Džabijam un viņa atbildi uz to. Izlasi tās, un tad tu par mūsu gaidāmo viesi zināsi tikpat daudz, cik es.

- Es tās jau izlasīju.

- Nu, ko tad tu vēl prasi? Tajās ir viss, ko es zinu. Uf-f-f!... Ak tu nerātne! Neliec neko uz kājas! Es tur ne mušas smagumu nevaru paciest.

- Ak, piedod, piedod, tēt! Es pavisam aizmirsu. Es domāju, ka tev varētu tapt auksti, - Elfrīda iesaucās, steidzīgi noņemdama segu, kuru bija tikko pārklājusi tēva kājām. Un, nogaidījusi vēl bridi, kamēr no mācītāja sejas nozūd pēdējais dusmu mākonītis par viņas neapdomību, meitene klusi atstāja istabu un atkal nosteidzās lejā.

II

Kad pāris stundas vēlāk sāka krēslot, uz kāda pakalniņa bija manāms kustīgs punkts. Tas nebija nekas cits kā pasta rati, kuri brauca taisni pretim asajam vējam un kuros sēdēja divi vīrieši.

Visā tālajā un plašajā klajumā, kas pletās braucējiem abās pusēs, nebija saredzama neviena vienīga māja; pat vientuļš gājējs netraucēja ceļa vienmuļību. Kad nakts jau sedza pār klajumu tumsu, pie debesim viena pēc otras iemirdzējās lielas, spožas zvaigznes, kuras ar savu mierīgo mirdzumu kaut cik atdzīvināja vientulīgo ainu. Vienīgā šinī bridi uz zemes saredzamā gaisma bija kāda sarkandūmakota blāzma attālajos uzkalniņos. Tas bija atspīdums no līduma ugunim - kā vedējs labprāt paskaidroja -, jo netālās ganibas tika uzplēstas druvām un visi virši un kūdra uz vietas sadedzināti. Vējš, pa dienu tik neganti plosījies, tagad, pievakarē, bija kaut cik rimis, bet tomēr vēl arvienu auroja, skriedams pār tukšo līdzenumu; tālu debess malā klusi pacēlās trīs vai četri mazi mākonīši - tādi viegli un izbalējuši - un lēni aizvirzījās uz dienvidu pusi, uz jūru.

No dzelzceļa piestātnes jau bija nobrauktas apmēram četrpadsmit jūdzes, kad abi braucēji sasniedza ieleju, gar kuru tagad veda viņu ceļš un kura stiepās vairāku jūdžu garumā. Kuplie krūmi un nokaltušās zāles kušķi, lai gan bija sastinguši ziemas aukstumā, tomēr liecināja, ka šinī vietā zeme daudz auglīgāka. Ari kārtīgi iedalītie lauki ļāva domāt, ka te rīkojas rūpīga un stingra saimnieka roka. Vēl gabalu pabraukuši un nonākuši līdz vietai, kur kuplie krūmi un koki pašķirās, ceļinieki ieraudzīja kādu muižai līdzīgu ēku puduru.

- Endelstofas pils, lorda Laksiljena ipašums, - vedējs paskaidroja.

- Endelstofas pils, lorda Laksiljena ipašums? - braucējs gluži mehāniski atkārtoja.

Tad viņš pagriezās sānis un ilgi raudzījās uz norādīto vietu, turklāt ar tik lielu interesi, kādu necilā ainava tiešām nebija spējīga ierosināt.

- Jā, lorda Laksiljena pils, - viņš pēc briža noteica, vēl arvien cieši noskatīdamies tai pašā punktā.

- Vai lai tur iegriežamies?

- Nē, es jau sacīju, uz Endelstofas mācītājmuižu.

- Es domāju, ser, ka jūs būsiet grozījis savu nodomu. Jus ne uz ko

ceļā tik ilgi nenoskatījāties kā uz pili.

- Ak, nē, mani tā tikai ļoti ieinteresēja, un tas ir viss.

- Tā dzird, ka pils daudzus spējot ieinteresēt.

- Laikam gan citādā ziņā nekā mani.

- Varbūt gan... Bet, taisnību sakot, šī lorda ģimene jau nemaz nav augstāka jeb labāka par manējo.

- Ko jūs ar to gribat sacīt?

- Ka viņi ir tādi paši rokpeļņi kā mēs un pie tam vēl cēlušies no vienkāršiem grāvračiem. Senos laikos viens no viņiem, rakdams purvā kādu grāvi, apmainījies ar karali Kārli Otro drēbēm un tā izglābis karalim dzīvību. Ak, pasaulīt, tu ļaužu ēka! Tīrie joki, nudien. Vajag tikai iedomāties...

Vīriem tā sarunājoties, vakara krēsla pamazām bija pārvērtusies melnā tumsā, kura tagad kā ar segu pārklāja pils kontūras. Logi, kuri puskrēslā uz gaišās sienas bija izskatījušies kā melni plankumi, tagad bija apgaismoti un klusās nakts tumšajā fonā izskatījās kā tāli, gaiši četrstūri.

Uz bridi iestājās pilnīgs klusums; nerunāja ne braucējs, ne vedējs. Tā viņi uzbrauca pakalniņā, no kura bija saredzamas divas bākas jūras krastā, kas mirdzināja pret tumšajām debesīm savu mierīgo gaismu. Atkal sekoja ieleja, kura pakalnu starpā izskatījās kā maza ligzdiņa. Uz turieni braucēji nu pagrieza zirgus un ātriem rikšiem sāka laisties lejā gar stāvu krauju, pār kuru kā jumts bija pārkārušies krūmi un koku zari.

- Endelstofas mācītājmuiža atrodas tepat ielējā, - turpināja vedējs, pagriezdams zirgu. - šis apgabals te tiek saukts par Rietumu Endelstofu; lorda Laksiljena pils ar visu apkārtni - par Austrumu Endelstofu, un tai ir arī pašai sava baznīca. Svankorts ir mācītājs abās draudzēs. Ak, jā, pasaule ir tirie joki! Redzat, te, kur tagad stāv ēka, kādreiz laikam bijušas akmenslauztuves. Cilvēki, kas to agrākos laikos būvējuši, izplosījuši visus apkārtējos laukus un no akmeņiem sakrāvuši ap muižas laukiem milzīgu žogu. Tur tagad ierīkots tik lepns dārzs kā pati paradīze, kamēr laukos neaug vairs pat ne smilgas.

- Vai tagadējais mācītājs jau ilgi šeit?

- Varbūt gadu vai pusotra, bet pilni divi gadi vēl nebūs, jo viņš vēl nav nācis ļaužu valodās. Bet viņš ir smalks kungs, kur nu tadam tapt klāt? Ak, jā, mācītājs Svankorts mani labi pazīst, viņš katru reizi brauc

tikai ar mani.

Tagad krūmu biezoknis virs galvām kļuva retāks, rati spēji sagriezās ap stūri, un tieši priekšā tumsā viņi piepeši ieraudzīja dzīvojamo ēku. Logos nebija redzama uguns. Abi izkāpa, un vedējs gāja pie durvīm piezvanīt.

Pagāja trīs četras minūtes, bet, kad viss palika klusu, pienāca ari svešais un ar enerģisku vilcienu paraustīja zvanu. Tad abiem likās, it kā iekšpusē būtu atskanējuši soļi; kāds, šķiet, aptaustīja durvju atslēgu, bet neviens nerādījās.

- Varbūt vēl nebūs mājās, vedējs nopūtās. - Nu paies garām gardais mācītāja mājas cienasts. Kur gan vēl dabūjami tik trekni kumosi un salds vīns kā te?

- Hallo, kaimiņi! Vai nabagi vai bagāti, ka braucat no nez kāda pasaules gala tādā nakts laikā, - iesaucās balss abiem aiz muguras Pagriezušies turp, viņi ieraudzīja kādu veci, kas šļūcošiem soļiem nāca tuvāk, nezdams rokā vējlukturi.

- Tad ta nakts laiks, neko teikt! Pulkstenis vēl nav pilni septiņi. Rādiet labāk uguni, Viljam Vorm, un laidiet mūs iekšā

- Tas esat jūs, Robert Likpen?

- Es gan un neviens cits, Viljam Vorm.

- Un šis kungs ir gaidāmais viesis?

-Jā, - svešinieks atteica. - Vai misters Svankorts mājās?

- Jā gan, ser. Bet vai jās nebūtu tik laipns un nenāktu pa sētas pusi? Parādes durvis no slapjā laika pavisam sabriedušas, kas dažreiz notiek gluži negaidot, un nekādi nav atveramas. Esmu tikai nabaga grēcigs cilvēks un zinu, ka nekad nevarēšu atbildēt par saviem darbiem. Bat vai tagad es jums varētu parādīt ceļu. ser?

Svešinieks paklausīja vecīša uzaicinājumam un devās viņam pakaļ. Vispirms tie iegāja garenā priekšnamā, kurš bija piekravāts dažādiem saimniecības piederumiem, tad devās cauri virtuvei, pa kuru svešais gāja, stingi skatīdamies uz priekšu, jo iedzimta smalkjūtība neatļāva lūkoties apkārt, kur uz katra soļa bija jāuzduras lietām, no kurām sastāv katras saimniecības aizkulises.

Viņam pretim iznāca Elfrida, kura bija gājusi lūkoties, kāpēc neviens neatver durvis. Ieraudzījusi svešinieku ienākam no sētas puses, meitene pārsteigumā atrāvās soli atpakaļ, - viņa nebija gaidījusi tādu uzbrukumu no mugurpuses. Izrādījās, ka šo lielisko domu - ievest svešo caur sētas durvim - bija radijusi vienīgi Viljama Vorma ģenialitāte.

Šinī acumirklī Elfrīda izskatījās ļoti pievilcīga. Viesi viņa laikam vairs negaidīja, jo bija uzģērbusi vieglu mājas apģērbu un izlaidusi matus. kuri tagad lielās, viļņainās sprogās nolaidās pār pleciem un muguru. Sejā bija iegūlies apjukums, jo viņas pašreizējais garastāvoklis nemaz nesaderējās ar acumirkļa situāciju.

Svešais noņēma cepuri, sveicināja, un pirmie vārdi jau bija izrunāti, kamēr Elfrīda ar lielu interesi un ne mazāku ziņkārību noskatījās uz to cilvēku, kura dēļ viņai nu nācās izpildīt namamātes pienākumus.

- Es esmu Stīvens Smits, - svešinieks sacīja, un viņa balsi bija sadzirdama maiga, muzikāla noskaņa.

- Es esmu Elfrīda Svankorte, - Elfrīda svukārt atbildēja.

Ar šiem vārdiem viss apjukums bija zudis. Lielā atšķirība starp reālo cilvēku, kuru viņa tagad pašas acīm redzēja savā priekšā, un to iedomāto, drūmo, errīgo un veco amatnieku bija Elfrīdai tāds atvieglojums, ka viņa pasmaidīja, nē, gandrīz vai pasmējās. Kāds gan tas bija, salīdzinot ar iedomāto!

Stīvens Smits bija pašā dzīves ziedoni un, lai gan jau sasniedzis pilngadību, tomēr nedaudz atgādināja vēl nepieaugušu jaunekli. Spriežot pēc izskata, bija grūti noticēt, ka Londona bijusi viņa darbības vieta: tādu seju, pilnu dzīvības un spirgtuma, tiešām nevarēja radīt pilsētas dūmi, dubļi un kvēpainie tvaiki; tik atklāts, sirsnīgs skatiens nevarēja būt cilvēkam, kurš, ierauts lielpilsētas dzīves mutulī, bija burzīts tās drudzī un izbaudījis modernās Bābeles dzīves nogurumu.

Viņa sejas krāsa bija tikpat smalka kā Elfrīdai, vaigu sārtums tikpat spirgts un mute tādā pašā ķiršu sarkanumā. Kupli, viļņaini un zeltaini mati, mirdzošas, lielas zilganpelēkas acis, zēniska nosarkšana un uzvešanās, un tikai tumšāka ēna uz virslūpas atgādināja kaut ko no ūsām - tāds bija šis lielais Londonas arhitekts, kura ierašanās Elfrīdu tik ļoti bija biedējusi.

Elfrīda pasteidzās ar nožēlu paziņot, ka misteram Svankortam nav iespējams viesi apsveikt, un paskaidroja iemeslu.

Stīvenam tika ierādīta viņa istaba, un Elfrīda pa to laiku klusi iezagās pie tēva.

- Tēt, viņš ir klāt. Tāds jauns cilvēks!

- Tiešām?

-Viņa seja ir... nu... taisni skaista... gluži kā meitenei.

-Hm! Un tālāk?

- Nekas, tas ir viss, ko es paspēju ievērot. Interesanti, vai ne?

- Nu, to mēs vēl redzēsim, kad iepazīsimies tuvāk. Bet tagad ej lejā un, no Dieva puses, iedod tam nabaga cilvēkam kaut ko ēst un dzert. Un, kad viņš paēd, pasaki, ka es labprāt vēlētos ar viņu parunāt dažus vārdus, ja viņam nebūtu nekas pretim uznākt pie manis augšā.

Elfrīda kā ēna noslīdēja pa trepēm un aizsteidzās uz ēdamistabu, lai sagaidītu nonākam viesi, bet pa to laiku pakavēsimies pie vēstulēm, kuras attiecas uz Smita ierašanos Endelstofā.

Misters Svankorts misteram Džabijam.

Endeistofas mācītāja muižā 18... g. 18. febr.

Godātais kungs!

Tā kā esam nodomājuši pārbūvēt mūsu draudzes baznīcu līdz ar visu torni, turklāt lords Laksiljens, mūsu cienījamais draudzes priekšnieks, man norādīja uz Jums kā vienīgo uzticamo arhitektu, uz kuru varētu pilnīgi paļauties, tad pagodinos griezties pie Jums pēc padoma.

Es esmu pilnīgā nesaprašiuiā - kādi soļi šinī gadījumā man būtu sperami vispirms. Varbūt, ka visieteicamākais būtu tas - saprotams, tikai gadījumā, ja esat «ir mieru mūs pabalstīt ar saviem aizrādījumiem -, ka Jūs vai kāds no Jūsu ļaudīm, kuram Jūs šo lietu uzticētu, ierodas še un uz vietas aplūko pašu ēku un tad dod savu spriedumu. Tam būtu liela nozīme pašas draudzes un to personu acīs, kam ir teikšana pie pārbūves jautājuma apspriešanas.

Mūsu draudze gan atrodas diezgan tālu no Londonas; jāpiezīmē vēl tas, ka arī dzelzceļa piestātne ir četrpadsmit jūdžu attālumā no mums. Vienīgā vieta, kur būtu iespējams uzturēties, ir Strantona - mazs miestiņš, kuru gan mēdz dēvēt par pilsētu. Un arī tā atrodas divu jūdžu attālumā no baznīcas. Varbūt, ka visērtākais tādēļ būtu, ja Jūs ierastos taisni muižā un uzturētos pie mums visu laiku, kamēr te būsiet un cik ilgi to prasīs ēkas aplūkošana. Tas Jums būtu daudz patīkamāk, nekā katru vakaru braukt atpakaļ uz Strantonu un no rita atkal ierasties pie darba baznīcā.

Lūdzu paziņot, kuru dienu nākošā nedēļā Jūs varētu ierasties, un

mēs būsim gatavi kuru katru acumirkli ar prieku Jūs uzņemt pie sevis.

Visā cienībā,

Kristofers Svankorts.

Misters Džabijs misteram Svankortam.

Londonā 18... g. 20. febr.

Godājamais kungs!

Jūtos ļoti pagodināts par Jūsu izvēli un pasteidzos jau nodot attiecīgos rīkojumus, lai tiktu aplūkota Jūsu draudzes baznīca un torņa būve, un to bojājumi, kā ari lai tiktu pagatavoti zīmējumi, kas nepieciešami pie būves restaurācijas plāna sastādīšanas.

Mans asistents, misters Stīvens Smits, izbrauks šinī lietā no Londonas rīt ar pirmo vilcienu. Ļoti pateicos par Jūsu laipno piedāvājumu uzņemt viņu pie sevis. Viņš izmantos Jūsu laipnību un laikam ieradīsies pie Jums jau rītvakar. Jūs varat viņam uzticēties un pilnīgi paļauties uz viņa zināšanām baznīcas arhitektūras arodā.

Cerēdams, ka plāns baznīcas pilnīgai pārbūvei, kuru es sastādīšu pēc sava asistenta novērojumiem un zīmējumiem, iemantos Jūsu piekrišanu un spēs arī apmierināt Jūsu un lorda Laksiljena uzstādītās prasības. Palieku visā padevībā,

Jūsu uzticamais

Valters Džabijs.

III

Pirmā maltīte, kuru jaunais Stīvens Smits ieturēja mācītāja muižā tanī pašā vakarā, viņam šķita patiešām lieliska. Galds bija pārpildīts - tā Elfrīda vēlāk apgalvoja tēvam - ar visgardākajiem kumosiem, kādi bija atrodami mācītāja pieliekamā kambarī.

Galda galā - taisni pretim kamīnam - bija vecmodīga Voitčestras porcelāna tējas servīze; aiz tās, piepildot tējas tases un sakārtojot medus, marmelādes un dažādu ievārījumu šķīvīšus, neveikli kustējās Elfrīda, kura savam vieglajam stāvam un dzīvajām kustībām velti nopulējas piešķirt cienīgas namamātes svarīgumu.

Ieturējusi vakariņas jau pirms Stivena Smita ierašanās, viņa tam vairs nespēja piebiedroties un tagad ar vislielākām izbailēm noprata, ka atlika tikai viens - pakavēt svešajam laiku ar saninu, ja negribēja nokļūt neērtā stāvoklī. Bet, atminējusies, ka uz maza galdiņa pie loga palikusi pusrakstita vēstule, viņa atvainojās, ka vēlas to pabeigt, un nosēdās pie rakstīšanas, drebēdama no domas, ka nu laikam atkal izdarījusi kādu lielu, rupju nepieklājību. Kad svešais tomēr - kā likās - viņas rīcību nebūt neuzņēma no ļaunās puses un pie tam vēl lika noprast, ka pats jūtas neērti, ja Elfrīda tik uzmanīgi seko, lai atkal par jaunu piepildītu tukšo tējas tasīti, viņa uzelpoja. Un, kad pēc brīža Stīvens neveikli piegrūdās ar celi galda kājai, no kā sakustējās viss galds un tikko neapgāzās trauki, tad Elfrīda pēkšņi sajutās kā situācijas noteicēja, un valodas sāka plūst jau gluži brīvi. Pēc neilga brīža sirsnība un jaunības temperaments jau bija izdzēsuši katru apziņu par to, ka viņi sēž viens otram pretim kā pilnīgi svešinieki, kas pinmo reizi mūžā satikušies tikai pirms kādas pusstundas. Stīvens sāka atstāstīt jautrus piedzīvojumus sava amata dzīvē, un Elfrīda savukārt ar vislielāko dedzību atstāstija vienu otru notikumu, ko bija dzirdējusi no tēva mutes, bet tik veikli un dzīvi atdarinādama mācītāja žestus un toni, ka tam atliktu tikai pabrīnīties par savas meitas tēlošanas talantu.

Pēc vakariņām Stīvens devās pie paša mācītāja, kur tam bija jāruna ar viņu skaļā, stiprā balsī.

- Lūdzu, esiet tik laipns, pasniedziet man tos papīrus un vēstules, es jums parādīšu, cik tālu šinī lietā jau esam nokļuvuši.

Stīvens pārgāja uz istabas otru galu, lai paņemtu prasīto, bet slimais mācītājs pa to laiku noskatījās uz savu jauno viesi stingriem, pētošiem skatieniem.

- Ceru, ka esat pilnīgi kompetents savā aroda? - viņš jautāja.

- Pilnigi, - jauneklis, viegli nosarkdams, atteica.

- Jūs laikam vēl esat ļoti jauns, vai ne? Ne vecāks par deviņpadsmit gadiem?

- Drīz būs pilns divdesmit viens.

- Taisni puse no mana vecuma. Man ir četrdesmit divi.

- Ja es pareizi atceros, jūsu pilns vārds ir Stīvens Ficmoriss un jūsu vectēvs ir dzimis keksberietis, - mācītājs Svankorts ieminējās, kad veikalnieciskās sarunas jau virzījās uz beigām. - Pa sarunas laiku man nejauši ienāca prātā, ka es par jums zinu kaut ko tuvāk. Jūs piederat pie ļoti vecas un izdaudzinātas muižnieku cilts, nevis pie vienkāršiem Smitiem.

- Es nedomāju vis, ka mūsu dzīslās tecētu muižnieku asinis.

- Ak, nieki! Tas citādi nemaz nevar būt. Pasniedziet man, lūk, to grāmatu - tā ir muižniecības ciltsgrāmata. Redzat, tepat ir - Stivens Ficmoriss Smits, apglabāts Sv. Marijas baznīcā, vai ne? Tālāk: no viņa ģimenes cēlušies lielgruntnieki Smiti un blakus tiem - otrs dzimtas atzars ar ģenerāli Stīvenu Ficmorisu Smitu priekšgala.

-Jā, tiešām, esmu redzējis viņa pieminekli, - Stīvens jautri atsaucās, - bet starp viņa ģimeni un manējo tiešām nav nekādu radniecisku saišu. Tas nav iespējams.

- Paskaties šurp, mans mīļais, - mācītājs turpināja un, apstiprinādams savus vārdus, uzsita ar dūri pa gultas malu. - Te ir Stīvens Ficmoriss Smits, kurš patlaban gan uzturas Londonā, bet cēlies no Keksberijas. Ja, šinī grāmatā ir ierakstita visa Keksberijas bruņniecība ar Stīvenu Ficmorisu Smitu ka ciltstēvu. Varbūt šimbrižam jūsu ģimenē ir vienīgi ierēdņi, strādnieki un amatnieki, par to neņemos spriest. Es tamlīdzīgus jautājumus neuzstādu — nav manā dabā to darīt -, bat tas, ka jūs piederat pie šīs ģimenes, ir skaidrs kā diena. Zilās asinis, ser. Un, nudien, tā bijusi visvēlamākā krāsa, kamēr vien pastāv pasaule.

- Es būtu priecīgs, ja jūs manī varētu atrast kādu labāku un derīgāku īpašību, - jauneklis atteica.

- Muļķības! Viss pārējais nāk ar laiku! Jūs esat jauns. Visa dzīve vēl priekšā. Arī mani priekšteči cēlušies no labākajām dzimtām, bet viens no tiem, pārak jautri dzīvodams, zaudēja savu titulu. Visi, ar kuriem man būtu vēlēšana satikties kā ar draugiem, no manis tagad vairās, un tie, kas vēlētos but mani draugi, - priekš tiem es jūtos par lepnu. Mana dzīve ir ļoti vientulīga! Izņemot retas reizes, kad atbrauc viens otrs kaimiņu draudzes mācītājs, mans kolēģis, vai kāds sevišķi svarīgs gadijums - dažreiz pat ielūgums uz dineju - mani noved pie lorda Laksiljena, mana dzīve ir pilnīgi atšķiita no sabiedrības.

- Bet jums taču ir sava nodarbošanās, jums ir grāmatas un... meita.

- Ak, tiešām, tiešām — šinī ziņā es nebūt nevaru sūdzēties. Bet tagad, mister Smit, neļaujiet sevi ilgāki aizturēt slimnieka istabā. Lai kāds jums parāda ceļu uz viesistabu.

- Nekas, nekas, gan jau es pats atradīšu ceļu, - Stīvens atvadījās un devās lejā, klusi sevī priecādamies par sirsnību un atklātību, kāda valdīja šajā lauku namā, un ar rūgtumu sirdī salīdzināja to ar Londonas dzīves vēsumu.

- Es pavisam aizmirsu jums minēt, ka mans tēvs ne visai labi dzird, - Elfrīda bailīgi uzsāka, kad Stīvens parādījās uz mazā salona sliekšņa.

- Tas nekas; es to pats nopratu, un patlaban mēs jau esam vislabākie draugi, - Stīvens atsaucās gluži sajūsmināts. - Un tagad, mis Svankorte, vai jūs man ko neuzdziedāsiet?

Elfrīdu šāds uzaicinājums ļoti pārsteidza, bet tūlīt ari viņa saprata, ka pie tā laikam vainojams tēvs, kurš jau ne reizi vien bija viņu norīkojis par laika kavētāju garlaicīgiem viesiem. Bet, tā kā mistera Smita izturēšnās bija atklāta un sirsnīga un viņš bija tik jauns, ka neiedvesa tai ne mazākās bailes, meitene piekrita izpildit Stivena vēlēšanos, lai gan bez sevišķa prieka. Izmeklējusi nošu kaudzē vairākas vecas dziesmas, kuras senos laikos bija dziedājusi un spēlējusi viņas māte, Elfrīda nosēdās pie klavierēm un patīkamā kontraltā iesāka: “Klusā vēlā ziemas vakarā.”

- Mister Smit, vai jūs mīlat šo veco dziesmiņu? — viņa jautāja, kad bija beigusi dziedāt.

- Ak, pat ļoti, - Stīvens iesaucās, un šajos vārdos bija tik daudz sirsnības un apslēpta prieka, cerībā, ka varbūt viņa šo dziesmu izvēlējusies ar nodomu...

Kopš šī brīža no Stīvena atmiņas vairs neizzuda Elfrīdas tēls, kāds tas bija iespiedies viņa dvēseles dziļumos, meitenei dziedot. Tādu viņš to redzēja nomodas sapņos vaļējām acīm un dziļā miegā.

Jauna sieviete bāli pelēkā zīda tērpā ar neparasti maigām profila līnijām, kuras, virzīdamās uz leju, nozuda gulbja dūnām apšūtā izgriezumā uz krūtīm. Pelēkā zīda vēsums dīvainā kontrastā ar sejas un kakla silto, ziedošo toni! Vienīgā svece pie klavierēm pastumta nostāk; liesmas plīvo vienā līnijā ar dziedātājas galvu un apvij zeltainajām sprogām mirdzošu oreolu. Slaidas rokas uz klavieru taustiņiem, pavērtas lūpas, balss izskan dziesmas sērīgajos beigu vārdos: “Mīlestība, mīlestība, tu liec sirdij gauži skumt par visu, kas vājš un kusls, un tagad tu pati izvēlējies visvājāko un kuslāko sev par šūpuli, mājvietu un kapu!” Galva tikko manāmi noliekta, bet acis cieši veras priekšā noliktajās notīs. Tad ātrs skatiens Stīvena sejā; tāds pats - pat vēl ātrāks - atpakaļ pie notīm. Dziedātājas sejā izzūd skumju nokrāsa, un tās vietā parādas šķelmīgs prieks - tik ļoti tāls no parasta koķetes smaida.

Stīvens strauji piecēlās un pārgāja uz istabas otru pusi, kur kaklā starp sienu un klavierēm bija novietots turku dīvāniņš. No turienes viņš skumju pilnu skatienu nolūkojās Elfrīdā tik ilgi un cieši, ka viņas vaigi zem Stīvena dedzīgajiem skatiem pamazītēm, ar katru dziesmas vārdu, tapa arvien sārtāki un sārtāki.

Viņa beidza dziesmu, bet pagāja vairakas minūtes, iekāms uzdrošinājās pacelt acis uz Stīvcnu. Meitenes sejā atkal bija iegūlusi smaga grūtsirdība un drūmums.

- Jūs laikam ļoti reti dzirdat kādu dziedam, mister Smit, reiz mana dziesmiņa jūs tik ļoti spējusi aizgrābt.

- Varbūt mani tik ļoti aizgrāba nevis dziesmiņa, bet tā, no kuras es dziesmiņu dzirdēju: es domāju, jūs pati, - Stīvens maigi atteica.

- Ak, mister Smit!

- Kaut gan ari ta ir taisnība, ka man nav bijis daudz izdevības klausīties dziesmās. Šķiet, jūs mani ļoti pārprotat. Es neesmu tāds cilvēks, par kādu jūs mani turat. Jūs domājat, ka es nāku no trokšņainas dzīves, no lielpilsētas drūzmas un Londonas dzīves mutuļa. Bet ta nebūt nav. Mana dzīve ir tikpat mierīga kā jūsējā; varbūt vēl daudz vientulīgāka... vientuļa kā nāve.

- Kā nāve, kas nāk no pārmērīgiem dzīves baudījumiem? Bet patiesībā jūs tiešām neesat tāds, kādu es jūs biju iedomājusies. Tādēļ arī nekautrējos dziedāt jums dziesmas, kuras tikai pa pusei māku.

Bet noprazdama, ka tamlīdzīga atzīšanās viņas viesi varētu aizskart vai apvainot, viņa naivi piebilda:

- Es domāju, mister Smit, ka jus esat labāks, nevis sliktāks, būdams jauns un mazāk piedzīvojis. Es zinu... Es domāju, jums taču mana dzīve nešķiet pārāk nožēlojama un garlaicīga?

- Ak, nē, nebūt, - sekoja strauja, sirsnīga atbilde. - Tā ir pilna ziedu, pilna laimes, pilna burvīgas dzejas un...

- Nu, redziet, mister Smit, un visi pārējie cilvēki, ja es viņus lūdzu izsacīt savas patiesās domas par manu dzīvi, saka pavisam ko pretēju: mana dzīve esot šausmīga nasta un vienīgo atvieglinājumu tajā ienesot tikai nedaudzās dienas, kad te viesojas sveši ļaudis.

- Es varētu te dzīvot vienmer, - izsakot šos vārdus, Stīvena balss un acu skatiens nodevīgi liecināja par postu, kādu Elfrīda ar savam dziesmām jau bija paspējusi nodarīt viņa sirdij.

- Bet jūs taču nevarat te dzīvot vienmer, - meitene ātri piebilda.

- Ak, nē. - Un Stīvens, kā nesaudzīgas rokas atgrūsts, ierāvās sevī.

Elfrīdas jūtas iekvēlojās tikpat strauji, kā bija uzliesmojušas Stīvena sirdī, un vakarā viņa ilgi domāja par kluso, sirsnīgo jauno cilvēku.

IV

Otrā rītā Stīvens pamodās agri - tikko bija sākusi aust gaisma. No savas istabas loga viņš varēja saredzēt muižas ēku jumtus un pār tiem -jūras līmeni, pelēku un sastingušu ziemas aukstumā.

Uz viena no augstākajiem pakalniņiem stāvēja baznīca, kuras dēļ Stīvens bija šeit ieradies. Vienkāršā, kailā ēka, kas slējās pret debesīm pašā kalna virsotnē, izskatījās nolaista un melna. Baznīcai bija tornis -pussagruvis četrstūris baznīcas priekšā bez kādiem izrotājumiem kas drīzāk izskatījās kā monolīts turpinājums baznīcas jumta čukuram, nekā atsevišķas ēkas daļa.

Visapkārt baznīcai stiepās ne visai augsts valnis, aiz kura pletās kapsēta - nevis skaista, krūmiem un puķēm aizaugusi, pieminekļiem un krustiem greznota, klusa dabas aina, kādas parasts redzēt kapsētās, bet skarbs kapu kopu un nedaudzu gludu pieminekļu profils pret tālē saredzamo debess loku. Neviena koka, nedz krūma šinī kailajā,augstajā vietā; nekas cits, kā vienīgi zaļganpelēkā jūrmalas zāle.

Vēl nebija pagājušas pat piecas minūtes pēc īsās un paviršās lūkošanās pa logu, kad istaba jau bija tukša un Stīvens klusu izzadzies no mācītāja mājas.

Pēc divām stundām viņš atkal ieradās - sasarcis no ātrā gājiena, ar dzirkstošu dzīvesprieku acīs - un vērīgi aplūkoja sevi spogulī, pakavēdamies pie dažiem tualetes sīkumiem, ko agrāk bija atstājis gluži bez ievērības. Vņš izskatījās ziedošs un laimīgs pēc šī noslēpumainā un steidzīgā rīta gājiena.

Tā stāvēdams, viņš atminējas Elfrīdu. Ak, tur jau viņa bija! Viegli un veikli kā zēns, bet tomēr graciozi viņa skraidīja pa laukumu majas priekšā - vieglā plānā ģērbā, kailu galvu - un pūlējās noķert trusenu, kas nerātni nedevās rokā.

Dārza aina uzkrītoši atšķīrās no apkārtējiem neauglīgajiem pakalniem, kas to ieslēdza ciešā lokā. Krūmu puduri un koku biezokņi norobežoja šo Dieva doto zemes stūrīti no kailās apkārtnes. Pat šinī gadalaikā zāle šeit vēl bija kupla un zaļa. Neviena vēja pūsma neiekļuva caur vienmēr zaļo dzīvžogu, aiz kura vēl stāvēja rinda lielu, skaistu koku.

Te Stīvenu piepeši iztraucēja smagi, šļūcoši soļi vieglās rīta kurpēs, un aiz durvīm atskanēja sauciens: “Mister Smit.”

Sekodams aicinājumam, Stīvens steigšus atstāja istabu un ieraudzīja mācītāju Svankortu, kurš viņu aicināja uz savu kabinetu. Jauneklis steidzās izsacīt prieku, ka redz savu viesmīlīgo saimnieku piecēlušos no gultas.

- Es jau sacīju, ka drīz vien būšu uz kājām. Nav nemaz ilgi, tikai otrais gads, kopš esmu iepazinies ar reimatisma mokām, un, jo sīvāk tas man uzbrūk, jo ātrāk toties atkāpjas. Bet kur jūs šorīt tik agri bijāt? Redzēju, ka tikai nesen pārnācāt, vai ne?

- Gluži pareizi - biju izgājis pastaigāties.

- Laikam agri cēlāties?

- Jā, bija diezgan agrs.

- Pa kādu ceļu jūs gājāt? Domājams, ka uz jūrmalas pusi. Ikviens, kas atbrauc šurp, steidzas apskatīt jūru.

- Nē, es gāju pa upes krastu gar parka valni.

- Tad jūs šinī ziņā esat savādnieks. Jādomā, ka mūsu kailā apkārtne jums kas gluži jauns un tāpēc paspēja tik agri izvilināt no gultas.

- Nevaru sacīt, ka tā man būtu kas pilnīgi jauns, bet man te ļoti patīk.

Likās, ka Stīvens izvairās dot kādu tuvāku paskaidrojumu.

- Laikam gan jums te patiesi patīk, mister Smit, ja pēc sešpdasmit stundu ilga brauciena - turklāt ziemas laikā - vēl spējat doties agrās pastaigās. Bet tas jau nav no svara - vienam patīk māte, otram - meita. Cerēsim, ka esat izvēlējies to glītāko. Pēc brokastīm, mister Smit, un ne agrāk, tad es būšu ar mieru vienu otru jūdzi noiet kājām.

Viss mācītāja Svankorta dzīves saturs koncentrējās - kā jau mācītājam pienākas - viņa kabinetā. Bet pārāk daudz no mācītāja piederumiem te nebija redzams. Uz plaukta, kas aizņēma visu sienu blakus krāsnij, bija sakārtotas neskaitāmas pudeles ar zirgu, cūku un govju zālēm. Pie pretējās sienas stāvēja etažere, kuras izskats liecināja, ka tā pagatavota no kādiem veciem ozola vārtiem. Uz tās bija sarindoti izbāzti putni - pūces, meža pīles, kaijas -, virsējā plauktā iesprausti miežu un rudzu vārpu pušķīši ar papīra zīmītēm, uz kurām bija rakstīts,

kāda gadā un kur tie auguši.

Tad vēl daži plaukti un grāmatu skapīši - lielākā vai mazākā mērā pildīti ar teoloģijas grāmatām, kuras kā stipra klints balstīja šīs telpas svēto cienīgumu par spīti leļļu mājām, kas karājās turpat blakus pie sienas, akvārijiem, kuros peldēja dažādi jūras dzīvnieki, un Elfrīdas cepurei, kas bez kautrēšanās stāstīja par pasauli ar visiem tās priekiem.

- Bet nu pie darba, pie darba! - pēc brokastīm misters Svankorts sāka skubināt savu jauno draugu.

Visi sagatavojās doties uz baznīcu.

Misters Svankorts, kurš nupat kā bija uzcēlies no slimības gultas, lai par daudz nepiepūlētu savu slimo kāju, lika apseglot ogļmelno ķēvi. Stīvens atgādināja, ka viņam pie darba būs vajadzīgs palīgs.

- Vorm! - mācītājs pasauca.

Pagāja viena, tad otra minūte, un aiz ēkas stūra kļuva dzirdami lēni, šļūcoši soļi un kurnošā balsī atrūkta īgna atbilde:

- Ak tu, mana mūža dieniņa, domāju, ka nu būs pārgājis uz visiem laikiem, bet nē - ir atkal daudz sliktāk nekā agrāk. Lūk, nu atkal nevarēšu nekā strādāt.

- Kas jums noticis, Vorm? - mācītājs jautāja, kad aiz stūra tapa redzama Vorma figūra.

- Manā nabaga galvā atkal čurkst un šņāc tā, it kā tajā ceptu zivis.

- Ak Dievs, cik bēdīgi! Man patiesi žēl.

- Jā, ko lai daru? - Vorms murmināja. - Esmu dabūjis galvā tādu negantu troksni, ka nav vairs dzīvošanas ne dienu, ne nakti. Taisni tā, it kā visa pasaule ceptu zivis - cep, cep un cep manā nabaga galviņā, kamēr vairs nezinu, kur skriet, kur iet. Kaut jel Dievs mani drīzāk no šīm mokām atsvabinātu.

- Mans kurlums taču ir tikai kurlums, - Svankorts lidzjūtigi piebilda. - Bet nabaga Viljams Vorms pastāvīgi dzird, ka ļaudis viņa galvā cep zivis. Tas taču tiešām ir ļoti nepatīkami, vai ne?

- Es tik skaidri dzirdu, ka tauki uz pannas čurkst un sprēgā, it kā viss notiktu patiesībā, - Vorms apstiprināja.

- Tai gan jābūt nepatīkamai sajūtai, - piebilda ari Smits.

- Dīvaini, dīvaini, — mācītājs noteica, un procesija pamazām sāka virzīties augšup kalnā pa šauru taciņu, kas no abām pusēm bija ieslēgta zemos akmens krāvumos, kuros vietvietām spīdēja kvarca un asins-sarkana marmora gabali, kā redzams, ļoti mazvērtīgi, ja reiz tā, bez kādas ievērības, gulēja akmeņu kaudzēs.

Stīvens ar īstu vīra nopietnību un cienību soļoja līdzās zirgam, Vorms šļūca aizmugurē, un Elfrīda...Elfrīda bija visur - lidinādamās ar tauriņa vieglumu, viņa atradās drīz priekšā, drīz aiz muguras un pēkšņi gluži blakus, arvienu iemezdama sarunā pa jaurai piezīmei.

Pa ceļam mācītājs paskaidroja vienu otru lietu tuvāk.

Caur maziem vārtiņiem akmens valnī daži pakāpieni noveda kapsētā, bet šeit cilvēku nebūt nepārņēma drūmākas jūtas, jo senais valnis nespēja nošķirt kapsētas vienmuļīgo kailumu no apkārtējās brivās dabas. Tā bija piemērota vieta mirušo mājvietai, un jauki laikam bija te atdusēties, ja vien vispār var runāt par kādām jaukām sajūtām, cilvēku uz viņa pēdējo dusu pavadot. Nebija nekā, it nekā šausmīga šinī kapsētā! Kaut kas skaļš un dzidrs izskanēja tās kailajā plašumā, tik pretējs kapsētu ierastajai klusajai, noslēpumainajai balsij.

Uz kapu kopām nebija raibu puķu, kas liek atminēties tikai lepni ģērbtu apmeklētāju cilindrus un krepa lentes uz viņu piedurknēm; nebija riteņu iebrauktas risēs, kas atgādinātu par lepniem līķratiem; nebija rindā kā uz parādi nostājušos ciprešu. Nē, nekā tamlīdzīga - kliedzoša un uzbāzīga - te nebija; tikai gara, brīvi augusi un puduros satinusies sausa zāle klāja kapus; cilvēka roka te vēl nebija paspējusi viltot dabas pirmatnējo skaistumu.

Ārpus iežogojuma bija gluži līdzīga zāle, gluži līdzīga daba, un aiz tās dzidrs jūras līmenis stiepās pret apvārsni. Smagi apsūnojuši klinšu bluķi rēgojās krastmalā, un baltās putās sakulti ūdeņi kā milzīgi kaiju bari skalojās gar to masīvajiem Stāviem.

- Nu, Vorm! - misters Svankorts skarbi uzsauca, un vecis acumirklī sastinga, pilns uzmanības, lai saņemtu sava kunga pavēles.

Stīvens līdz ar Vormu tika atstāti darboties baznīcā līdz dienas vidum, kad Junitija, mācītāja istabameita, aizelsusies atskrēja ar ziņu, ka pusdiena jau padota.

Elfrida baznīcā nebija rādījusies. Tikai, kad pie pusdienu galda Stivens viņu lūdza apskatīt padarīto, meitene ieradās. Viņa bija tik dzīva, tik pilna spēka un straujuma, ka klusā, drūmā baznīcas telpa jaunajam Stīvenam vienā mirklī atspīdēja zeltainā rožu krasā. Vorms tika aizsūtīts izmērīt torņa augstumu.

Ko citu Elfrīda nu varēja darīt, kā vienīgi pienākt Stīvenam gluži tuvu - tik tuvu, ka viņas svārku mala pieskārās jaunekļa kājām - un apjautāties, kā veicas ar skiču zīmēšanu. Viņa nosēdās tam blakus un sāka iepazīties ar tehniskās zīmēšanas principiem. Tad viņai piepeši radās liela vēlēšanās uzkāpt kancelē un vai simto reizi iztēloties, kā gan tas ir - būt par mācītāju.

Elfrīda nedaudz pārliecās pār kanceles malu.

- Mister Smit, vai jūs nesacīsiet papam, ja es jums ko teikšu? - viņa jautāja, aizrāvusies piepešā vēlmē uzticēt tam kādu noslēpumu.

- Nekādā ziņā. - Stivens atsaucās, skatīdamies uz augšu.

- Nu, tad es pateikšu: es ļoti bieži uzrakstu papa sprediķus, un viņš tos nolasa labāk nekā pats savus. Un pēc tam viņš stāsta ļaudīm un man pašai ari, ko apcerējis tās dienas sprediķi, pavisam aizmirsdams, ka es biju tā īstā sacerētāja. Vai tā no viņa puses, mister Smit, nav šausmīga netaisnība?

- Cik jūs esat gudra! - Stivens izsaucās neliekuļotā apbrīnā. - Es neparko nespētu sacerēt sprediķi.

- Ak, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik tas ir viegli! - Elfrīda atteica, kāpdama zemē pa kanceles trepēm un tuvodamās Stīvenam, lai paskaidrotu šo lietu tuvāk.

- Tas ir gluži tāpat kā rotaļā ar ķilām, kur jāpasaka - kas? kur? kādēļ? Vai jūs to zināt?

- Nē, es tādu nepazīstu.

- Ak, cik žēl - tādēļ, ka šī rotaļa ir taisni tas pats, kas uzrakstīt sprediķi. Vispirms izvēlas tematu; tad pārdomā “kādēļ tā ir?”, “kas tas ir?” un tā tālāk. Visus šos jautājumus saraksta rindā vienu pēc otra un tad sāk vienu pēc otra atrisināt: pirmkārt - tā, otrkārt - tā, un treškārt - tā. Līdz “ceturtkārt” es nekad netieku, jo tēvs neparko to nevēlas - tas esot par daudz, un man nevajagot par velti piepilēt acis. Kad tas uzrakstīts, sprediķis gatavs. Tad es visu glīti pārrakstu uz tīra papīra un dažus gabalus apzīmēju ar lielām melnām iekavām un piezīmēm - “Ja baznīcēni sāk snaust, tad šo vietu izlaid!” vai “Mūsu kopējā lūgšana”, vai “Man pie draudzes vēl viens lūgums” -, un tad - beigu vārdi. Nu, un katras lapas puses apakšā es trekniem burtiem uzrakstu: “Runā klusāk!” Es gribu sacīt, tā es daru tēva sprediķa grāmatā, tāpēc ka tēvs, sprediķi lasot, mēdz runāt aizvien skaļāk un skaļāk, kamēr pēdīgi sāk kliegt. Ak. mister Smit, jūs nevarat ne iedomāties - mans tēvs dažās lietās ir tik savāds, tik savāds.

Pēkšņi viņa aprāvās - sievietes instinkts brīdināja, ka, aizrāvusies ar savu stāstījumu, viņa varbūt kļuvusi pārāk atklāta pret pilnīgi svešu cilvēku.

Tanī pašā brīdī viņi pa atvērtajām durvīm ieraudzīja mācītāju nākam uz baznīcu. Elfrīda izsteidzās laukā un devās pret kalnu pretī tēvam. Stiprs vēja pūtiens sāka raustīt kuplos svārkus, padarot vijīgo stāvu plīvojošajās drānās īpaši graciozu.

Pārmijusi ar tēvu dažus vārdus, viņa aizskrēja uz mājas pusi, kamēr tēvs palika stāvam un ar apmierinātu smaidu noskatījās tai pakaļ. Šinī brīdi viņš likās sevišķi labā un jautrā garastāvoklī. Asajā vējā viņa seja bija sarkana kā uguns liesma.

- Mazā nerātne, cik tu esi tapusi nebēdnīga, - viņš laimīgi nomurmināja un tad griezās pie Sfivena. - Mister Smit, nedomājiet, lūdzu, ka mana meita patiesībā ir tāda trakule, kādu viņu patlaban redzat. Nebūt! Viņa ir tikpat labi audzināta un nopietna kā jūs; to, ka jums šī īpašība tiešām piemīt, redzu pēc jūsu čakluma.

- Es jūsu meitu uzskatu par ļoti apdāvinātu, - Stīvens apgalvoja.

- Jā gan, viņa ir apdāvināta, bez šaubām, - atteica tēvs, pūlēdamies runāt iespējami vienaldzīgā balsī. - Mister Smit, es jums kaut ko uzticēšu, bet Elfrida, no Dieva puses, to nedrīkst zināt - no Dieva puses, jo viņ paastāv uz to, lai tas mūžam paliktu noslēpums. Redziet, Elfrida gandrīz ik reizes sacer manus sprediķus - un tas viņai ir mirkļa darbs.

- Viņa spēj it visu.

- Viņa tiešām spēj visu, šī mazā palaidne. Viņā ir uguns. Bet, lūdzu, mister Smit, tikai ne vārda par to, ne vārda.

- Ne vārda, - Smits nopietni apstiprināja.

* * *

- Es domāju, jums bus ērtāk, mister Smit, ja pie rokas būs kāds krietns amatnieks un nevis Vorms, - misters Svankorts otrā rītā griezās pie Stīvena. - Tādēļ es no lorda Laksiljena izprasīju atļauju aizsūtīt jums palīgā vienu no viņa ļaudīm. Pulksten desmitos viņš ieradīsies baznīcā. Tas ir ļoti inteliģents cilvēks un visur būs jums noderīgs. Viņu sauc Džons Smits.

Elfrīda šoreiz negribēja rādīties pie baznīcas kopā ar Stīvenu un tādēļ smaidīdama paziņoja, ka skatīsies no mājas uz baznīcas torni un gaidīs, kamēr viņš tur parādīsies.

- Tad es jūs redzēšu augstu pret debesīm.

- Un es jums pavēcināšu ar lakatiņu, kad būšu augšā uz torņa, -Stīvens jautri atteica, rādīdams, cik viņam bija patīkamas meitenes iedomas. - Tieši pēc divpadsmit minūtēm. - viņš turpināja, skatidamies savā kabatas pulksteni, - es būšu uz torņa un tad apskatīšos, kur jūs varu ieraudzīt.

Elfrīda nosēdās uz kāda krūmiem aizauguša sola, no kurienes varēja ar acīm sekot Stivenam un pie tam pārredzēt visu baznīcas apkārtni.

Pie baznīcas viņa pamanīja kādu baltu stāvu. Tas bija mūrnieks savā darba apģērbā.

Stīvens satikās ar šo cilvēku un apstājās.

Bet tavu brīnumu! Viņi vis negāja iekšā baznīcā, bet abi divi it omulīgi nosēdās uz kāda akmens tanī pašā vietā, kur bija satikušies, un, kā redzams, uzsāka ļoti nopietnu sarunu.

Viņa paskatījās pulkstenī: deviņas no norunātām divpadsmit minūtēm jau bija pagājušas, un Stīvens vēl ne domāt nedomāja kustēties no savas vietas. Pagāja vēl dažas minūtes - viņai tapa vēsi, un tā sāka drebēt. Un tikai pēc vesela stundas ceturkšņa abi stāvi piecēlās un sāka virzīties uz baznīcas pusi.

- Ne visai pieklājīgi! - Elfrīda pie sevis noteica, aiz dusmām piesarkdama gluži sārta. - Gandrīz jādomā, ka viņš iemīlējies šajā neglītajā mūrniekā un nevis...

Lai gan tālākais palika neizteikts, tas tomēr nepalika nedomāts.

Viņa piecēlās un aizgāja uz istabu.

- Tas laikam ir ļoti slinks, laisks un nevīžīgs cilvēks, ko tu tur Smitam aizsūtīji palīgā? - viņa apprasījās tēvam.

- Nebūt ne, taisni otrādi, - Svankorts brīnījās. - Viņš ir lorda Laksiljena mūrniekineistars.

- Ak tā, - Elfrīda vienaldzīgi noteica un atgriezās savā agrākajā vietā dārzā - sēdēja, gaidīja, ilgojās un drebēja.

Tā jau bija nieka lieta - tīrā bērnu spēle - paskaities no torņa augšas un pavēcināt lakatiņu. Bet viņas jaunais draugs to bija solījis, un kādēļ viņš to tik nekrietni piemāna? Tas viņai ļoti sāpēja.

Bija pagājusi vesela pusstunda. Un tikai tad uz vecā pussagruvušā torņa virsas nesteigdamies parādījās divi stāvi - kā tādi noguruši gāju putni uz vecas pils drupām. Un pat tad vēl Stivens nebija tik galants, lai izpildītu, ko pats nelūgts bija solījis. Drīz viņš atkal nozuda, nedevis ne mazāko zīmi.

Mācītāja mājā viņš atgriezās ap pusdienlaiku.

Blfridas seja bija neapmierināta, kad viņa manīja, ka Stivens uz to neskatās, un vienaldzīga, kad juta uz sevi vērstu viņa skatienu. Šī saltā izteiksme tomēr drīz pazuda - Elfrīdas sirds nespēja ilgi būt vēsa, un liekuļot tai nācās visai grūti.

- Mister Smit, vai tas bija pieklājīgi, noturēt mani tik ilgi aukstumā un lauzt doto solījumu, - pēdīgi pārmetoši izlauzās pār Elfrīdas lūpām, bet tik klusi, ka viņas tēvs to nevarēja sadzirdēt.

- Ak, piedodiet, piedodiet, - Stivens gluži apjucis lūdzās. - Es pavisam aizmirsu... pavisam aizmirsu. Mani aizkavēja citas domas.

- Un tas ir viss? - Elfrīda aizskarta jautāja.

Stivens uz dažiem acumirkļiem nogrima dziļās domās, it kā nesaprazdams, ko sacīt.

- Tas ir viss! - viņš tad atkārtoja Elfrīdas vārdus un tādā tonī, kā cilvēks, kuram bijis kas slēpjams.

V

Bija brokastlaiks.

Mācītājmājas ēdamistabu patīkami apgaismoja klusi sprēgājoša kamīna uguns, bet aiz loga visa daba bija ietinusies pelēkos ēnu plī vuros.

Augstie koki ar plati uz visām pusēm izplestiem zariem, eglīšu biezokņi un kadiķu krūmāji stāvēja gluži sarāvušies un tumši pelēki, bet tālie pakalni un tornis aiz viņiem - brūni melns. Pār visu to slīdēja zemie padebeši - pelēki un smagi kā pati melanholija.

Par spīti drūmajām ēnām un miglai, dabā nebija nekā tāda, kas - kā tas nereti mēdz būt - iedvestu nospiestību un skumjas. Gluži pretēji -pelēkā krēsla likās izstarojam maigas sirsnības un omulības jausmas. Debess gan bija apmākusies, bet lietus ne domāt nedomāja līt un nebija sagaidams ari turpmākajās dienās.

Elfrīda sēdēja pie galda, pagriezusies pret kamīna liesmām, un laiski

spēlējās ar kādu papīra lapu, kad aiz loga noklaudzēja vārtiņi.

- Ak, tas ir pastnieks! - viņa iesaucās, paskatījusies caur logu un ieraudzījusi vīrieti, kas steidzīgiem soļiem nāca caur dārzu. Acumirklī viņa jau bija priekšnamā un pēc mirkļa atgriezās, paslēpusi rokas aiz muguras.

- Kā jūs domājat, cik ir? Trīs tev, tēt, viena misteram Smitam un... mis Svankvorte nav aplaimota ne ar vienu. Bet vienā no tavām, tēt, -kura no lorda Laksiljena - ir kaut kas ciets. Caur aploksni var manīt. Diezin kas tas varētu būt?

- Nesaprotu, ko lords Laksiljens man varētu rakstīt, - misters Svankorts brīnījās un, iedevis Stīvenam viņa vēstuli, atplēsa lorda Laksiljena vēstules aploksni, atlocīja papīru un saka ar visdziļāko godbi jību lasīt; viņa seja pieņēma pavisam svešādu - svinīgāku - izskatu, kā jau tas pienākas, kad panīcis lauku muižnieķelis lasa augsta lorda sūtījumu.

Toties Stīvens savu vēstuli lasīja ar gluži pretēju izskatu.

Londonā, ceturtdienas vakarā.

Mīļais Smit...

Vecais trako kā negudrs un tapis vai zili melns aiz dusmām, ka Tu nevarot vien pabeigt savas baznīcas skicējumus. Viņš saka, ka Tu darot viņam vairāk rupju, nekā esot vērts. Viņš nu man uzdeva uzrakstīt Tev vēstuli un piedraudēt, ka ilgāk Tu vats nekādā ziņā nedrīksti izpalikt -viņš pats visu to nieka darbu būtu padarījis trijās stundās, tā viņš saka. Es gan viņam pūlējos iestāstīt, ka Tev būvju skicēšanā vēl nav nekādas prakses, tomēr tas - kā noprotams - uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Bet, ja Tu gribētu paklausīt laba drauga padomam, tad varu pateikt, kā es daiītu Tavā vietā. Es neceltu ne ausu par viņa lamāšanos un paliktu mierīgi turpat vēl kādas pāris dienas, tas ir, ja man nebūtu nekāda liela vēlēšanās atgriezties Londonā. Paliec vislabāk līdz nedēļas beigām un izlaid savu riksi līdz galam. Vai nu Tu atgriezies sestdienas vai pirmdienas rītā. tracis šā vai tā būs krietns...

Tavs uzticamais

Simpkins Dženkins.

- Hm... ļoti nepatīkami. - Stivens iesaucās, kā jau zemāks ierēdnis, kurš visu laiku turēts par nez kādu svarīgu putnu un kura īsta daba un

nozīme pēkšņi atklājusies, un viņš nolikts savā īstajā vieta.

- Kas ir nepatīkami? - Elfrīda ieprasījās.

Bet Stīvens jau bija paspējis atžilbt no lielā apjukuma un atgūt savu “piedzīvojušā arhitekta” cienību.

- Mati ļoti žēl, bet svarīgas darīšanas mani bez kavēšanās sauc atpa kaļ uz Londonu, - viņš paskaidroja.

- Ko jūs sakāt? Tūliņ jābrauc prom? - ieprasījās Svankorts, skatīdamies pār savas vēstules malu. - Svarīgas darīšanas! Kas tad nu? Tik jauns cilvēks, un jau tik lielas darīšanas?

- Fakts ir tāds, mister Svankort, - Stīvens atteica, pietvīkdams un gandrīz nokaunējies, - fakts ir tāds, ka misters Džubijs raksta, lai es bez kavēšanās ierodos atpakaļ Londonā, un man viņam jāpaklausa.

- Es saprotu, es saprotu. Jūs esat liels diplomāts, vai ne? Nu, es tomēr šo to tagad noprotu. Jums laikam ir cerības drīzumā tapt par Džubija kunga kompanjonu, vai ne tā? To jau es tūliņ nopratu, kad izlasīju viņa aizvakarējo vēstuli - no vēstules toņa noprotams skaidrāk nekā no vārdiem. Mister Smit, viņš uz jums liek lielas cerības, lielas cerības! Kā cita labad gan viņš tā rūpētos par jūsu atgriešanos?

Tamlīdzīgi vārdi un uzslava Stīvenam, protams, varēja būt tikai patīkami; tapt par kompanjonu visslavenākajam praktizējošam arhitektam Londonā - tas būtu ļoti vilinoši, bet, Stīvens zināja, ka pilnīgi neiespējami. Jaunais cilvēks noprata, ka Svankorts ir par viņu visai augstās domās, un ar rūgtu nožēlošanu pardomaja, uz cik nedrošiem pa matiem vecais mācītājs savas cerības dibinājis, ja šinī lietā vispār varēja būt runa par kādiem pamatiem. Un tad piepeši viņa sejā atspoguļojās tik dziļas sēras un sāpes, ka tā pilnīgi pārvērtās.

Elfrīda tīri vai izbijās no šī skatiena, un pat misteram Svankortam viņa drūmums likās uzkrītošs.

- Neuztraucieties velti, Smit, - viņš, kā mierinādams, steidzās piebilst. -Jūs atbrauksiet pie mums vēlreiz un. protams, bez kādām veikala darīšanām. Ieradīsieties vienkārši kā viesis - jūs mani saprotat -, nu. teiksim tā, pa brīvdienām. Jums, pilsētniekiem, tāpat kā skolas bērniem, ir savs atpūtas laiks no lielās piepulēšanās. Kad tas būs?

- Domājams, ka augusta mēnesī.

- Nu, redzat, cik labi; tātad apciemosiet mūs augustā. Tad jums nevajadzēs tik ļoti steigties atpakaļ. Man ir liels prieks, ka reiz taču es esmu atradis cilvēku, ar kuru nav kauns parunāt šinī postažā. Pie reizes, man jums kaut kas sakāms. Jūs taču nedomājat braukt atpakaļ jau šodien?

- Nē, jāsteidzas man nav, - Stīvens atteica, bet tā kā vilcinādamies,

- varu palikt līdz pirmdienas ritam.

- Vareni, vareni! Tas nāk taisni par labu manam priekšlikumam. Šī vēstule, kā redzat, ir no lorda Laksiljena, mūsu godājamā draudzes priekšnieka un Endelstofas pils īpašnieka. Es jums par viņu laikam jau šo to minēju.

- Es viņu... Es esmu par viņu dzirdējis.

- Patlaban viņš atrodas Londonā, kā domājams, kādās svarīgās darīšanās. Ari lēdija Laksiljena ir kopā ar viņu. Un te nu viņš man raksta un lūdz aiziet uz pili pameklēt viņa kabinetā kādu dokumentu, ko tas aizmirsis paņemt līdzi.

- Kas tas bija, ko viņš tev atsūtīja vēstulē? - Elfrīda ziņkārīgi jautāja.

- Tā bija atslēga no viņa rakstāmgalda, kurā glabājas minētie papiri. Viņš ne labprāt uztic tādas lietas kuram katram. Esmu jau bieži izdarījis viņam tamlīdzīgus pakalpojumus. Un tagad man ienāca prātā kaut kas lielisks: iztaisīt vienu slaidu pēcpusdienas braucienu uz pili un atpakaļ -taisni prom gar Torgana līci un tad atpakaļ pa Endelstofas lielceļu; un kamēr es pameklēšu vajadzīgo papīru, jūs varēsiet aplūkot pils iekštelpas. Ziniet, man tā ir piejama kurā katrā brīdī. No ārpuses skatoties -vienkārša un neievērojama ēka, bet iekšpusē ir ārkārtīgi grezna halle ar milzīgi platām ozolkoka trepēm un senlaiku greznojumiem. Galerijā atradīsiet pat ļoti slavenu meistaru gleznas.

- Jā, es zinu, - Stīvens atteica.

- Tātad jūs tur jau esat bijis?

- Es pili redzēju garāmbraucot, - Stīvens pasteidzās savus vārdus pārlabot.

- Tā ir cita lieta, bet es runāju par iekšpusi. Un turienes baznīca ir daudz vecāka un arhitektūras ziņā interesantāka nekā mūsējā. Kā jau būsiet dzirdējis, es apkalpoju abas draudzes. Ir jau taisnība, bez palīga grūti iztikt; piemēram, tālie gājieni pa mitrām pļavām rudens rītos stipri vien kož kaulos. Bet, paldies Dievam, mana stiprā daba ir liels atbalsts,

- te misters Svankorts lepni noskatīja savu stāvu, - pretējā gadījumā es klepotu cauru gadu. Un pie tam, ja paša lorda ar ģimeni nav mājās, tad viss mans ganāmpulks sarūk līdz pāris zemniekiem. Nu, tātad - mēs dosimies ceļā, vai ne? Elfrīda, tev nav nekas pretim?

- Ak, es piedalos no visas sirds! - Elfrīda apliecināja, un visi piecēlās no galda. Stīvens solījās vēlreiz aiziet uz baznīcu izdarīt pēdējos mērījumus.

* * *

Brauciens uz Endelstofas pili - kā jau norunāts - notika tajā pašā pēcpusdienā ap pulkstens trijiem.

Rīta biezā migla bija pazudusi, un tās vietā pār apkārtni plūda bāla gaisma. Pati saule nebija saredzama.

Pajūgs viegli devās uz priekšu. Klusi čirkstēja lielceļš, un zirga pakavu klaudzēšana bija tikko sadzirdama. Ceļš stiepās taisnā līnijā līdz pašam apvārsnim.

Aiz līča ceļš nogriezās sāņus. Viņu skatiem jau parādījās lorda Laksiljena pils. Sieviete ar brangu dubultzodu sēdēja pie parka vārtiem līdzās mazam zēnam, izpildīdama vārtnieka pienākumus. Ieraudzījusi braucējus, viņa pasteidzās atvērt vārtus.

- Nabaga puisītis! Es viņam ko iedošu, - Elfrīda sacīja, izņemdama no kabatas naudas maciņu, un steidzīgi to atvēra. Tanī pašā acumirklī gluži kā balts putnu bars aizlidinājās pa vējam uz visām pusēm.

- Te nu bija, - Stīvens klusi iesmējās.

- Elfrīda, ko tas nozīmē? - mācītājs jautāja. - Vai tu savu papīra naudu sāc plosīt gabalos?

Elfrīda izskatījās nobijusies un nokaunējusies.

- Nē, tēt, tie ir manis pašas papīri, - viņa stostījās.

Pa to laiku Stīvens bija izlēcis no ratiem, lai palīdzētu vārtnieces puikam, kurš ložņāja pa riteņu starpu un gar zirga kājām, uzlasīdams papīra strēmelītes. Kad visas papīra lapiņas bija atkal rokā, viņš tās pasniedza Elfrīdai un iekāpa ratos.

- Jūs laikam nevarat izprast, kas tie par papīrīšiem, - Elfrīda ierunājās kā atvainodamās, kad viņi jau sen bija iebraukuši cipresēm apstādītā alejā. - Tādēļ es jums gribu pateikt. Tie ir kādas noveles manuskripti, ko es patlaban saceru.

Elfrida runādama apjuka tik ļoti, ka pietvīka kā biete un, jo vairāk

viņa pūlējās nesarkt, jo vairāk apjuka.

- Laikam kāds stāsts? - Stīvens jautāja.

Misters Svaknkorts nebūt neinteresējās par jauniešu sarunu, tikai šad tad uztverdams kādu nejauši sadzirdētu vārdu.

- Jā gan, stāsts par Killionas pili; notikums no piecpadsmitā gadu simteņa. Es jau zinu - tādi temati vairs netiek uzskatīti par modemiem, bet man tik ļoti patīk vēsturisks sižets.

- Manuskripts naudas makā! Pirmā dzirdēšana! Un ja nu jums uzbrūk laupītāji?

- Jā, tā es savus manuskriptus mēdzu uzglabāt. Tā daru tāpēc, ka iedvesma man pa lielākai daļai uznāk vai nu braucot vai jājot, un tad es visu uzrakstu uz pirmā papīrīša, kas gadās pie rokas. Un makā es tos noglabāju tāpēc, ka tur viņi man nekad nevar pazust.

- Un ko jūs domājat darīt ar savu stāstu, kad tas būs gatavs?

- To es vēl nezinu, - Elfrīda atteica un pievērsa skatienu pilij, kas patlaban kļuva redzama aiz kuplo koku zariem.

Izbraukuši caur bieziem mūra vārtiem ar augstu, velvētu jomu no pelēki brūniem akmeņiem, viņi apstājās pie pils - milzīgas drūmas ēkas, kura - kā liecināja tās arhitektūra - ne reizi vien bija papildināta.

Augstajos pils logos bija krāsainas vitrāžas, virs tiem - sienas ar fantastiskiem reljefiem un groteskām figūrām.

Augstu virs jumta pacēlās lieli astoņstūraini skursteņi, bet tos tomēr pārsniedza aiz pils augošo papeļu slaidās, tumšās galotnes.

Kā jau misters Svankorts bija teicis, lorda prombūtnes laikā viņš te, pilī, bija pilnīgs kungs ar tiesībām rīkoties kā savās mājās. Kad viņš bija izskaidrojis pils pārvaldniekam savas ierašanās iemeslu, visus bez kavēšanās ieveda bibliotēkas istabā un atstāja pilnīgi savā vaļā.

Svankorts drīz vien iegrima darbā, rakņādamies pa lielo papīru kaudzi, kuru bija atnesis no kabineta. Stīvens un Elfrīda, varēdami rīkoties pēc savas vēlēšanās, drīz vien nozuda pils istabu labirintā.

Elfrīda devās uz gleznu galeriju, un Stīvens viņai neviļus sekoja. Tā bija tumša, ēnaina telpa, ierīkota dažus gadu simteņus vēlāk nekā pati pils. Stingrā renesanses stila pīlāri balstīja griestu velvi, kas bija izgreznota ar tā paša laikmeta vēlāka perioda jocīgi līkumainajiem ornamentiem. Un, lai gan ārkārtīgi lielajā gala sienas logā vēl raiboja gotiskas krāsainas rūtis, pārējie logi jau bija modemi matēti.

Stīvens atspiedās pret palodzi un, domās nogrimis, ar acīm sekoja Elfrīdas stāvam istabas vidū. Ari viņu nospieda dīvainā burvju vara, kas plūda no Laksiljena senču bālajām, mironīgajām sejām. Kā smaga roka viņu tumšie skati gūlās uz sirds...

Pēkšņi istabas otrā galā noklaudzēja durvis, un viegli kā baltas dūjas parādījās divas mundras meitenes. Acis aiz prieka dzirkstīja vien, dzeltenie mati no ātrās skriešanas plīvoja uz visām pusēm, un lūpas pavērās tīrā nevainīga bērna smaidā.

-Ak, mis Svankorte! Mīļā, mīļā Elfij! Mēs dzirdējām, ka jūs te esat. Vai jūs paliksiet pie mums? Jūs taču esat mūsu mazā māmiņa, vai ne, Elfij? Mūsu lielā māmiņa aizbrauca uz Londonu, - viena čivināja.

- Es jūs gribu nobučot, - otra, drusku mazāka par pirmo, pacēla balsi.

Viņu sārtie vaigi un zeltaino matu sprogas acumirkli nozuda Elfrīdas tērpa krokās; viņa apstājās un maigi apskāva abas mazās.

- Jūs redzat, kādas nerātnes, - Elfrīda smējās, griezdamās pie Stīvena. - Viņas pēdējā laikā ieņēmušās saukt mani par savu “mazo māmiņu”, tāpēc ka es viņas tik ļoti mīlu un pirms dažām dienām man bija mugurā gandrīz tāda pati kleita, kā lēdijai Laksiljenai.

Abas meitenes bija lorda Laksiljena vienīgie bērni - lēdija Marija un lēdija Keita. Tagad, vecāku prombūtnes laikā, abas bija atstātas daudzo audzinātāju un guvernanšu uzraudzībā. Grūti tām nācās nest sava titula smagumu.

Lords Laksiljens ļoti mīlēja savus bērnus. Nevarēdams sagaidīt, kad laulātā draudzene to beidzot aplaimos ar dēlu, pēc kura viņš tik ļoti ilgojās, lords pamazām atsala pret sievu, toties abam meitenēm pieķērās vēl jo vairāk.

Bērni Elfrīdu ārkārtīgi mīlēja; kāda instinktīva dziņa ļāva tiem noprast, ka te nav darīšana ar īsti pieaugušu jaunkundzi, bet ar tādu pašu bērnu, tikai mīļāku un lielāku.

Izbijies mazākās skatiens uz durvju pusi, pa kurām meitenes bija ieskrējušas, atgādināja, ka viņi galerijā nav vieni. Tur jau gaidīja kāda guvernante, kura patlaban grasījās laupīt nabaga mazajām lēdijām brīvību.

Abas cietumnieces tika aizvestas, un Elfrīda pagriežas pret savu viesi, kuru bija atstājusi galerijas otrā galā. Stīvena tur vairs nebija. Vēlreiz pārskatījusi visu galeriju, viņa izgāja koridorā un devās uz bibliotēkas istabu, domādama, ka Stīvens būs aizgājis pie viņas tēva. Bet misters Svankorts, visu pamests un apkārtējo pasauli aizmirsis, divu sveču gaisma nopūlējās, sasiedams un atsiedams biezus vēstuļu un papīru saiņus.

Elfrīdai ienāca prātā iet paskatities, kur Stīvens palicis, bet abu attiecības vēl nebija tik draudzīgas, lai dotos viņu meklēt. Meitene cīnījās ar savu kautrību un... tik ļoti vēlējās, kaut šis jauneklis būtu atkal tuvumā.

Noskumusi viņa atgriezās gaitenī un nemiera pilnām acīm lūkojās uz visām pusēm, cerībā ieraudzīt savu ilgu tēlu.

Neskatoties uz to, ka istabās caur logiem vēl ieplūda dienas gaisma, gaiteņos jau valdīja pilnīga tumsa - tie bija ēnaini, klusi un skumji.

Neatradusi gaitenī nevienu cilvēku, viņa nolēma pameklēt Stīvenu istabās un devās uz kādām stikla durvīm, pa kurām plūda vāja dienas gaisma. Atvērusi šīs durvis, viņa ieraudzīja kaut ko pārsteidzošu. Pa labi, dažus soļus no durvīm, pa kuram ta patlaban bija iznākusi, spīdēja no otras puses apgaismots plats logs. Priekškari bija nolaisti, bet tik plāni, ka tiem cauri varēja manīt spožo gaismu.

Uz priekškara bija redzama kāda ēna. Bez šaubām, tas bija Stīvena profils - viņš stāvēja augšup paceltām rokam, kurās kaut ko turēja. Tad parādījās otra ēna - ari profilā - un pienāca viņam pavisam tuvu. Tā bija sieviete. Viņa pagrieza Stivenam muguru, viņš pacēla rokas vēl augstak un aplika kaut ko ap sievietes pleciem - laikam mēteli vai šalli aplika tik rūpīgi, ak, tik rūpīgi... nozuda...parādījās atkal - viņas priekšā - un palīdzēja aizpogāt. Un tad - vai viņš to skūpstīja? Ak, nē, nē! Bet - šī kustība tomēr varēja but skūpsts... Tad abas ēnas šķīrās, izauga milzīgi lielas un... nozuda.

Pagāja dažas minūtes.

- Ak, mis Svankorte! Kāds prieks, ka jūs beidzot atrodu. Es jus ta meklēju, - kāda balss piepeši ierunājās viņai aiz muguras - tas bija Stīvens.

Elfrīda atgriezās gaitenī.

- Vai jūs pazīstat kādu no pils ļaudīm? — viņa izbrīnījusies iejautājās.

- Nē, nevienu; kā lai es te kādu pazītu? - Stīvens atteica, ne mazāk izbrīnījies par negaidīto jautājumu.

VI

Līdz ar Stīvena vārdiem Elfrīdas ausīs atsitās kluss troksnis, it kā piesardzīga durvju aizvēršana. Tas, kā likās, nāca no apgaismotās istabas. Pēc brīža dārzā uz zvirgzdiem nokaisītā celiņa parādījās tumšs stāvs un steidzīgi devās lejā gar upi. Mijkrēslī tumšā stāva kontūras iezīmējās ļoti vāji. Figūra tapa aizvien mazāka, pēdīgi pavisam saplūda ar tumsu un nozuda aiz krūmu puduriem.

Šinī bridi atskanēja mistera Svankorta balss. Jaunieši pagriezās un aizsteidzās uz saucēja pusi. Mācītājs stāvēja, jau pilnīgi gatavs doties ceļā - ar aizpogātu mēteli un cepuri galvā. Viņš sagaidīja abus jauniešus acīm redzami labā garastāvoklī, kā jau cilvēks, kura pūles vainagojušās panākumiem.

Zirgs ar ratiem jau bija pils priekšā, un pāris minūtēs viņi atradās uz lielceļa. Velvētā akmeņu arka ar savu dobjo atbalsi palika aiz muguras; koki ceļa malā stāvēja, augstu izstiepuši kailos, tumšos zarus, caur kuriem pie debesīm vietām varēja saskatīt spožas zvaigznes.

Neviens nerunāja ne vārda.

Elfrīdas smadzenes vētraini apstrādāja tumšo noslēpumu, kas, viņasprāt, vijās ap Stīvena personu. Šis jauneklis, kurš bija atnesis sev līdzi jausmas par jaunu dzīvi, kurš pavisam nejauši bija nokļuvis Endelstofas pilī, - te viņš piepeši un tik neizprotamā kārtā bija paspējis tuvināties kādai it kā nejauši satiktai lēdijai. Un tas viss - vienā vienīgā pusstundā.

Kas tā bija par istabu, kur viņa tos abus redzēja, Elfrida prātoja, laikam taču paša lorda darba istaba - viņa kabinets.

Bet kādi ļaudis patlaban uzturējās pilī? Viņa droši zināja, ka bez bērnu audzinātājām un apkalpotājām tur nebija nevienas svešinieces, un tās Stīvens viņas klātbūtnē bija pilnīgi ignorējis.

Varbūt spēlē bija iejaukta tā persona, kuru viņa pamanīja klusi un noslēpumaini atstājam pili un nozūdam dārzā? Uz šo jautājuma viņa nerada atbildi, ja vien negribēja apjautāties pašam vainīgajam, un to viņa nekad, nekad nebūtu darījusi.

Bet, jo vairāk viņa gudroja, jo vairāk lauzīja galvu par neatrisināmo mīklu, jo gaišāka tapa atziņa, ka sastapšanās starp tiem abiem bijusi gluži nejauša un nevis iepriekš norunāta satikšanās.

Tad viņa nonāca pie gluži saprotama jautājuma par noslēpumainās sievietes personību. No apkalpotājām vai vispār zemākas ļaužu šķiras šī persona, pēc Elfrīdas domām, nevarēja būt. Stīvens Smits nebija tas cilvēks, kas lakstosies ar dienestniecēm. Lai gan maigi, bet tomēr viņa acīs spīdēja godkārība un pašcieņa; viņš acīmredzot skatījās augstāk. Elfrīda bija pārsteigta, apmulsināta un greizsirdīga uz noslēpumaino svešinieci. Tai pašā laikā viņas sirdī pret šo jaunekli pamodās daudz karstāka jūsma, nekā līdz šim.

Patlaban bija aizsniegta kāda maza upīte - dabiska robeža starp Endelstofas austrumu un rietumu daļu. Šeit ceļš nolaidās dziļā ielejā un otrpus tilta pacēlās stāvā kalnā.

Mācītājam jau izsenis bija paradums šinī vietā pēc garlaicīgās klidzināšanas pa līdzenumu uzmudināt zirgu braucienam stāvajā kraujā. Nebija nekādas vajadzības izkāpt, bet, tiklīdz zirga soļi, virzoties aug šup, kļuva lēnāki un apdomīgāki, Elfrīda piecēlās no sēdekļa un ar vienu lēcienu bija uz ceļa.

Stīvenam bija patīkami pārtraukt nospiedošo klusumu.

- Bet, mis Svankorte, kādas riskantas lietas jūs darāt! - viņš iesaucās un acumirklī bija pa otru pusi no ratiem laukā.

- Ak, tas nav nekāds risks, - skanēja vēsa atbilde, jo noslēpumaina parādība Endelstofas pilī vēl joprojām kā ēna klājās pār meitenes sirdi.

Stivens nogrima domās un palika iepakaļ, kā Elfrīdas noraidošā toņa atgrūsts. Bet šāda aušošanās taču ir skuķu priekšrocība, viņš pēc kāda brītiņa nodomāja, pienāca tai klāt un ar īstu spāniešu granda eleganci piedāvāja elkoni, lai palīdzētu uzkāpt pa kalna stāvo nogāzi.

Kāds tas bija kārdinājums! Tādas lietas Elfrīdas mūžā notika pirmo reizi, ar viņu apgājās kā ar pieaugušu sievieti - vīrietis piedāvāja viņai atbalstu un vēl tādā veidā, ka viņai palika tiesības pieņemt vai atraidīt. Līdz šim brīdim viņa vēl ne reizes nebija baudījusi kāda vīrieša ievērību, ja neskaita tēvu: “Elfrīda, dod man savu roku.” - “Elfrīda, pieķeries pie manas rokas.”

Tas bija svarīgs notikums. Viņa nogaidīja, līdz sirds drusku norima, un tad apsvēra - jā vai nē? Saprotams, visas viņas jūtas bija par “jā”, bet te dvēsele ieskanējās kāda cita balss - spītība -, un tā prasīja pēc soda.

- Nē, pateicos, mister Smit Es daudz labāk varu iztikt viena pati.

Tas bija Elfrīdas pirmais mēģinājums apieties ar cienītāju kā pieaugušai. Bet tad, piepeši nobijusies, gan vairāk no tādas uzstāšanās varbūtējām sekām, nekā no domām, kādas Stīvenam varētu rasties par šādu muļķošanos, viņa strauji pārlaboja:

- Bet tomēr - es pieņemu.

Nerunādami ne vārda, viņi soļoja uz augšu.

- Kādēļ jūs esat tik klusa, mis Svankorte? - Stīvens pārtrauca klusēšanu.

- Varbūt jūs man tāpat izliekaties kluss, - viņa atcirta.

- Man varētu būt savi iemesli.

- Šaubos; tikai skumjas dara cilvēku klusu. Un jums tiešām nav nekāda iemesla skumt.

- Jūs tikai nezināt, bet ari man ir savas rūpes. No citas puses skatoties, tās varbūt arī nav rūpes, bet savā ziņā bezizejas stāvoklis.

- Sakiet, kas tas ir? - Elfrīda dedzīgi iesaucās.

Stīvens vilcinājās.

- Es jau varētu pateikt, - viņš sacīja, - bet varbūt labāk...

Elfrīda atlaida Stīvena elkoni, gandrīz atgrūda to no sevis un strauji papurināja galvu - cik lielā mērā cilvēks var zaudēt cieņu, ja uzstāda jautājumu, uz kuru tiek liegta atbilde, lai cik pieklājīgs ari nebūtu at teikums.

- Es nevēlos zināt, es it nekā par to nevēlos zināt, - viņa iesaucās. -Bet, lūk, tēvs ir jau augšā, viņš gaida! Mums jāsteidz viņu panākt!

-Tēt, te ir tava Elfrīda! - viņa iesaucās, ar vienu lēcienu atrazdamās blakus tēvam, un noslīdēja viņam blakus uz ratu sēdekļa, nemaz neievērodama, ka Stīvens viņai grib palīdzēt iekāpt.

- Ak, jā, - mācītājs atsaucās, atmozdamies no snaudiena un pūlēdamies runāt jautrā tonī. Viņš piecēlās un grasījās izkāpt.

- Tēt, ko tu dari? Mēs jau vēl neesam mājās.

- Ak, saprotams, saprotams! Mēs jau vēl neesam mājās, - misters Svankorts pārtrauca, pūlēdamies neuzkrītoši ieņemt agrāko pozu, it kā nemaz nebūtu pakustējies. Es tik dziļi biju nogrimis domās, ka nemaz neievēroju, kur esam.

Pāris minūtēs mācītājs bija no jauna iegrimis... saldā miegā.

* * *

Šis vakars Stīvenam Smitam bija pēdējais Endelstofas mācītājmājā.

Viņš izskatījās nospiests un noskumis. Nelīdzēja mācītāja laipnie, atkal un atkal atkārtotie piekodinājumi vasarā vēlreiz atbraukt apciemot viņa ģimeni. Likās, tas uzvēla viņa sirdij vēl jo smagāku nastu.

Nākamajā rītā saule vēl nebija uzlēkusi un viss tinās pelēkā miglas plīvurā, kad Stīvens Smits jau bija gatavs ceļam.

Elfrīda nebija gulējusi visu nakti. Viņa nemierīgi mētājās savā gultā, baiļodamās aizgulēties. Pirms šķiršanās viņa vēl reizi gribēja paskatīties Stīvenam acīs, redzēt viņa vijīgās matu cirtas, klusi atvadīties no tā, kuru noslēpums bija padarījis tik romantisku.

Gaisma vēl nebija aususi, kad brokastu galds jau bija klāts. Misters Svankorts, sava viesa sirsnīgās izturēšanās aizkustināts, tik agrā rīta stundā bija piecēlies, lai no viņa atvadītos. Viņš bija izbrīnījies, ieraudzīdams, ka ari Elfrīda sekojusi viņa priekšzīmei un ienāk ēdamistabā, nesdama rokā lukturi ar sveci.

Pa to laiku, kamēr Viljams Vorms gatavojās ceļam, mācītāja mājas ļaudīm bija vislabākā izdevība vingrināties pacietīgas gaidīšanas mākslā; Elfrīda izklaidīgi un bez kāda sevišķa nodoma izgāja dārzā un pagriezās uz lapenes pusi.

Stīvens viņai sekoja.

Kailiem krūmiem noaugusi upes leja izpletās pie viņu kājām, ietinusies aukstos, smagos miglas blāķos.

Cieši viens otram blakus atspiedušies pret lapenes vienkāršajām koka margām, viņi izklaidīgi un nerunīgi skatījās tālumā. Elfrīda pārtrauca klusēšanu un smagu - kā pēc grūta darba - roku norādīja uz kādu skaistu līniju tālajos augstumos. Bet Stīvena mākslinieka acs - vai nu vispār, vai apstākļu iespaidā - nespēja novērtēt nekādus dabas daiļumus. Pavirši un kā no liela attāluma viņš sekoja Elfrīdas skatienam; likās, kādas dziļas domas nodarbina viņa prātu.

- Nu tad, mis Svankorte, dzīvojiet sveiki, - viņš piepeši teica, it kā pamodies no savām smagajām domām. - Es domāju, būs labāk, ja otrreiz vairs nesatiekamies, neskatoties uz ielūgumu, par kuru tomēr ļoti pateicos.

Jūtīgās stīgas Elfrīdas sirdī strauji iedrebējās. Kādas dziļas skumjas un pat sāpes izskanēja Stīvena vārdos. Tagad viņa tam būtu spējusi piedot lielāku noziegumu, nekā viena otra noslēpuma neizpaušanu. Viņš pat neuzdrošinājās paskatīties viņai sejā, un tas Elfrīdu iedrošināja.

- Ak, mister Smit, atbrauciet gan; apciemojiet jel mūs vēlreiz, - viņa lūdzās.

- Tā man būtu liela laime, bet būs tomēr labāk, ja es to nedarīšu.

- Kādēļ?

- Ir daži apstākļi, kuru dēļ mana turpmākā ciemošanās pie jums būtu nevēlama... Nevis attiecībā uz mani, bet taisni uz jums.

- Ak, es noprotu gan, kādēļ jūs pie mums vairs negribat atbraukt. Mēs jums patiesībā nemaz neesam vajadzīgi. Aizbraucis atpakaļ uz Londonu, jūs jutīsieties atkal laimīgs savu jautro, trokšņaino biedru barā - saprotams, tad jau jūs vairs neatminēsiet mūsu vientulību...

- Jūs zināt gluži labi, ka tā nav.

- ...un netraucēti rakstīsiet vēstules savai sirdsdāmai tāpat, kā līdz šim.

- Ko tas nozīmē? Man nav nekādas sirdsmīļās.

- Bet jūs taču viņdien rakstījāt kādai sievietei. Es pati redzēju vēstuli uz galda.

- Ak! Tā ir kāda vecīga sieva, grāmatveikala īpašniece, pie kuras es pastāvīgi iepērkos. Es viņai aizrakstīju, lai paglabā man žurnālus, kamēr būšu atpakaļ.

- To jums nemaz nevajadzēja paskaidrot; man gar to nav nekādas daļas, - Elfrīda atteica, tomēr uzelpoja vieglāk, dzirdot tādus vārdus.

- Un manu tēvu ari jūs negribat vairs redzēt, negribat viņu apciemot? - viņa uzstāja.

- Labprāt vēlētos viņu vēlreiz satikt... Un ari jūs es vēlētos atkal redzēt, bet...

- Mister Smit, pasakiet man visu, - viņa neizturēja.

- Nē, tagad ne.

Bet Elfrīda tuipināja tincināt, lai ari - ka jau tas bija gaidāms - bez cerībām.

- Pasakiet gan, - meitene lūdzās, un viņas balss sāka drebēt. - Vai varbūt jūsu nejaušā satikšanās ar kādu lēdiju Endelstofas pilī ir šķērslis tālākai interesei par mani.

Stivens satrūkās.

- Nē, nebūt nē, - viņš tad stingri noteica, taisni un dziļi ielūkodamies Elfrīdas acīs. Un šinī skatienā bija tik daudz sirsnības, ka Elfrīda atvieglota uzelpoja.

Noslēpumaino plīvuru gan Stīvens nenoņēma, bet smagumu, kas gūlās uz meitenes sirds, tomēr bija atvieglinājis. Elfrīda ticēja viņa vārdiem. Lai ari kāda mīkla slēpjas aiz priekškara ēnas, tas nesedz zemu, nicināmu kaislību - tam Elfrida tagad ticēja.

Viņa pagriezās uz mājas pusi un devās uz verandu. Misters Svan-korts viņu sagaidīja priekšnamā, stāvēdams uz trepītēm savās izšūtajās rītakurpēs. Vorms darbojās gar zirgu, sasiedams un piestiprinādams pie apaušiem kādu sprādzi un bez apstāšanās sūrodamies par savu galvu. Beidzot viss bija kārtībā, un Stīvens varēja doties ceļā.

- Jūs sacījāt, ka augustā būsiet brīvs un varēsiet mūs apciemot. Tad lai tā ari paliek - augustā; tas ir, ja jums vispār ir vēlēšanās satikties ar tādu atpakaļrāpuli toriju un vecu lauku mācītāju kā es, - misters Svan-korts smējās.

Smits atteica, ka ļoti vēlētos viņu apciemot, bet atbilde izskanēja tā kā nedroši un vilcinoties.

- Jūs sakāt, ka vēlaties, tātad jums vajag mūs apciemot, - Elfrida uzstāja, ieķerdamās tēva elkonī.

Un, ja jauneklim tiešām būtu kāds iemesls liegt sev prieku ierasties mācītājmuižā kā viesim, tad šinī brīdī tas, liekas, bija zudis. Priecīgs un cerību pilns viņš atsveicinājās no Elfrīdas un mācītāja un, droši skatīdamies tiem acīs, apsolījās augustā atbraukt atkal.

Dažās minūtēs mazais pajūgs jau bija nozudis aiz kailajiem ielejas krūmājiem.

- Vēl ne reizi dzīvē man nav gadījies par kādu cilvēku uzreiz būt tik labās domās, kā par šo zeņķi, nekad man neviens tik ļoti nav paticis. Es to pats neizprotu! Tiešām dīvaini! - misters Svankorts pie sevis norūca un gāja iekšā.

VII

Ar prieku izpildīdams doto solījumu, Stīvens augusta mēnesī ieradās Endelstofas mācītājmuižā. Viņa atbraukšanai pat bija atrasts iegansts, lai gan tas šoreiz nebūt nebija vajadzīgs. Endelstofas Sv. Agneses baznīcā bija uzglabājušies daži vērtīgi mākslas darbi vēl no piecpadsmitā gadu simteņa, kas baznīcas pārbūves laikā varētu tikt iznīcināti; tādēļ bija svarīgi izgatavot dažas skices ķirmju izgrauztajiem kokgriezumiem, kamēr tie vēl skaidri saredzami un tā saucamās restaurācijas neaizskarti.

Diena virzījās uz beigām, kad Stīvens cēla kāju pār mācītājmuižas slieksni, bet, neskatoties uz vakara tumsu, abiem jauniešiem pasaule tanī pašā brīdī iemirdzējās visspožākajā gaismā. Uz acumirkli Elfrīdas sirds gan tā kā sarāvās, dzirdot, ka Stīvens nenāk taisni no dzelzceļa piestātnes, bet jau vakar vakarā ieradies Endelstofā un visu dienu pavadījis kaut kur kaimiņos. Varbūt viņa to būtu sajutusi vēl daudz sāpīgāk, ja piepeši neatminētos, ka taisni ap šo gadalaiku jūrmala bija kā apsēta ar tūristu bariem, un iespējams - arī Stīvenam bija ienācis prātā vienu dienu pavadīt pie jūras.

Pirmais vakars pagāja gluži nemanot jautros smieklos un tērzēšanā. Misters Svankorts savam viesim uzdeva bezgala daudz jautājumu par cerībām un izredzēm viņa darbā, uz kuriem Stīvens varēja dot vienīgi nedrošas un neskaidras atbildes.

Otrā dienā lija lietus. Un vakarā, kad mierīgi aizritējušās divdesmit četras stundas bija paspējušas uzpūst Stīvena kluso kvēli pret Elfrīdu pilnās liesmās, abi jaunieši nolēma saspēlēt partiju šaha.

Šī šaha partija izrādījās visai nozīmīga viņu tālākajā liktenī.

Drīz vien Elfrīdai nācās atzīt, ka viņas pretinieks šaha spēles mākslā bija īsts diletants. Tad viņa ievēroja, cik savādi un neveikli viņš rīkojas ar kauliņiem. Viņa bija pārliecināta, ka pieredzējušiem spēlētājiem ir visiem vieni un tie paši paņēmieni; Stīvena savādā kauliņu cilāšana un pārvietošana ļāva noprast, ka tam nav ne mazākās prakses.

Pretinieka neveiklība bija tīri vai pārsteidzoša, un, kad Stīvens kārtējo reizi rīkojās pavisam aplami, viņa nenocietās un izsaucās:

- Mister Smit, cik savādi jūs spēlējat!

- Vai tiešām? Tādā gadījumā es jūtos pavisam apbēdināts.

- Ak, nē, nebēdājieties. Tiešām par daudz niecīgs iemesls, lai noskumtu. Bet sakiet, lūdzu, kas jūs mācīja spēlēt?

- Neviens, mis Svankorte, - Stīvens atteica. - Es mācījos pats no kādas mana drauga, mistera Neita, grāmatas. Viscienījamākais cilvēks pasaulē, kādu vien pazīstu.

- Bet jūs taču esat... kādreiz redzējis, kā šahu spēlē?

- Ne reizes. Un šis ir pirmais gadījums, kad man ir izdevība spēlēt ar dzīvu pretinieku. Esmu gan izmēģinājis daudzas grāmatās aprakstītas partijas, bet tas tad arī ir viss.

Tad tādēļ Stīvens tik neveikli rīkojās ar kauliņiem! Bet kā tas varēja būt, ka cilvēks, kurš vēlējies iemācīties šaha spēli, uzaudzis un dzīvojis ļaužu vidū, bet nav atradis izdevību spēlēt un pat redzēt kaut vienu šaha partiju, - to Elfrīda nevarēja izprast. Kamēr Stīvens pārdomāja savu nākošo gājienu, Elfrīda nogrima domās par šo uzkrītošo parādību.

Arī misters Svankorts sēdēja turpat pie galda, un, lai gan acis cieši lūkojās uz spēles gaitu, viņa domas tomēr bija aizlidojušas tālu prom. Piepeši, sekodams kādam Elfrīdas gājienam, viņš klusi, kā sevī piezīmēja:

- Quae finis au quond me manet stipendium?[1]

Acumirklī Stīvens papildināja:

- Efare! Jussas cuat fide poenas litam. [2]

- Vareni... lieliski... kāds prieks, tiešām! - misters Svankorts sajūsmināts iesaucās, aiz prieka viegli uzsizdams ar roku pa galdu, tā ka daži bandinieki un viens no karaļiem pārdejoja pār malu. — Man šie vārdi nejauši ienāca prātā, vērojot Elfrīdas dīvainos gājienus - bet pietiek par to. Jūtos patiesi iepriecināts, mister Smit; jo ziniet, tas atgadās tik reti, tik ļoti reti - mūsu kaktā satikties ar īstu džentlmeni un izglītotu cilvēku, kas spētu turpināt kādu klasisku citātu, lai tas būtu vai diezin cik nodeldēts.

- Šie vārdi man arī tikai tā nejauši ienāca prātā, vērojot spēli, -Stīvens mierīgi paskaidroja.

- Jūs atvainosiet manu ziņkārību, mister Smit, ja es jums ko jautāju. Jūsu latīņu izruna ir tik savāda un neparasta. Saprotams, nav jau no svara, kā izrunā kādu sen aizmirstu valodu, bet jūsu akcenti manās ausīs izklausās pavisam neizprotami. Vai jūsu skolotājs klasisko valodu pasniegšanā ir bijis oksfordietis jeb kembridžietis?

- Oksfordietis, saprotams; savu doktora grādu ieguvis Oksfordas universitātē.

- Cik ilgi viņš jūs mācījis?

- Četrus gadus.

- Četrus gadus?

- Tas jums varbūt izliksies dīvaini, - Stīvens steidzās paskaidrot, -bet viņš man valodu mācīja ar vēstuļu palīdzību. Divas reizes nedēļā es viņam sūtīju savus rakstu darbus un tulkojumu un divas reizes nedēļā viņš man tos atsūtīja atpakaļ izlabotus un ar kļūdu paskaidrojumiem uz lapu malām. Tādā kārtā es iemācījos latīņu un grieķu valodas tā, kā tās tagad protu. Viņš jau nav atbildīgs par manu nepareizo izrunu; patiesībā viņš nav dzirdējis mani izrunājam ne vienu vienīgu vārdu.

- Tas man ir gluži kas jauns! Tiešām pārsteidzošas pacietības piemērs! - mācītājs izsaucās.

- No viņa puses gan, bet ne no manas. Henrijs Neits ir cilvēks, kāds atrodams tikai viens no daudziem tūkstošiem.

Abi, Elfrīda un viņas tēvs, bija uzmanīgi sekojuši Stīvena vārdiem, cerībā, ka viņš turpinās un nu tikai sāksies izskaidrojumu interesantākā daļa, proti, kādi apstākļi bijuši par cēloni tādai neparastai mācību metodei, bet Stīvens piepeši apklusa, steidzigi koncentrēdams visu savu vēribu uz šaha galdiņu. Varēja noprast, ka jauneklis vairījās no tālākas izskaidrošanas.

Partija turpinājās. Elfrīdas gājienos bija manāma rutīna; Stīvens spēlēja, spraigi domājot. Elfrīda sāka noprast, ka pieteikt pretiniekam matu pēc tik lielām pūlēm un darba būtu vislielākā nekrietnība. Viņai kļuva Stīvena žēl. Kas viņai atlika? Pieļaut, lai viņš pieteic matu viņai.

Iesākās otrā partija. Elfrīda šahu spēlēja veiklāk, nekā sievietes parasti to mēdz darīt. Viņa to zināja, un bija ne mazums lepna, bet šoreiz partijas iznākums tai bija tik vienaldzīgs, ka viņa arī otrreiz ļāva Stīvenam sevi uzvarēt. Uzsākot pēdējo partiju, godkārība tomēr ņēma virsroku un pēc divpadsmitā gājiena viņa varēja Stīvenam uzsaukt: “Mats!”

Stīvens aizdomīgi pavērās meitenē. Viņa sirds šinī brīdī pukstēja vēl nevaldāmāk nekā Elfrīdai, kura pēdējos gājienus izdarīja gandrīz ar aizturētu elpu. Misters Svankorts bija atstājis savu vietu un izgājis ārā.

- Jūs ar mani visu laiku esat nevis spēlējusi, bet spēlējusies, - viņš iesaucās, aiz kauna pietvīkdams gluži sārts. - Jūs man ar nodomu ļāvāt vinnēt?

Elfrīdas acīs uzplaiksnīja vainas apziņa. Stīvens strauji pārvērtās, atkal iegrimdams grūtsirdībā, un nākošajā acumirklī Elfrīda jau no sirds nožēloja savu rīcību.

- Piedodiet man, mister Smit, - viņa lūdzās. - Es tikai tagad saprotu, ko esmu izdarījusi; no sākuma tas man tā nemaz neizlikās. Tas izskatās kā nicināšana pret jūsu spējām - vai ne? Bet patiesībā tik ļauni tas nebūt nebija domāts. Sirdsapziņa man vienkārši neatļāva uzvarēt jūs pirmajā un otrajā partijā: jūs spēlējāt tik nevarīgi un tomēr turējāties tik vīrišķīgi.

Stīvens dziļi ievilka elpu un lūgti nomurmināja:

- Ak, es zinu, jūs esat daudz, daudz spējīgāka par mani. Jūs varat visu, es nevaru nekā!

- Ak, mis Svankorte, - ilgi aizturēts sauciens izlauzās pār viņa lūpām, - jūs nezināt, kā es jūs mīlu. Visus šos mēnešus jūs bijāt mans dievs, mana laime, mans...‘viss!

Ar visu savu straujo jaunekļa temperamentu, viņš vienā mirklī atradās tai blakus un, iekams Elfrīda paspēja aptvert, kas notiek, bija to apkampis, un abu gaišās matu sprogas sajuka vienā mudžeklī.

Elfrīda iedrebējās vēl nekad neizjustā mīlas jausmā, tad piepeši apķērās un saslējās. Kā viņa tik viegli, bez mazākās pretošanās varēja padoties Stīvena acumirklīgajai aizrautībai? Tas viņai likās pāragri.

- Jūs nedrīkstat tā darīt, - viņa koķeti iesāka, bet acīs bija redzamas viņas patiesās jūtas. - Un jums nevajag to vairs atkārtot... un... tēvs nāk.

- Ļaujiet man vienu skūpstu - vienu vienīgu. - Stīvens lūdzās, nemaz neievērojis, ka viņas aizliegums nebija nopietni domāts.

- Nē, nekādā ziņā.

- Tikai uz vaiga?

-Nē!

- Uz pieres?

- Saprotams, ka ne.

- Tad jūs mīlat kādu citu? Ak, es jau to paredzēju.

- Nebūt nē.

- Un mani arī ne?

- Kā lai to pasaku? - skanēja vienkārša atbilde, tikpat vienkārša, kā viņas sirsnība un atklātais raksturs. Dziļā jūsmā drebošā balss, ar pūlēm un ne visai labi acu dzīlēs slēptās jūtas nodeva, cik plāns tādos gadījumos mēdz būt aukstais ārējās atturības ledus.

Aiz durvīm atskanēja soļi. Misters Svankorts ienāca istabā, un jauniešu sarunas pavediens pārtrūka.

Nākamajā dienā misters Svankorts lika priekšā izbraukt uz Tid-mozas jurmalu, kas atradās trīs četras jūdzes no mācītājmuižas. Diemžēl no brauciena nekas neiznāca, jo Vorms, sūrodamies par savu nabaga galvu, kurā nu dūcot vai vesels bišu bars, paziņoja, ka rati nav kārtībā un ka no brauciena šodien nekas nevar iznākt.

- Ak, cik žēl! - Elfrīda bēdājās, un ne mazāk arī Stīvens; bet mācītājs šī niecīgā gadījuma dēļ tik neganti sadusmojās, ka Stīvens palūkojās uz viņu gluži pārsteigts. Viņš nevarēja ticēt, ka vienā cilvēkā līdzās laipnībai un atklātai sirsnībai var mājot tik spējas dusmas.

- Neļaujiet šim gadījumam sevi satraukt, - viņš pēc brīža griezās pie Stīvena un Elfrīdas. - Kājāmiešanai ceļš gan būs par tālu, bet Elfrīda var jāt uz sava zirga, un jūs dabūsiet manu melni.

Elfrīda atplauka.

- Ak, mister Smit, jūs mani vēl neesat redzējis jājam, un to jums katrā ziņā vajag redzēt, - viņa gavilēja, bet paskatījusies Stīvena sejā, tūliņ noprata tā domas un tīri vai izmisa. - Jūs nejājat, mister Smit?

- Es ļoti nožēloju, bet jāsaka, ka ne.

- Nu, iedomājieties jel tādu džentlmeni, kas neprot sēdēt zirgam mugurā! - viņa vīzdegunīgi norāja.

- Bet tā jau viegli saprotama lieta, - mācītājs viņu pārtrauca. - Smi-tam bijušas daudz svarīgākas lietas, ko mācīties. Es jums ieteikšu ko citu - Elfrīda lai jāj uz sava zirga, un jūs, Smit, soļojiet blakus.

Par tādu problēmas atrisinājumu Stīvens klusībā nevarēja vien nopriecāties - tas nodrošināja ilgu, netraucētu sarunu, divvientulību ar Elfndu.

Zirgs acumirklī tika apseglots un atvests durvju priekšā.

- Šodien, mister Smit, jums nāksies izpildīt ļoti svarīgu uzdevumu, - jaunā lēdija svarīgā tonī pavēlēja, kāpdama lejup pa trepēm un savā jājamuzvalkā, kā parasts pie katras tualetes maiņas, atstāja gluži tādu pašu iespaidu kā mīļa grāmata jaunā izdevumā. - Redziet, šie auskari: viņi man ir ļoti mīļi. Bet, kā visam labajam ir savas ļaunās puses, tā arī tiem - āķīši ir tik īsi, ka, tikko paliecu galvu, viņi tūliņ izrāda tieksmi laisties lapās. Un, kad es esmu zirga mugurā, man neatliek ne drusciņas laika piegriezt tiem vajadzīgo vērību. Jūs man tādēļ izdarīsiet īsti bruņniecisku pakalpojumu, ja ne uz mirkli neizlaidīsiet tos no acīm un katru minūti vismaz vienu reizi atgādināsiet, ka neesmu viņus vēl nozaudējusi. Cik reizes viņi man jau nav gribējuši izbēgt, vai ne, Junitij? - viņa griezās pie istabas meitas.

- Kā ne, daudz, daudz reižu, - tā atsaucās.

Stīvens paņēma Elfrīdas mazo kājiņu uz rokas, gribēdams iecelt to kāpsli

-Viens, divi un - trīs! - viņa komandēja.

Bet - tā nenotika. Stīvens par strauju sakustējās, zirgs sitās sānis, un Elfrīda nokrita atpakaļ uz zemes stiprāk, nekā būtu vēlams. Smits bija pavisam apmulsis un izskatījās pilnīgi nožēlojams.

- Tas nekas. - mācītājs viņu mierināja, - pamēģiniet vēlreiz. Tas prasa drusku prakses, lai arī izsatās viegli. Stāviet, Smit, tuvāk pie zirga galvas.

- Nē, otrreiz es viņam vairs neļaušu mēģināt, - Elfrīda paskaidroja ar tikko manāmām dusmām smaidošajās acīs. - Vorm, nāciet šurp un palīdziet man uzkāpt zirgā.

Vorms pienāca, cēla, un Elfrīda vienā paņēmienā bija seglos.

Viņi devās ceļā.

Sākumā nerunāja ne viens, ne otrs. No jūras puses pa klinšu plaisām pūta svaiga vēsma un patīkami atvēsināja karstajā ielejas gaisā pietvīkušos vaigus. i

- Gandrīz jādomā, ka cilvēks, kurš neprot nejāt, nedz otram palīdzēt iekāpt seglos, pasaulei ir tikai par apgrūtinājumu, - Stīvens iesāka pirmais, - bet es visu iemācīšos, mis Svankorte, es visu, visu iemācīšos jūsu dēļ.

- Tas ir tik neparasti, - viņa pārmeta ar lepnu jātnieces augstprātību pret tik niecīgu radījumu, kā kājāmgājējs, - ka jūsu personā apvienojas tik daudz gaumes un plašas zināšanas mākslā ar dažās citās lietās nepiedodamu nezināšanu.

Stīvens pacēla uz viņu nopietnu skatu.

- Redziet, pasaulē ir tik daudz, ko mācīties, - viņš klusi atteica, - ka daudz ko esmu atstājis novārtā. Es vienkārši domāju, ka manā turpmākajā dzīvē šiem sīkumiem nebūs nekādas nozīmes. Bet tagad gan es tā vairs nedomāju. Es mācīšos jāt un visu, kas ar to kādā sakarā, varbūt tad es jums labāk patikšu. Vai jūs mani šādas nezināšanas dēļ uzskatāt par daudz sliktāku?

Viņa noskatīja Stivenu no sāniem, kā kritizēdama, bet acīs tomēr bija maigums.

- Vai es tiešām izskatos tik nežēlīga? - viņa atbildes vietā jautāja. Iedomājieties, mister Smit. ka jūs sakāt tā:

“Es cēlu to savā kumeļā

Un gāju tai lēnām līdzās,

Un visu dienu tik viņā vien

Manas acis kā apburtas vērās.

Bet viņa tālumā raudzījās

Un dziedāja brīnišķas dziesmas...”

- Un tas arī viss! - šos vārdus noskandējusi, Elfrīda piebilda.

- Nē, nē! - Stīvens pretojās; tumšs sārtums pārklāja viņa seju:

- Un tad viņas galviņa noliecās.

“No sirds tevi mīlu,” tā teica.

- Nebūt nē, - Elfrīda ātri iesaucās. - Paskatieties, kā es varu jāt aulekšiem. Nu, Pensij, nū!

Un Elfrīda aizaulekšoja; Stīvens ar acim sekoja vieglajam stāvam, līdz viņa bija vairs tikai putna lielumā un pēdīgi pavisam pazuda skatienam.

Viņš laiciņu sekoja pa bēgles pēdām, bet Elfrīda nerādījās. Drūms kā saulē novītis zieds, viņš atsēdās ceļmalā uz akmens un gaidīja. Un tad, tikai pēc vairāk nekā stundas ceturkšņa, viņa piepeši parādījās uz ceļa, bet šoreiz jāja lēniem, prātīgiem soļiem.

- Ak, kas tas bija par slaidu jājienu! - viņa smējās dzirkstošām acīm un kvēlošiem vaigiem.

Viņa pagrieza zirgu; Stīvens piecēlās, un abi devās tālāk.

- Nu, mister Smit, ko jūs man tagad teiksiet, pēc ilgās prombūtnes?

- Vai atceraties, es jums uzdevu jautājumu, uz kuru vakar vakarā nevarējāt dot atbildi, - vai jūs sajūtat pret mani ko vairāk nekā pret citiem? - Stīvens jautāja.

- Ari tagad es uz jūsu jautājumu nevaru atbildēt.

- Kādēļ?

- Tādēļ, ka nezinu, vai jūs pret mani sajūtat ko vairāk nekā pret citām.

- Ak, par visu pasaulē jūs man esat dārgāka! - Stīvens iesaucās straujā sajūsmā, pieiedams viņai tuvāk un skatīdamies taisni acis.

- Acis pret acīm! - viņš kā jokodams čukstēja; Elfrīda nosarka, bet paklausīja.

- Un kādēļ ne lūpas pret lūpām? - viņš uzdrošinājās turpināt.

- Nē, nē, nē! Kāds varētu noskatīties; un tā būtu mana nāve. Bet, ja

vēlaties, jūs varat noskūpstīt manu roku.

Ar pārmetuma pilnu skatienu Stīvens lika noprast, ka skūpstīt roku caur cimdu, pie tam vēl caur jājamo cimdu, tagadējos apstākļos nav nekas liels.

- Nu, labi, es novilkšu cimdu. Redzat, vai tā nav skaista balta roka? Ak, bet jūs jau viņu negribējāt skūpstīt, un tad ari nav vajadzīgs.

- Ja es viņu nenoskūpstīšu, tik tiešām, tad lai es ari nekad vairs nevienu skūpstu nesaņemu, jūs cietsirdīgā Elfrīda! Jūs zināt, ka es par jums domāju vairāk, nekā spētu izteikt. Jūs esat mana karaliene, Elfrīda, es mirtu pārjums, ja vajadzētu.

Elfrīdai vaigi no jauna uzliesmoja spilgtā sārtumā, un domīgi viņa uz to nolūkojās. Kāds lepns bridis viņas dzīvē! Viņa valdīja pār kādu sirdi ar absolūta despota varu un pirmo reizi mūžā!

Stīvens slepus noliecās pār viņas roku.

- Nē, es negribu, es negribu! - viņa tiepās. - Jums nevajag iedomāties, ka esmu rotaļlietiņa, un ar viltu jūs panāksiet vismazāk!

Elfrīda gribēja savu roku atsvabināt, bet Stīvens to pūlējās saturēt. Izcēlās maza cīņa - gluži kā starp pārgalvīgu zēnu un ietiepīgu meiteni -, kurā vēl bija tik maz no vīrieša un sievietes.

Zirgs tapa nemierīgs. Elfrīda apķērās pirmā.

- Jūs mani pavedināt uz pavisam nejauku izturēšanos, - viņa pukojās pa pusei ar dusmām, pa pusei ar patiku. - Man gan nevajadzēja pieļaut tādu plēšanos. Tādām lietām mēs abi jau esam daudz par vecu.

- Jūs mani laikam turat par cilvēku, kurš nav nopietni ņemams, -Stīvens nožēlā murmināja.

- Jūs topat par daudz familiārs. To es nevaru pieļaut. Ievērojot to īso laiku, kuru esam pazīstami, jūs izturaties pārāk brīvi. Jūs varbūt iedomājaties, ka es esmu vienkāršs lauku skuķis un jūs ar mani varat apieties ka vien patīk.

- Esiet droša, mis Svankorte, man nav bijis pat ēnas no tādām domām. Es tikai gribēju uzspiest vienu nopietni domātu, saldu skūpstu jums uz rokas, tas ir viss.

- Nu redzat, vai tā atkal nav izlocīšanās! Un jums nevajag ta skatīties man acīs, - meitene iesaucās, purinādama galvu, un aizjāja dažus soļus uz priekšu. Tad viņa nogriezās šaurā celiņā, kas pāri laukiem veda uz juras pusi. Kad kļuva redzamas piekrastes klintis, viņa izteica vēlēšanos nokāpt. Zirgu piesēja pie kāda staba, un abi kājām devās uz augšu pa šauru līčloču taciņu. Pretim rēgojās kaili, zilmelni klinšu bluķi.

Uz līdzenas klints virsotnes viņi apstājās - lejā un tālu priekšā stiepās bezgalīgais, mūžam nerimstošais okeāna klaids; tālumā no ūdens slējās klinšu bluķi; ap tiem kliegdamas lidinājās baltas kaijas, ik pa brīdim grasīdamās nolaisties uz ūdens, bet acumirklī atkal paceldamās gaisā. Abās pusēs melnoja izroboto un saplaisājušo klinšu virsotnes.

Turpat viņiem aiz muguras klintī bija iedobums ar pašas dabas omulīgi ierīkotu sēdekli, pietiekoši plašs diviem vai trim sēdētājiem. Elfrīda nenocietās - piegāja, nosēdās, un Stīvens tai sekoja.

- Es nemaz nezinu, vai tas tā pieklājas, ka mēs esam te? - viņa iesāka bažīgā balsī. - Tamlīdzīgām lietām mēs nebūt vēl neesam pietiekami pazīstami - kā jūs domājat?

- Ak, mēs esam pazīstami jau diezgan ilgi, - Stīvens noteica kategoriskā tiesneša tonī.

- Kā jūs to zināt?

- Tas nav atkarīgs no laika ilguma, bet gan - cik tas bijis piesātināts. Tikai tas spēj izšķirt, vai esam pietiekoši pazīstami vai ne.

- Es ari tā domāju. Bet es tomēr vēlētos, kaut tēvs zinātu, kādus jaunus ceļus tagad esmu iesākusi staigāt. Viņam par to nav ne jausmas.

- Ak, Elfīj, mīļā, es vēlētos, kaut mēs varētu precēties. Es zinu - tas ir slikti, ļoti slikti no manis, ka es to saku, pirms tu par mani zini ko tuvāk, bet tomēr... Vai tu mani mīli - dziļi, dziļi, no visas sirds?

- Nē, - skanēja čukstoša atbilde.

Skaidrs, nepārprotams atraidījums! Stīvens strauji aizgriezās; iestājās nospiedošs klusums; vienīgais uz pasaules, kas Stīvenu tagad interesēja, šķiet, bija baltu kaiju pāris, kas tālumā plivinājās ap melnu klinšu radzi.

- Es jau jūs negribēju atraidīt pavisam, - Elfrīda stostījās ar zināmu nemieru balsī, bet, redzēdama, ka Stīvens vēl arvien cieš klusu, bailīgi piebilda, - ja jūs... vēlreiz to atkārtotu, varbūt es nebūtu vairs tik ļoti... tik ļoti stūrgalvīga, tas ir, ja... ja jūs pats nevēlaties, lai es tāda esmu.

- Ak, Elfij, mana mīļā, - Stīvens iesaucās un noskūpstīja viņu.

Tas bija Elfridas pirmais skūpsts. Viņa jutās tik savādi un neparasti - tik pilna kādu jaunu tieksmju. Ne vēsts no šķietamas pretošanās, kuras iznākums līdzīgos gadījumos ir tikai vēl jo ciešāka tuvošanās. Ne vēsts no pieraduma iemācītas piekļ aušanās, bet tomēr, par spīti kautrībai - lūpas atrada lūpas.

Tās graciozās, šķietami nejaušās ieslīdēšanas ērtā pozā, kas tuvina gala iznākumu un padara mīlētājus vēl jo mīļākus vienu otram - tās te nebija. Kādēļ? Tādēļ, ka trūka piedzīvojumu. Sievietei vajag būt daudz skūpstījušai, lai tā spētu skūpstīt labi.

Un patiesībā māksla savienot lūpas šinī mīlestības sveicienā balstās uz tiem pašiem pamatprincipiem, uz kādiem dibinās kāds parasts kāršu licēja paņēmiens - iedot kārti rokā. Tiek ievērota kāda kārts un nedaudz izvirzīta no kavas. Tiklīdz tuvojas vilcēja roka, kārti ātri un veikli pastumj uz priekšu. Kāršu turētājs to izdara tik mierīgā garā un vilcēju tik veikli apvārdo, ka pēdējais tiešām iedomājas zināmo kārti pats izvēlējies, kaut gan patiesībā tā viņam stumšus iestumta rokā.

Bet šinī reizē nenotika nekas tamlīdzīgs - Stīvens to sajuta, vispirms gan ar zināmu nožēlu, ka viņu pirmo skūpstu sabojā Elfrīdas neveiklība, bet tad ar lielu patiku, jo taisni šai neveiklībā slēpās viņas vislielākā pievilcība.

- Nu es tev esmu labs, nu tu mani mīli? - viņš jautāja.

-Jā.

- Ļoti?

- Ļoti.

- Bet man nevajag jautāt, vai tu gaidīsi mani un kādreiz tapsi mana sieva.

- Kādēļ ne? - viņa naivi jautāja.

-Tam, Elfrīda, ir savs iemesls.

- Nevaru iedomāties.

- Iedomājies, Elfij, ka manā dzīvē varētu būt kaut kas, kas darītu neiespējamu tavu piekrišanu tapt par manu sievu, un tavam tēvam būtu neiespējams dot savu atļauju.

- Nekādā vara mani nekavēs tevi mīlēt. Nekāda, pat mazākā vaina pie tevis nav atrodama. Tava sirds ir tīra un cēla, to es zinu, un kā lai es spētu tapt pret tevi vēsa?

- Un vai nekas cits, Elfij, uz tevi neatstās iespaidu? It nekas mani nepadarīs nicināmu tavās acīs?

- Nekas, lai tas būtu kas būdams, - Elfrīda atteica, uzelpodama vieglāk. - Un tas ir viss? Tad tikai ārēji apstākļi ir tie šķēršļi? Kas man gar tiem daļas?

- Vēl tu nevari spriest, mīļā, kamēr nezini, par ko ir runa. Tādēļ atstāsim to, kamēr būsim mājās. Es uz tevi paļaujos, bet tomēr laimīgs es vēl nevaru justies.

- Kā rīta rasa, tik dzidra un svaiga ir mūsu mīlestība; mēs esam kopā, un tas taču ir galvenais tādiem, kas mīl. Es domāju, ka saprotu starpību starp tevi un mani - starpību starp vīrieti un sievieti vispār. Es esmu ar mieru celt savu laimes pili uz jebkuriem, kaut arī nejaušiem pamatiem, kas tik gadās pie rokas. Tu turpretim gribi pārveidot vai veselu pasauli, lai tā spētu tevi darīt laimīgu.

- Elfrīda, tu brīžiem runā tādas lietas, it kā būtu krietni vecāka par mani. Es varu pūlēties, cik gribēdams, tik vecīgi es neparko nespēju domāt... Un neviens tevi vēl nekad nav skūpstījis, Elfij?

- Neviens.

- Es to zināju, tu biji tik neveikla. Tu proti ļoti labi jāt, bet skūpstīt tu nepavisam neproti. Un tas sievietei esot visai būtisks trūkums, kā man reiz teica kāds draugs.

- Bet tagad dosimies uz mājām, ja vēl līdz pusdienai gribam tikt atpakaļ. Man jāsēžas atkal zirgā.

Viņi aizgāja līdz vietai, kur bija piesiets zirgs.

- Es neuzticu savu augumu kāda jaunekļa nestiprai rokai, - viņa jokoja, - labāk dodu priekšroku drošākam atbalstam - šim te celmam, piemēram. Nu, re, es atkal esmu seglos.

Tādiem pašiem lēniem soļiem viņi devās atpakaļ uz mājām.

Elfrīda bija tik jautra un dzīvespriecīga, ka ari Stivenam uzlabojās oma; drīz abi, pilnīgi nodevušies savai laimei, bija aizmirsuši visu pasauli.

- Stīven, pasaki, kādēļ tu mani mīli? - viņa ieprasījās, kad ilgāku laiku domīgi bija sekojusi kāda putna lidojumam.

- Es nezinu, - Stīvens novilka.

- Ak, nē, tu zini gan, - viņa neatlaidās.

- Varbūt tavu acu dēļ?

- Manu acu dēļ? Kas tad viņās tik ievērojams? Tikai neapvaino mani ar atbildi. Nu, kas ir ar manām acīm?

- Ak, tiešām nekas sevišķs - tās gluži vienkārši ir sirsnīgas un mīļas.

- Nē, Stīven, tā es negribu. Saki man skaidri un gaiši, kālab tu mani mīli?

- Var jau būt, ka tavas mutes dēļ.

- Labi! Kādēļ manas mutes dēļ?

- Man šķita, ka tava mute ir diezgan patīkama.

- Tas nav nekāds lielais kompliments.

- Mutīte ar maigām un diezgan untumainām lūpiņām, bet patiesībā tas tomēr nav nekas ārkārtējs.

- Lūdzu, esi tik laipns un beidz tādu filozofēšanu! Nu, saki man tagad, saki katrā ziņā: kā-labad... tu... ma-ni... mī-li?

- Varbūt tava baltā kakla un zeltaino matu dēļ, bet pārliecināts neesmu. Vai tavu nerātno asiņu dēļ, kas cita darba, kā redzams, nepazīst, kā vienīgi riņķot pa vaigiem līdz kaklam un atkal atpakaļ, bet, kā jau sacīju, pārliecināts neesmu. Tavu roku dēļ, varbūt; tās ir skaistākas par visām, ko esmu redzējis; varbūt pat tavu mazo kājiņu dēļ, kas kā pelītes skraida zem tava jātnieces kostīma malas, bet var jau ari būt, ka tavas valodas dēļ, kas burbuļo kā ūdentiņš pār akmeņiem. Bet skaidri pateikt tomēr nevaru.

- Tas jau gan ir ļoti skaisti. Bet tā vēl nav nekāda mīlestība. Tātad tu pats nemaz neesi skaidrībā par šiem jautājumiem un spēj tik aukstasinīgi spriest?! Bet kad tad tu īsti nolēmi un sacīji pats sev: “Jā, šo skuķi es mīlēšu!”, - te viņa pusslepus un viltīgi pasmaidīja un izaicinoši paskatījās tam acīs. - Jo tad taču tu, bez šaubām, zināji, kādēļ to darīsi?

- Tā es nekad neesmu teicis.

- Nu, tad varbūt tu sev teici: “Nē, šo jaunkundzi nekad nemīlēšu.”

- Ari to neesmu teicis.

- Nu, tad laikam tā: “Liekas, šo skuķi man liktenis lēmis mīlēt?”

-Nē.

- Nu, kā tad?

- Mans lēmums bija daudz nedrošāks - ne tik noteikts.

- Nu, tad pasaki, lūdzu, lūdzu!

- Es domāju tā, ja tevi patiesi mīlētu, tad nedrīkstētu par sevi ne iedomāties.

- Nē, to nu gan es nesaprotu. Bet es jau redzu, ka to tu man neparko negribi sacīt, un tādēļ es labāk neprasīšu un nemūžam nepūlēšos izzināt tavas sirds lielo patiesību, kādēļ tu mani mīli.

- Bet kāds gan no tā būtu labums, tu mazā, nežēlīgā inkvizitore? Lieta taču ir gaiša kā diena: kamēr es tevi nebiju redzējis, es tevi nemīlēju; bet tad es tevi ieraudzīju un tūlīt uz vietas iemīlēju. Vai ar šo izskaidrojumu pietiek?

- Jā, pamēģināšu iztikt ar to pašu... Bet es, liekas, zinu, kādēļ mīlu tevi. Tev ir patīkams izskats, bet domāju, ka tas nav galvenais un vienīgais iemesls. Es tevi mīlu tādēļ, ka tu esi tik iztapīgs un paklausīgs.

- Tās nu gan nav tās īstās īpašības, kuru dēļ sieviete mēdz mīlēt vīrieti, - Stīvens atrūca ne visai apmierināts. - Nu, bet nekas, lai paliek, bet tagad, tiklīdz būsim mājās, man bez kavēšanās jāgriežas pie tava tēva un jālūdz, lai ļauj mums saderināties. Tas nebūs uz īsu laiku.

-Jo labāk... Bet, Stīven, atstāsim to uz rītdienu.

- Kādēļ?

- Tādēļ, ka, ja tēvs pretotos - to viņš, zināms, nedarīs - bet, ja nu viņš tomēr nedotu savu atļauju, tad vēl veselu dienu mēs varētu baudīt mūsu nevienam nezināmo laimi... Par ko tu tik dziļi domā?

- Es patlaban domāju par savu draugu Neitu - kā viņš izturētos manā vietā? Es tiešām vēlētos, lai viņš būtu te.

- Tu par viņu, liekas, esi visai sajūsmināts, - atskanēja greizsirdīga piezīme. - Viņš laikam ir pārāk interesants cilvēks, ja tā spēj valdzināt?

- Interesants?! — Stīvens iesaucās sajūsmā mirdzošām acīm. — Slavens, lielisks cilvēks tas ir.

- Ak jā, jā, es pavisam aizmirsu, - Elfrīda zobojās. - Ievērojamākais cilvēks visā Anglijā, kā tu vakar izteicies.

- Viņš tiešām ir ievērojams, Elfij, smejies, cik gribi.

- Es jau ticu, viņš ir varonis. Bet ko tad viņš īsti dara? Neko?

- Viņš raksta.

- Un ko viņš raksta? Tāda rakstnieka vārdu es vēl neesmu dzirdējusi.

- Tādēļ, ka viņš parakstās tikai ar burtiem V. E. Viņš strādā pie literāri sabiedriska žurnāla Tagadne.

- Tātad vienīgi recenzents?

- Vienīgi, Elfij! Bet būt par Tagadnes redakcijas darbinieku, tas nozīmē daudz ko, daudz vairāk, nekā būt vienīgi rakstniekam.

- Ahā, tas zīmējas uz mani un manu nabaga Killionas pili.

- Nē, Elfij, - viņš čukstēja, - tā tas nav domāts. Es tikai gribēju sacīt, ka viņš patiesībā ir cienījams un spējīgs literāts un ne tikai recenziju rakstītājs. Viņš raksta ari nopietnākas lietas, kaut ari pie gadījuma recenzē vienu otru jauniznākušu grāmatu. Viņa galvenie darbi ir sociāli un ētiski apcerējumi - īsi sakot, viss tas, ko var atrast Tagadnes slejās līdzās recenzijām.

- Jādomā, ka viņš laikam ļoti apdāvināts, ja strādā Tagadnē. Nu, un otra lieta, kas dara tik ievērojamu šo misteru Neitu, - viņš ir laikam loti labs?

- Lielisks! Senāk es ilgojos tapt par viņa draugu.

- Vai tad jūs vēl neesat draugi?

- Nē; vismaz šā vārda tiešajā nozīmē ne, - Stīvens steidzās paskaidrot, it kā tādas domas vien jau būtu nepiedodama pārdrošība. -Mūsu tuvošanās notika tādā kārtā, ka viņš mani ņēma, tā sakot, savā aizgādniecībā; mēs esam no viena apgabala, bet ciešas draudzības mūsu starpā nav. Ak, Elfrīda, kāda tā būtu laime, ja kādreiz, tapis turīgs un ieguvis dzīvē labāku stāvokli, es ar pilnām tiesībām varētu nostāties uz viņam līdzīgas dzīves pakāpes!

Stīvena acis dzirkstīja.

Viss maigums no Elfrīdas lūpām bija zudis.

- Tu taču domā tikai par viņu vien. Viņš tev ir mīļāks par mani.

- Nē, Elfrīda, nē. Manas jūtas pret tevi un viņu ir gluži pretējas dabas. Mīlu arī viņu, tas ir nenoliedzami, bet viņš patiesībā pelna daudz un nesalīdzināmi vairāk cieņas, nekā es viņam spēju izrādīt.

- Tagad tu nemaz vairs neesi labs un padari mani briesmīgi greizsirdīgu, - Elfrīda tiepās. - Es zinu, par mani tu ne ar vienu cilvēku nerunāsi tik mīļus vārdus, kā par viņu.

- Tu tikai mani negribi saprast, Elfij, - viņš pārtrauca, - kad tu ar viņu iepazīsies, redzēsi, ka tas ir dziļš un atjautīgs, un apdāvināts cilvēks, sapratīsi, kāds prieks ar viņu sarunāties. Viņu visi mīl, un ikviens vēlētos būt tā draugs.

- Kas man gar viņu daļas? Es nebūt negribu ar viņu iepazīties. Kam man viņu vajag, ja viņš stājas starp tevi un mani? Ne nakti, ne dienu tu nebeidz par viņu domāt; ne par vienu citu, kā tikai par viņu. Un, kamēr tu domā par viņu, es tavā pasaulē vairs it kā nedzīvoju.

- Nē, Elfrīda, es tevi mīlu tik ļoti, tik ļoti.

- Tad es nevēlos, ka tu pastāvīgi par viņu vien domā; un taisni mūsu mīlestības pirmajos brīžos. Stīven, iedomājies, ka es un šis tevis lolotais Neits, ka mēs abi slīktu un tev būtu iespējams glābt tikai vienu no mums.

- Jā - vecu vecā pasaka - kuru no jums tad es glābtu?

- Nu ja, kuru? Vai mani?

- Es glābtu jūs abus, - viņš čukstēja, spiezdams meitenes roku.

- Nē, ar to man nepietiek! Tikai vienu no mums.

- Es tev nevaru pateikt; es pats nezinu. Ak, tas ir tik grūti - tev ir tik dīvainas iedomas.

- Nu jā, es jau zinu. Tu glābsi viņu un ļausi man grimt, grimt aizvien dziļāk. Kam tad man vajadzīga tava mīlestība?

Viņa pūlējās runāt jautrā balsī, bet pēdējie vārdi tomēr izskanēja samocīti un neīsti.

Patlaban viņi bija nonākuši līdz vietai, kur lielceļš atdalījās no taciņas un ar līkumu nogriezās ap krūmiem noaugušu stūri. Dažus soļus tālāk ceļi atkal savienojās.

Elfrīdai iznāca uz neilgu brīdi atstāt Stīvenu vienu, un, atkal parādījusies viņam blakus, viņa centās neskatīties uz savu pavadoni. Stīvens to pamanīja, piegāja tuvāk un ielūkojās sejā.

- Elfij, tu jūties apvainota? Kādēļ tu ar mani vairs nerunā?

-Tad glāb mani un ļauj, lai tavs dārgais sirdsdraugs slīkst.

- Bet, Elfij, tāds jautājums taču tiešām ir smieklīgs. Tā tev nemaz nevajadzētu jautāt.

- Tad es ar tevi vairs negribu būt vienatnē. Tas ir nepieklājīgi -mani tā sāpināt.

Viņa iesmējās pati par savu iedomību, bet nepiekāpās.

-Nāc, Elfrida, izlīgsim un būsim draugi.

- Saki, ka glābsi mani un ļausi viņam slīkt.

- Es glābšu tevi un viņu ari.

- Nē, tu ļausi, lai viņš slīkst. Nu, redzi, tu mani nemaz nemīli, - viņa nebeidza to spīdzināt.

- Un ļaušu, lai viņš slīkst, - Stīvens izmisis dvesa.

- Lūk, nu es esmu atkal tava! - viņa iesaucās, un uzvaras prieks -sievietes uzvaras prieks pār vīrieti - iemirdzējās tai acīs.

* * *

- Dievs apžēlojies, viens vienīgs auskars, mis Elfrīda! - Junitija iesaucās, tiklīdz Elfrīda bija ienākusi hallē.

Ar izbaiļu pilnu seju Elfrīda bultas ātrumā ķēra pie auss.

- Te nu bij! - viņa sacīja, pagriezusies pret Stīvenu, un skatījās uz viņu ar dziļu pārmetumu acīs.

- Es pavisam, pavisam aizmirsu. Kaut jel drusku būtu atminējies, -Stīvens runāja apjukušu seju; acīs atspoguļojās vainas apziņa.

Elfrīda ātri pagriezās un devās uz dārza celiņa pusi. Stīvens viņai sekoja.

- Stīven, ja tu man būtu lūdzis kaut ko neizlaist no acīm, es to būtu izpildījusi kā svētu pienākumu, - viņa tam pārmeta, tiklīdz pamanīja, ka Stīvens seko.

- Aizmāršība ir piedodama.

- Es zinu, Stīven, kur man auskars izkrita. Tas laikam bija uz klintīm. Es atminos, man piepeši likās, it kā ar mani būtu notikusi kāda pārmaiņa, it kā man kaut kā trūktu, bet manas domas bija tik izklaidīgas. Un tagad auskars guļ uz klints, un tev jāiet to atnest.

- Es jau eju.

Viņš aizgāja pusdienas tveicē - lejup pa taciņu uz ieleju. Tad - steidzīgiem soļiem uz augšu pa līkumainiem, nelīdzeniem klinšu celiņiem, līdz aizsniedza vietu, kur tie abi bija sēdējuši. Viņš izmeklēja visas vietas starp akmeņiem, visas klinšu plaisas, iztaustīja sūnas, bet nozudušo auskaru nekur neatrada.

Noguris un domīgs viņš sāka soļot atpakaļ, pie krustceļa apstājās, bridi ko pārdomāja, tad nogriezās uz pavisam cita ceļa un steidzīgi devās pa kājceliņu gar pašu krastu, un ne reizi neapstājās, lai aplūkotu ceļu un apkārtni. Likās gandrīz, ka katra vietiņa viņam te jau no sensenām dienām būtu pazīstama.

Kad koku ēnas sāka stiepties garumā un arī saules tveice drusku norima, Stīvens bija aizsniedzis pils parku, gar kura valni tecēja upe.

Šaurajā vietā starp parka žogu un upi, uzkalniņā, ap kuru upe meta līkumu, stāvēja neliela zemnieku mājele ar augstu, masīvu skursteni paša galā. Efeju stīgas, kas bija aptinušas visu ēku, te auga tik kupli, ka bija aizsniegušas pat skursteni, un tas tumšzaļo lapu tērpā drīzāk atgādināja torni.

Dažus soļus aiz mājas pacēlās parka augstais žogs un vijīgi koku

zari, kas patlaban nedroši sakustējās pirmajā svaigajā vēsmā pēc karstās dienas svelmes.

Pa mazu koka tiltiņu pār upi Stīvens jau bija aizsniedzis mājiņas durvis un bez pieklauvēšanas atvēra tās.

Atskanēja prieka saucieni. Vairāki cilvēki piecēlās no galda, pa ķieģeļu klonu atgrūzdami krēslus. Tad durvis atkal aizvērās un nebija dzirdams nekas cits, kā vienīgi trauku šķindoņa un jautras balsis.

VIII

Pār ūdeņiem jau cēlās miglas blāķi, kad Stīvens tanī vakarā ieradās atpakaļ mācītāja mājā. Elfrīda, kā likās, bija viņu gaidījusi un stāvēja pie durvīm. Rietumos vēl blāzmoja spilgta vakara gaisma un meta bāli dzeltenu atspīdumu uz viņas stāvu un matiem.

- Vai tiešām visu šo laiku tu meklēji manu auskaru?

Viņa bija pavisam nobijusies.

- Ak, nē... un es to nemaz neatradu.

- Lai nu paliek - ja nav, nav. Žēl jau gan. Bet, lai nu tu darīji, ko darīdams, Stīven, - kur tu biji? Es tevis dēļ tā uztraucos: nevienu soli tu nepazīsti mūsu apkārtnē un tik viegli varēji nokrist no klints! Es jau gandrīz iedomājos, ka tev būs notikusi kāda nelaime. Bet tagad man gribētos tevi krietni sabārt, ka tu mani velti nobaidīji.

- Man tūliņ jārunā ar tavu tēvu, - Stīvens strauji pavērsa valodu uz citu pusi. - Man viņam tik daudz kas sakāms... un tev pašai arī, Elfij.

- Stīven, vai tas kaut kādā veidā neapdraud mūsu laimi? Vai tas varbūt ir tas pats tumšais noslēpums, par kuru tu tik bieži ieminies? Un tagad tas mani padarīs nelaimīgu?

-Tas ir iespējams, Elfij!

Elfrīda smagi elpoja; viņas acis raudzījās apkārt, kā glābiņu meklēdamas.

- Stīven, atstāsim to līdz rītam! - viņa lūdza.

Smaga nopūta izlauzās no viņa krūtīm.

- Nē, Elfrīda, tam jānotiek jau šovakar. Kur ir tavs tēvs?

- Laikam kaut kur sakņu dārzā, - Elfrīda atbildēja. - Tā vakaros ir viņa mīļākā uzturēšanās un darbošanās vieta. Tad es tevi tagad atstāšu. Saki viņam visu, kas sakāms; dari visu, kas darāms. Un neaizmirsti, ka es nepacietīgi, ļoti nepacietīgi gaidīšu iznākumu.

Viņa iegāja zālē un gaidīja - vakara blāzma nogrima krēslā, krēsla pārvērtās tumsā, un tad nepacietība zināt, kas noticis, nebija vairs pārvarama. Viņa klusi izzagās pa durvīm, garām gar krūmu puduriem, pavēra vārtiņus un pārlaida skatienu krēslas segtajam dārzam - tur nebija neviena cilvēka.

Turpat tuvumā pie koka bija pieslietas trepītes, kas savā laikā noderēja augļu novākšanā. Viņa pakāpās uz tām un nu varēja redzēt mazu pļaviņu ārpus dārza vaļņa, ar kuru izbeidzās mācītāja mājai piederošā zeme.

Vienā pusē pacēlās augsts, krūmiem aizaudzis žogs, aiz kura sākās vecs, nolaists parks. Pie tā viņa pamanīja tēvu. Viņš ātri un uztraukti staigāja no vienas puses uz otru un skaļā balsī runāja... pats ar sevi, kā tai likās no pinnā acu uzmetiena. Nē, tomēr brīžiem bija dzirdama otra balss un tā likās plūstam no žoga otras puses. Ja labi ieklausījās, balss likās maiga, bet Stīvens tas tomēr nevarēja būt.

Parks piederēja vecai kaimiņu muižai, kas pēdējos gados ar visiem pie tās piederošajiem sīkākiem īpašumiem bija pārgājusi kāda Treitona īpašumā, kuru Elfrīda vēl ne reizes nebija redzējusi. Varbūt tēvam bija radusies izdevība iepazīties ar kādu šīs ģimenes locekli tuvāk, un tagad viņš ar to sarunājās.

No redzētā Elfrīda tūliņ noprata, ka Stīvens tēvam vēl nekā nav sacījis. Viņa iegāja atpakaļ istabā un nevarēja vien nobrīnīties, kur Stīvens tik ilgi paliek. Nezinādama, ko darīt, viņa devās augšā uz savu mazo istabiņu, apsēdās pie vaļēja loga, atspieda galvu rokās un nogrima domās.

Bija karsta un klusa augusta nakts. Vismazākā sakustēšanās gaisā vai skaņa, kuru tikai ar pūlēm būtu iespējams nosaukt par troksni, atbalsojās jūdzēm tālu. Tā viņa sēdēja, domādama par savu Stīvenu un vēlēdamās, kaut tas labāk būtu palicis pie viņas, jo nolūkam, kura dēļ tas aizgāja, tik un tā nebija nekādu panākumu. Cik smalkjūtīgs viņš bija... un cik maigs, viņa domāja, un tomēr - viņam bija jau savi svarīgi noslēpumi kā īstam, pilnvērtīgam vīrietim. Šis fakts Stīvenu Elfrīdas acīs darīja lielāku un nozīmīgāku.

Tā aizmirsusies domās, viņa nemanīja, ka laiks aizlido viegliem spārniem.

Dzīves pelēkajā ikdienībā dažādu apstākļu dīvaina un neizprotama

sagadīšanās notiek tik bieži, ka cilvēks līdzīgas parādības pieradis

uzskatīt par īstu brīnumu un pilnīgi aizmirst apsvērt, vai tik te nav darīšana ar vienkāršu nejaušību.

Kaut kas tamlīdzīgs notika ari ar Elfrīdu.

Vai divdesmito reizi viņa atsauca atmiņā, kā Stlvens to šorīt pirmo reizi bija skūpstījis, kad piepeši dārzā, turpat zem loga, viņa izdzirda kādu skūpstāmies.

Tas bija skūpsts - nevis zagšus, nedroši un kautrīgi sniegts, bet skaļš, īsts un noteikts.

Elfrīdas seju pārklāja ugunīgs sārtums.Viņa piecēlās, izliecās pa logu, bet saredzēt nekā nevarēja. Pret dziestošajām debesim viegli ēnojās pakalnu grēda, stiepdamās tālumā vienmuļām, skumjām līnijām, kuras tikai retā vietā pārtrauca viens otrs slaiks, tumšs ciedrs, kas kā tumša bulta izšāvās pret bālajām debesīm.

Ja dārzā tiešām kāds būtu un vēl turpat zem loga, tad Elfrīdai nenāktos grūti saredzēt; ja ne vairāk, tad vismaz viņu tumšos stāvus. Bet zāliens vietu vietām bija nostādīts ar krūmiem — tik kupliem un zarotiem, ka tie aizklāja skatienam gandrīz pusi dārza. Varēja jau būt, ka pārītis, kas skūpstījās, stāvēja, paslēpies zem kuplajiem zariem, bet redzams nebija neviens.

Ja ap Stivena personu nevītos noslēpums, uz kuru viņš pats bija norādījis, Elfrīda nepadotos aizdomām, ka ar tikko dzirdēto ari viņas mīļajam ir kāds sakars. Viņa piepešā neizprotamā nozušana sabiezināja noslēpuma melnās krāsas vēl tumšākas un tagad pavedināja uz dažādām šaubām.

Uz pirkstu galiem, kā ēna, viņa noslīdēja pa trepēm un aizskrēja uz to pašu vietu, kur bija atstājusi Stīvenu, kad tas solījās iet runāt ar tēvu. No šejienes viņa sāka un tad izmeklēja visus dārza stūrīšus un paslēptuves, no kurienes, pēc viņas domām, varēja būt nākušas skūpsta skaņas; apskatījās augstos zāles pudurus, palūkojas zem sēru vītola nolikušajiem sudrabpelēkajiem zariem - nekas nebija ieraugāms.

Atgriezusies gaiteni, viņa pasauca Junitiju.

- Viņa aizgāja pavadīt vakaru pie savas radinieces, - mācītājs atsaucās Junitijas vietā, pabāzdams galvu pa kabineta durvīm un pētoši uz viņu noskatīdamies, turklāt ļāva gaismai krist taisni viņas sejā. Elfrīdas vaigi uzliesmoja spilgtā sārtumā.

- Es nemaz nedomāju, ka tu esi iekšā. - Viņa bija pavisam izbrīnījusies. - Kamēr es biju dārzā, istabā vēl bija tumšs.

Viņa paskatījās un ieraudāja, ka slēģi tiešām vēl nebija aiztaisīti.

- Nē, kā redzi, esmu iekšā, - mācītājs vienaldzīgi runāja. - Kam tev vajadzēja Junitiju? Galdu viņa jau uzklājusi.

- Tik agri?... Es nezināju, nepaskatījos. Un man jau viņu nemaz nevajadzēja tādēļ.

- Tūliņ iešu uz ēdamistabu. Visu laiku domāju, ka tu būsi ar misteru Smitu izgājusi kur pastaigāties.

Pat Elfrīdas bērna dabai tas izlikās nedaudz uzkrītoši, ka tēvs viņu bez kādiem aizspriedumiem atstāj vienu ar svešu jaunu cilvēku. Un garīgi viņam laikam vajadzēja būt ļoti aklam, ja tas neparedzēja sekas. Tas bija apbrīnojami bezrūpīgs tēvs, ja tiešām kaut ko nojauta un nelikās par to ne zinis; bet varbūt ari apbrīnojami labs un mīļš tēvs, ja, ko nojauzdams, visu prātīgi apsvēra un ļāva visam norisināties savā dabiskā gaitā. Visticamākā viņai likās tieši pēdējā iespēja.

Te Elfrīdas domu pavediens pārtrūka - viņa izdzirda soļus un, pagriezusies pret durvīm, ieraudzīja Stīvenu. Viņš patlaban ienāca pa priekšdurvīm, un mēness, kas tikko bija izlīdis pār koku galotnēm, apsudraboja viņa stāvu bāliem stariem.

- Tavs uztraukums varbūt radies no kādas bučiņas dārzā? - viņa dzedri jautāja, un balsī drebēja uzbudinājums.

- No bučiņas dārzā?

- Jā! - viņa izaicinoši apstiprināja.

- Es nesaprotu, Elfrīda, ko tu ar to gribi sacīt? Es dārzā nevienu neesmu skūpstījis, ja tas ir tas, ko tu vēlies zināt.

- Un tu par to tiešām neko nezini?

- Itin neko. Bet kādēļ tāds savāds jautājums?

- Ak, tas nav nekas svarīgs. Bet par mūsu saderināšanos laikam ar tēvu vēl neesi neko runājis?

- Nē, - viņš klusi atteica. — Es viņu izmeklējos un nevarēju nekur atrast, un beigās es biju tik dziļi nogrimis domās, ka nemaz nemanīju, kā esmu aizklīdis tik tālu no mājām. Es domāju, Elfij, par taviem vārdiem, ka tēvs varētu liegt savu svētību - rūgti vārdi, vai ne? - un ta tik pēkšņi izbeigt mūsu laimi. Tad man ienāca prātā atstāt visu vēl līdz ritam, lai mēs vismaz šovakar vēl varētu baudīt savu laimi - nedrošu, ne uz ko nedibinātu laimi, kurai rīt varbūt jau jābeidzas.

- Jā, bet es domāju, ka pārāk ilga noklusēšana arī nebūtu laba, -

Elfrīda aizrādīja drebošā balsī; viņas piere un vaigi dega. - Es gribu, Stīven, lai viņš zina par mūsu mīlestību. Tev nevajadzēja mani klausīt un pieņemt manas iedomas par savējām.

- To es tev paskaidrošu... Un ari par savu noslēpumu es gribu pastāstīt. Līdz gulētiešanai atliek vēl divas vai trīs stundas, aiziesim līdz baznīcai.

Elfrīda nepretojās. Viņi izgāja caur mazajiem sānu vārtiņiem un pār dzidrās mēnesnīcas pārlietām pļavām devās kalnā uz baznīcu. Baznīcas stāvs laistījās vienā sudrabā.

Durvis bija aizslēgtas. Viņi nogriezās kapsētā un, roku rokā staigādami pa šaurajām taciņām, meklēja kādu ērtāku vietu, kur apsēsties, līdz beidzot Stīvens atrada kādu zemu kapakmeni - kā likās, jaunāku par pārējiem - un, nosēdies uz tā, novilka ari Elfrīdu sev līdzās.

- Nē, tikai ne te, - viņa pretojās.

- Kādēļ, Elfij?

- Nē, nekas, tās tikai tukšas iedomas! - Un viņa apsēdās tam blakus.

- Elfrīda, saki, vai tu mani mīlēsi, neskatoties uz visu, kas varētu tikt sacīts par mani?

- Ak, Stīven, es neizprotu, kādēļ tu pastāvīgi atkārto vienu un to pašu jautājumu. Tu taču zini, ka es tevi mīlēšu. Lai tas būtu kas būdams, - viņa ciešāk piespiedās jaunekļa plecam, - es no tevis nekad nešķiršos; un nekas ļauns tas tiešām nevar būt. Tavi ceļi būs mani ceļi, kamēr miršu.

- Vai tu varbūt kādreiz esi padomājusi, kas ir mani vecāki, kādu ļaužu vidū esmu uzaudzis un pavadījis savu bērnību?

- Nē, taisni par to ne. Esmu gan novērojusi tavā izturēšanās veidā vienu otru savādību, bet tas, pēc manām domām, tāpēc, ka tu visu laiku esi dzīvojis pilsētā starp nopietniem izglītotiem ļaudīm, kuriem no svara vienīgi viņu zinātniskā nodarbošanās.

- Bet ja nu tā nav? Varbūt neviens no manas ģimenes locekļiem nav pat iedomājies par kādu zinātnisku darbību un izglītotu arodu?

- Kas man gar to daļas? Man no svara vienīgi, kas tu pats esi.

- Kur gan, tu domā, esmu gājis skolā? Tas ir - kādā skolā, es gribēju prasīt?

- Nu, laikam taču vismaz vidusskolā, - Elfrīda jokojās.

- Nē, no sākuma es biju kādā mazā skoliņā un tad pagasta skolā.

- Tikai? Nu, bet es tevi tomēr vēl arvien mīlu, mans mīļais, miļais

Stīven, - viņa vienkārši atteica. - Patiesi, es tevi tādēļ vēl vairāk milu. Kāda gan manai mīlestībai daļa par to, ko tu pateici?

Viņš pievilka viņu ciešāk sev klāt un turpināja:

- Vai tu vari iedomāties, kas ir mans tēvs vai pareizāk - kā viņš pelna savu maizi?

- Jādomā, ka tāds pats aroda cilvēks, kā tu, vai varbūt veikalnieks.

- Nē, viņš ir mūrnieks.

- Brīvmūrnieks?

- Nē, zemnieks un vienkāršs rokpelnis.

Elfrīda neatbildēja. Pēc brīža viņa tikko sadzirdami iesāka:

- Cik tas izklausās savādi. Bet tas nekas, ari tam nav nekādas nozīmes.

- Bet tu nedusmojies uz mani, ka es tev nepateicu to agrāk?

- Nē, nebūt ne. Vai tava māte vēl dzīva?

-Jā.

- Laikam tā ir ļoti laipna kundze?

- Ļoti - tā ir vismīļākā un vislabākā māte visā pasaulē. Jaunības laikos viņa strādāja muižā par moderi.

- Ak, Stīven! - tikko sadzirdami izlauzās pār Elfrīdas lūpām.

- Viņa par moderi kalpoja vēl ilgi pēc tam, kad bija jau precējusies ar tēvu, - Stīvens bez vilcināšanās turpināja. - Atminos vēl gluži skaidri, kā es, puika būdams, viņai visur uz pēdām tekāju līdzi - pie govju slaukšanas, pie piena nokrejošanas, pie sviesta ķērnēšanas... un savā bērna prātā iedomājos, ka esmu tai liels palīgs. Man tie bija vislaimīgākie laiki.

- Nu, kas nu tie par laimes laikiem...

- Bet tomēr, Elfij, tā bija laime.

- Es nesaprotu, kāda laime var būt dzīvē, kur uzturs jāpelna ar tik parastu darbu... Ak, Stīven, cik savādi iedomāties, ka tu savā bērnībā esi bijis tik vienkāršs un strādājis tādu darbu.

Stīvens atvirzījās no viņas tālāk.

- Bet, neskatoties uz visu to, es tevi tomēr mīlu, - viņa runāja pievirzīdamās tuvāk un atkal piespiezdamās viņa plecam. - Tiešām, kas man daļas par tavu pagātni? Taisni otrādi, tu tagad pelni daudz vairak cieņas, nekā dažs labs laimes luteklis no smalkām aprindām, ja dzīvē jau esi paspējis tik tālu tikt.

- Tie nav mani nopelni; ja esmu ko panācis, tad vienīgi ar Neita gādību.

-Nūjā, atkal šis Neits...vienmēr tikai šis Neits.

- Jā, un tā tas ari tiešām ir. Tagad tu, Elfij, varbūt saproti, kādēļ bija nepieciešama tādā dīvaina mācīšanās metode - ar vēstuļu palīdzību? Es Neitu pazinu jau tajos laikos, kad viņš vēl nebija aizgājis uz Oksfordu, bet toreiz, kad abi vēl bijām kopā, es savās mācībās nebiju tik tālu ticis, lai varētu ķerties pie augstākajiem mācību priekšmetiem. Pēc tam arī es aizgāju no mājām, un tad mēs varējām satikties ļoti reti, bet mācīšanos tomēr turpinājām, pie tam ar ļoti lielu stingrību no viņa puses, bet tikai korespondences veidā. Kādreiz tev par to pastāstīšu visu smalki jo smalki, bet tikai ne tagad. Nav ari vairs daudz, ko sacīt - atliek tikai vēl laiks, vieta un personas.

Runājot pēdējos vārdus, viņa balss tapa aizvien gurdāka.

- Stīven, neņem to tik ļoti pie sirds un saki droši. No visa, ko tikko teici, es noprotu, ka tu esi nopietns, godājams jauneklis; tavas bailes ir tukšas iedomas. Cik gan nav to, kas tagad kā miljonāri nezina, kur savu naudu izšķiest, bet iesākuši dzīvi kā zemnieku zēni un Londonā ieradušies pār plecu pārmestiem nodilušiem zābaciņiem un bez graša tukšā kabatā?! Tagad tāds paradums jau paspējis nākt cieņā, - viņa smējās, - pat vecām, slavenām ciltīm vairs neizrāda līdzīgu godu.

- Ak, ja es savu dzīvi jau būtu nodzīvojis, kas tad man vairs būtu bēdas. O! Bet redzi, es vēl esmu tikai iesācējs.

- Un ar to man pilnīgi pietiek. Tātad - tas ir tas šausmīgais, kas tevi tā nospieda?

- Es zināju, ka tas ir netaisni, ja pieļauju, ka tu mani mīli, un nesaku visu patiesību; un tomēr, Elfrīda, es baidījos to darīt. Man bija žēl tevi zaudēt, un šai ziņā es rīkojos kā īsts gļēvulis.

- Bet tagad, pēc tava paskaidrojuma, man viss izliekas tik vienkārši saprotams - tava neveiklība šaha spēlē, latīņu valodas savādā izloksne - atminies, tēvs tev toreiz aizrādīja. Plašās zināšanas dažās jomās un tas, ka tev tik svešas jebkādas sabiedriskās dzīves formas - pat visparastākās tu neesi piesavinājies. Tagad es visu saprotu. Un noslēpumainais skats, kuru nejauši novēroju pilī? Stīven, vai ari tam kāds sakars ar tevis teikto?

- Ko tu novēroji pilī?

- Es redzēju tavu ēnu uz loga aizkara un to, kā tu aptin mēteli kādas sievietes pleciem. Es stāvēju pie balkona durvīm, un tās istabas logs, kurā jūs abi bijāt, spīdēja man taisni pretim. Pēc dažām minūtēm tu pienāci man klāt.

- Tā bija mana māte, Elfij.

- Tava māte - pilī?

Viņa pavirzījās tālāk, lai varētu tam ciešāk ieskatīties acīs.

- Visu pārējo, Elfrīda, es tev gribēju pateikt tikai rit, - Stīvens sacīja, - es vēl gribēju novilcināt, bet tagad man tomēr jāstāsta tūliņ. Viss, kas man vēl sakāms, attiecas uz to, kur mani vecāki dzīvo. Tu viņus pazīsti, manus vecākus, ja ne citādi, tad vismaz no izskata.

- Es viņus pazīstu? - Elfrīda izsaucās vislielākajā pārsteigumā.

- Jā, pazīsti. Mans tēvs ir Džons Smits, tas pats lorda Laksiljena mūmiekmeistars, kas dzīvo būdiņā pie parka žoga, pašā upmalā.

- Ak, Stīven, vai tas ir iespējams?

- Viņš būvēja vai vismaz palīdzēja būvēt ēku, kurā tu tagad dzīvo, bet tas jau tik sen. Viņa darbs ir ari milzīgie mūra vārti pils priekšā. Mans vectēvs sastādīja kokus, kas tagad zied un aug tavā dārzā, un mana vecmāmiņa, kas viņam darbā bija vienīgais palīgs, ik kociņu turēja bedrē taisni, kamēr viņš to aizbēra ar zemēm; cik reizes viņus neesmu dzirdējis par to stāstām, kad biju vēl mazs puika. Ari kaprača pienākumus viņam vajadzēja uzņemties, un, redzi, šīs vecās kapu kopiņas mums apkārt laikam uzmestas vēl ar viņa roku.

- Nu es saprotu. To pirmo ritu, kad viņreiz pie mums biji atbraucis un tik agri no rīta kaut kur aizbēgi, tu laikam steidzies pie saviem vecākiem? Un šovakar, kad tu tik ilgi paliki prom un es tevi nevarēju vien sagaidīt, tad tu ari laikam biji pie viņiem? Tagad es saprotu. Un tādēļ nav ari nekāds brīnums, ka tu tik smalki te pazīsti visus kaktu kaktiņus.

- Tur tiešām nav ko brīnīties, bet neaizmirsti, cik ilgi tagad neesmu bijis mājās. Kā deviņus gadus vecs puika es atstāju tēva mājas. Toreiz mani nodeva pie kāda tēvoča, kalēja, netālu no Kasterbridžas, lai būtu iespējams apmeklēt turienes skolu. Ap to pašu laiku te, pie mums, nekādu skolu nebija. Turpat iepazinos ari ar savu tagadējo draugu. Pabeidzis skolu, es devos uz kādu pilsētas būvmeistara kantori. Saprotams, tikai Neits mani sagatavoja tālākai izglītībai, ar skolas kursu vien nebūtu pieticis. Man bija labas dotības zīmēšanā. Un par iespēju turpināt izglītību man labu daļu jāpateicas arī mātei, kurai tādēļ iznāca diezgan sīva sadursme ar lordu Laksiljenu. Manu tēvu viņš ciena, bet uz manu tālāko izglītību neskatījās visai labvēlīgi. Tā, nu tu, Elfij, zini gandrīz visu. Pagājuši tikai seši mēneši, kopš pabeidzu mācības un dabūju vietu pie ievērojamākā Londonas arhitekta, kur arī patlaban strādāju.

- Cik tas ir savādi... Tu - lielais, cienījamais viesis no Londonas, lielais, lepnais pilsētnieks - esi dzimis tepat mūsu apvidū un pazinis visas šīs vietas jau daudzus gadus agrāk nekā es! Cik savādi, cik savādi tas man izliekas, - viņa murmināja.

- Tas bija viņsvētdien - mana māte sveicinājusi tevi un tavu tēvu, -Stīvens sacīja un sāpīgs smaids parādījās uz viņa lūpām. - Tavs tēvs vēl piezīmējis: “Tas ir labi, Džon, ka tu tik kārtīgi apmeklē dievnamu.”

- Atceros gan, bet runājusi ar viņu neesmu ne reizes. Mēs te esam tikai pusotra gada, un draudze ir tik liela.

- Un tad - kāda ironija, - Stīvens turpināja ar to pašu sāpīgo smaidu uz lūpām, - tavs tēvs tik stipri tic manām zilajām asinīm. No paša pirmā vakara, kad pie jums ierados, viņš neatlaidīgi turas pie domas, ka es esot cēlies no kādas vecas rietumapgabalu bruņinieku cilts.Viņu maldinājis mans otrais vārds. Ja var ticēt, tad šis vārds man dots tādēļ, ka mans vectēvs trīsdesmit gadus no vietas bijis par dārznieku tā paša Ficmorisa Smita ģimenē. Un, skatoties, sirdsmīļā, tavās laimīgajās acīs, man nebija dūšas runāt viņam pretim un sacīt patiesību; es tikai būtu zaudējis tavu draudzību.

Elfrīda smagi nopūtās.

- Jā, tagad es saprotu, kādu dziļu plaisu tēvs redzēs starp mums, -viņa čukstēja skumjā balsī. - Es tam nepiegrieztu nekādu vērību, ja tavi vecāki dzīvotu kaut kur tālu prom. Arī tēvs tad labprāt dotu savu atļauju, tālums dara mazāk sajūtamus šādus kontrastus. Bet tagad... viņam nebūs pa prātam... Ak, Stīven, Stīven... ko lai es daru?

- Ko lai dari? - Stīvens drūmi pārjautāja. - Atsakies no manis; ļauj man iet atpakaļ uz Londonu; nedomā par mani vairs ilgāk.

- Nē, nē, es tevi nevaru atstāt. Mūsu bezcerīgais stāvoklis man tevi padara tikai vēl jo mīļāku... Ak, Stīven, kādēļ mums tik ļoti noskumt? Kādēļ lai tēvs nedotu savu atļauju? Londonas arhitekts ir un paliek Londonas arhitekts. Kas mums tur prasīs, no kādiem ļaudīm tu esi cēlies? Neviens! Mēs dzīvosim tur, vai ne? Kādēļ mums tīri ne par ko tik ļoti jāuztraucas?

- Arī Neits uz mani neskatās no augšas tādēļ, ka esmu tikai rokpeļņa dēls, - Stīvens piekrita Elfrīdas domām; viņa cerības atdzīvojās līdz ar viņas cerībām. - Viņš saka, ka esmu viņa draudzības vēl vairāk cienīgs, nekā kāds lorda dēls. Un, ja esmu viņa draudzības cienīgs, tad esmu arī tevis cienīgs, vai ne, Elfrīda?

- Es nekad nevienu neesmu mīlējusi, tikai tevi, - viņa sacīja, izvairīdamās no atbildes. - Bet arī ne pret vienu neesmu sajutusi tādas draudzības jūtas, kā tu pret savu Neitu. Es tiešām vēlētos, kaut tu ari tās nesajustu. Viņš mani tavās acīs padara pavisam niecīgu.

- Tā, Elfij, tagad tu zini visu, - viņš čukstēja kā nolūgdamies. - Un tev tiešām vēl ne reizes nav bijis savs sirdsmīļais?

- Nē, neviens, kuru par tādu varētu atzīt.

- Un neviens arī tevi nekad nav mīlējis?

- Tas gan - vienreiz viens mīlēja; viņš sacīja, ka pat ļoti mīlot.

- Vai sen jau tas notika?

- Ak, jau sen.

- Bet cik tomēr, mīļā?

- Apmēram pirms gada.

- Tas nemaz vēl nav tik... ļoti sen, - Stīvens, likās, bija pārsteigts.

- Es jau arī sacīju, ka sen, nevis - ļoti sen.

- Un viņš gribēja tevi ņemt?

- Tā es domāju. Es viņā tomēr nekā sevišķa neatradu. Man viņš nepatika.

- Vai es varu jautāt, kas viņš tāds bija?

- Kāda fermera dēls?

- Kur viņš ir tagad?

-Te.

- Te? Ko tu ar to gribi sacīt?

- Es saku, ka viņš ir te.

- Kur - te?

- Zem mums. Šinī kapā. Viņš ir miris, un mēs patlaban sēžam uz viņa kapa.

- Elfij! Stīvens klusi iesaucās, pieceldamies no kapa un drūmi uz to noskatīdamies. - Cik tas ir šausmīgi un bēdīgi, ko tu patlaban saciji. Kādu dziļu iespaidu tas uz mani atstāj.

- Stiven, es jau te negribēju sēdēt, tu pats tā vēlējies.

- Un tu viņam nedevi iemeslu cerēt?

- Nekad, nekad! Ne ar skatienu, ne ar vārdiem, - viņa sirsnīgi ap-

galvoja. - Viņš mira ar diloni, un viņu apraka tanī pašā dienā, kad tu pirmo reizi ieradies pie mums Endelstofā.

- Iesim prom! Es nevaru stāvēt viņa tuvumā. Lai ari tu viņu nekad nebūtu mīlējusi, viņš tomēr bija nācis pirms manis.

IX

Roku rokā abi atstāja kapsētu un klusi soļoja uz mājām, salīkuši zem nojautas par varbūtējiem sarežģījumiem. Pie durvīm viņi, kā skolu nokavējuši bērni, vēl vilcinādamies apstājās.

Sievietes likteņa triecienus mēdz saņemt daudz mierigak, nekā vīrieši. Elfrīda jau bija padevusies neizbēgamajam un paspējusi samierināties ar Stīvena maz iepriecinošajiem atklājumiem; bet Stīvens vēl nevarēja un nevarēja atsvabināties no kremtošā nemiera, ka Elfrīda jau pirms viņa bija jutusi uz sevi vērstus kāda cita mīlestības pilnos skatienus.

- Kā to jauno cilvēku sauca? - viņš apprasījās.

- Fēlikss Džetvejs, kādas atraitnes vienīgais dēls.

- Es atceros tādu ģimeni.

- Viņa māte mani tagad ienīst; viņa saka, ka tikai es viņas dēlu esot iedzinusi kapā.

Stīvens tapa domīgs, un tad abi gāja iekšā.

- Stiven, bet es mīlu tikai tevi vien, - viņa drebošām lūpām čukstēja.

Viņš spieda meitenes roku, un mokošā ēna izzuda, lai dotu vietu

citam un vēl sajūtamākam nemieram.

Tikai vienā istabā vēl spīdēja uguns - tas bija mācītāja kabinets. Viņi tuvojās durvīm, katrs sevi pūlēdamies apslēpt neapslēpjamo -patiesību, ka mīlestība aizskārusi viņu dvēseļu stīgas. Tad Elfrīda piepeši kabinetā pamanīja kādu cilvēku, kas sēdēja pret viņu ar muguru un runāja ar tēvu. Viņa pakāpās soli atpakaļ, lai atkal aizietu, bet Svankorts viņu bija jau ieraudzījis.

- Nāc vien iekšā, - viņš sauca. - Pie manis ir tikai Martins Kenisters. Viņš atnācis pēc kāda raksta nabaga Džetveja kundzei.

Kapracis Mārtiņš Kenisters bija Elfrīdai liels draugs. Viņš bija mācējis saistīt viņas uzmanību ar dažādiem nostāstiem no sava kaprača ikdienas. Viņam bija šauras, spīdīgas lapsas acis un liels dubultzods, kura pārpilnību zināmā mērā atsvēra īpaši mazs deguntiņš.

Balta papīra loksne Kenistera rokā un daži sīki naudas gabali uz galda tūliņ ļāva noprast, ka darīšanas jau nokārtotas un saruna tagad grozās ap kādiem jauniem notikumiem ciema dzīvē, kuri saistīja tiklab draudzes locekļa, kā ari paša draudzes gana uzmanibu.

Kenisters piecēlās un, godbijīgi sveicinādams Elfrīdu, tikai ar pirkstu galiem aizskāra pieri virs acs un tad, padevis ari pustik goddevīgu sveicienu Stīvenam, atkal apsēdās, lai nobeigtu sarunu. Kā visi citi ciema iedzīvotāji, ari Kenisters Stīvenu nebija pazinis.

- Bet pie kā es paliku, ser?

- Kur viņi to mietu sāka dzīt zemē, - Svankorts līdzēja atminēties.

- Ak tā! Jā, pie tās mieta sišanas. Kā jau sacīju, pie sišanas bija nostājies Nats un savu darbu, kā sacīt jāsaka, izdarīja apmēram tā... -Kenisters paņēma savu nūju, atbalstīja pret grīdu un, rūpīgi saturēdams ar kreiso roku, ar labo stipri uzsita pa tās galu. - Un Džons atkal mietu turēja no apakšas, kā sacīt jāsaka, apmēram tā, - viņš sakustināja nūju un uzmeta apkārtējiem pētošu skatienu, lai pirms tālākiem paskaidrojumiem pārliecinātos, ka klausītāji tiešām labi sapratuši pašu sākumu. -Un tā nu, kad Nats jau bija kādas sešas vai septiņas reizes krietni sazvēlis pa mieta galu, viņš piepeši apstājās, lai atņemtu elpu, bet Džons, iedomājies, ka viņš pavisam apstājies sist, uzlika uz mieta gala roku un gribēja paraudzīt, vai miets stāv ari diezgan stipri. - Kenisters uzlika roku uz nūjas gala, pilnīgi apklādams to ar savu plato sauju. — Nu, labi, bet, kā sacīt jāsaka, Nats vēl namaz nedomāja beigt un, tiklīdz Džons uzlika savu roku, te smagais āmars...

- Ak, šausmas! - Elfrīda izbailēs iesaucās.

- Te smagais āmars nāk taisni uz leju, - jūs saprotat, ser? Nats gan vēl roku ieraudzīja, bet sitienu vairs nespēja apturēt. Ar visu spēku āmars triecās uz nabaga Džona Smita rokas un saspieda to kā pankoku.

- Ak Dievs! Nabaga cilvēks! - Svankorts iesaucās.

- Džons Smits - lorda Laksiljena mūmiekmeistars? - Stīvens strauji pārtrauca.

- Kā tad, kas gan cits? Un otra labāka cilvēka par veco Džonu nemaz nav.

- Vai viņš ir smagi ievainots?

- Esmu dzirdējis, ka viņam Londonā esot dēls, - Svankorts iekrita valoda, nemaz neievērodams Stīvenu, - tas esot daudzsološs jauneklis... lords Laksiljens viņam piepalīdzot tikt uz priekšu.

- Ak, cik smagi viņš droši vien ievainots! - Stīvens atkārtoja.

- Jā, tas nav nieka trieciens, kur tāds āmars dod ar visu spēku. Bet nu, ser, novēlu jums labu nakti; tāpat jums, ser, un ari jums, mis.

Kenisters gluži nemanot bija piecēlies un aizgājis Līdz durvim, tā ka viņa atsveicināšanās vārdi atskanēja jau no sliekšņa. Nākamajā bridi viņš atstāja istabu; bija sadzirdami vēl tikai soļi uz gaiteņa grīdas un vājš troksnis, kad viņš apmēram minūti grabinājās gar priekšdurvim, pūlēdamies tās aizvērt; tad ārpusē viss noklusa.

Stīvens, pagriezies pret mācītāju, sacīja:

- Lūdzu, atvainojiet mani šovakar... Man ir jāiziet. Džons Smits ir mans tēvs.

Mācītājs no sākuma nesaprata.

- Ko jūs sacījāt? - viņš jautāja.

- Džons Smits ir mans tēvs, - Stīvens noteiktā balsi atkārtoja.

Spilgts sārtums pacēlās no mistera Svankorta kakla līdz pat pierei; seja

kļuva salta, un lūpas pēkšņi likās tapušas pavisam plānas. Bija redzams, ka daži sīki un līdz šim neievēroti apstākļi patlaban sāka savienoties un izveidoja mistera Svankorta domās spilgtu ainu... Un taisni tādu, ka nekādi turpmāki paskaidrojumi no Stīvena puses vairs nebija vajadzīgi.

- Tik tiešām! - skanēja mācītāja isā un sausā atbilde.

Tie bija parasti vārdi, kuru nozīme pilnīgi atkarīga no intonācijas, bet mācītājs tos šoreiz izteica tādā balsi, kurai nebija nekādas izteiksmes.

- Tagad man jāiet, - Stīvens sacīja, nervozi sakustēdamies, it kā nezinādams - steigties prom vai palikt turpat. - Kad es atgriezīšos, ser, jūs būsiet tik laipns un dāvāsiet man dažas minūtes kādas privātas lietas nokārtošanai?

- Saprotams. Lai gan man jau iepriekš jāpiezlmē, ka starp mums tiešām nevar būt nekādas privātas darīšanas.

To teikdams, viņš uzlika savu salmenīcu, devās cauri zālei, kurā ieplūda spoža mēnessgaisma, un, atvēris stikla durvis, izgaja uz verandas.

Šāda mistera Svankorta izturēšanās bija viegli saprotama, ja ievēro, ka viss viņa lepnums un intereses saistījās ar ciltsgrāmatām, dinejām un seno zelta laiku jaukajām atmiņām; nevajadzēja ari nekādas lielas piepūles, lai saprastu, ka mistera Svankorta aizspriedumu žogs bija par augstu viņa augstprātībai un ka no šī brīža Stīvens vairs nevarēja tikt uzskatīts par mistera Svankorta draugu.

Stīvens paspēra soli uz priekšu, it kā grasītos mācītājam sekot, bet tad apstājās pilnīgā neziņā, uz kuru pusi griezties, un beidzot neveikli devās uz durvju pusi. Elfrīda vilcinādamās tam sekoja. Bet, tikko paspēruši dažus soļus, viņi gaitenī satikās ar abām apkalpotajām - Annu un Junitiju -, kas patlaban atgriezās no ciemošanās ciemā.

- Vai jūs ko dzirdējāt par Džonu Smitu? Varbūt nav nemaz tik ļauni, kā runā? - Elfrīda steidzās izjautāt.

- Ak, nē! Dakteris saka, ka roka tikai stipri saspiesta.

- Tā jau es domāju! - Elfrīda atviegloti uzelpoja.

- Viņš saka, lai gan Nats domā, ka sitienu nav paspējis apturēt, bet būs to tomēr izdarījis pavisam neapzinīgi -- sitiens bijis pavisam niecīgs; ja āmurs būtu nācis uz leju pilnā sparā, tad roka būtu tikusi pilnīgi sadragāta; tagad viņa no sitiena tikai tapusi zilimclna.

- Ak, kāda laime! - Stīvens iesaucās.

Junitija paskatījās uz viņu drīzāk ar izbrīnā pavēro muti, nekā ar acīm.

- Labi, Junitij! — Elfrīda noteica, un abas kalpones pazuda.

- Elfrīda, vai tu vari man piedot? - Stīvens lūdzās, skumji pasmaidīdams.

Viņš saņēma meitenes roku savējā.

Elfrīda paskatījās tam acīs maigā pārmetumā par tādām šaubām un spieda viņa roku. Stīvens uz to atbildēja ar trīskārtīgu rokas spiedienu un steidzīgi devās ceļā uz sava tēva namiņu pie Endelstofas pils parka žoga.

- Elfrīda, kas tev par to sakāms? - tēvs to uzrunāja. Viņš bija ienācis atpakaļ istabā tūlīt pēc Stīvena aiziešanas.

Kā slīcējs pie salmiņa un ar īstu sievietes steigu viņa ķērās pie pirmā fakta, ar kuru cerēja aizstāvēt savu taisnību.

- Viņš man par to jau stāstīja, - viņa stomījās, - tā ka tas nebūt nav nācis gaismā nejauši. Viņš tieši šodien gribēja tev visu pateikt.

- Gribēja pateikt! Kādēļ viņš to nepateica jau agrāk. Es tādu faktu slēpšanu nosodu tikpat, ja ne vēl vairāk, kā pašu faktu. Tīri vai liekas, ka viņš mani gribējis apmuļķot... un tāpat ari tevi. Jūs abi visu laiku esat kopā, jūs pavisam nepiedienīgā kārtā visu laiku sarakstījāties - kas man nebūt nav patīkami! Tev vajadzēja zināt, cik tāda uzvešanās ir nepieklājīga. Sieviete nekad nevar būt par daudz uzmanīga, lai nepaliktu viena ar cilvēku, kuram nekā nav un kurš pats nekas nav.

-Tu, tēt, mūs redzēji kopā un nekad nesacīji ne vārda.

- Mana vaina, protams, mana vaina. Pie joda, vai es ko tādu maz varēju iedomāties. Viņš - prasta zemnieka dēls, mēs - no Svankorla cilts. Gadu simteņiem ilgi neko neesam sasnieguši un nu uzduramies uz to īsto. Nesaprotu, kā lai dzīvo un ko var uzdrošināties pie sevis uzlūgt!

To dzirdot, Elfrīda sāka raudāt.

-Ak, tēt, piedod man un viņam! Mēs mīlam viens otru tik ļoti, tēt... ak, tik ļoti! Un viss, ko viņš tev gribēja lūgt, - vai tu atļausi mums saderināties. Mums jau nav nekādas steigas, tēt, mums nemaz nevajag precēties tūliņ, bet tad, kad viņš būs tapis tāds pats džentlmenis, kā tu. Tikai atļauj mums saderināties, tāpēc ka es viņu tik ļoti mīlu un viņš mani ari.

Misteru Svankortu gandrīz vai aizkustināja Elfrīdas bērnišķīgais lūgums, bet tūlīt pat viņš sadusmojās uz sevi par šīm jūtām un pēc brīža dabūja pār lūpām:

-Nekādā ziņā ne!

Aizliegums izdevās gari vilkts un ļoti skanīgs, tā ka “ne” izskanēja kā “n-ē-ē-ē”.

- Ak, mīļais tētiņ, nē, nerunā tā!

- Tfu! Lr nu gan smalki! Nepietiek vēl ar to kaunu un negodu, ka es uzņemu savā mājā šādu cilvēku - vienu no manas draudzes zemnieku dēliem! -, nu man vēl vajadzēs viņu pieņemt par znotu? Dievs tēvs, apžēlojies, Elfrīda, vai tu esi prātu zaudējusi?

- Tu redzēji katru viņa vēstuli, tēt, no tā laika, kad viņš pirmo reizi te ieradās, un tu zināji, ka dažā ziņā tās ir mīlestības vēstules; un, kopš viņš te ir otru reizi, tu gandrīz visu laiku mūs atstāji pilnīgā vienatnē; un tu noprati, tev vajadzēja noprast, par ko mēs domājām un ko mēs darījām, un tu viņu nebūt necenties aizkavēt. Un tie, kas mīl, grib ari beigās viens otram piederēt, un tu zināji, tēt, ka tas nonāks tik tālu.

Mācītājs pūlējās atsist šo loģisko slēdzienu virkni.

- Es zināju - ja jau tu man tā plijies virsū -, es nojautu, ka varu sagaidīt kādu bērnišķīgu aizraušanos jusu starpā. Atzīstos, es necentos to aizkavēt, bet pamudināt uz to es arī nedomāju. Un kā tu vari cerēt, Elfrīda, ka es to tagad daru? Tas nav iespējams! Tu neatradīsi nevienu tēvu visā Anglijā, kurš par tādām lietām ko gribētu dzirdēt.

- Bet viņš taču ir tas pats cilvēks, kas bija līdz šim, tēt, viņš nekādā ziņā nav mainījies, un kā tas nākas, ka tagad viņš man piedienētu mazāk, nekā agrāk?

- No sākuma viņš izlikās par cilvēku, kuram ir sakari ar smalkākām aprindām, par tādu, kam ir ari savs mazs īpašums; bet, tā kā viņam nav nedz viena, nedz otra, tad saprotams, ka līdz ar to ari viņš pats ir mainījies.

- Tu taču pats par viņu nepainteresējies.

- Es vadījos no Džabija ieteikuma. Džabija pienākums bija man visu pateikt, jā, tas bija viņa tiešs pienākums. Tā ir visai negodīga lieta, ja ienāk otra cilvēka mājā šitādā kārtā, kā plikadīda.

- Viņam bija bail to sacīt, un arī man būtu bijis bail. Viņš mani mīlēja par daudz karsti, lai spētu visu likt uz spēles. Un, kas attiecas uz viņa ģimenes apstākļiem, es patiesi nesaprotu, kādēļ lai viņš to būtu pieminējis savas pirmās viesošanās laikā. Viņš taču ieradās vienīgi darīšanās; mums nevarēja būt nekādas daļas, kādu ļaužu ir viņa vecāki. Un turklāt viņš it labi zināja - ja pateiktu visu patiesību, tu viņu nekad nebūtu ielūdzis pie sevis un viņš būtu mani zaudējis uz visiem laikiem. Un viņš tā vēlējās mani vēlreiz satikt! Vai tas var būt noziegums, ja viņš cenšas būt pie manis - pie meitenes, kuru tā mīl? Mīlestība attaisno visu - tu pats arvien tā saki, tēt; un viņa vietā tu būtu darījis taisni tāpat... ikviens vīrietis būtu darījis tāpat.

- Un ikviens tēvs, kas būtu atklājis to, ko es patlaban atklāju, nedalītu citādi, kā es tagad daru; katrs būtu raudzījis izlabot savu kļūdu, citiem vārdiem sakot - būtu centies nodabūt viņu sev no kakla, cik ātri vien to atļauj viesmīlības likumi.

Bet tad misters Svankorts atcerējās, ka viņš ir kristīgs cilvēks.

- Protams, dzīt es viņu projām nedzīšu, - viņš piebilda, - bet es ceru, ka tam pašam piemīt tik daudz takta, lai viņš saprastu, ka ilgāk te vairs nevar uzturēties.

- O, viņš to sapratīs gan, jo ir džentlmenis, - Elfrīda teica.

- Ak, ko nu! Ikviens, kādu laiku padzīvojis pilsētā, mācēs izturēties kā džentlmenis, ja nebūs staigājis aizmiegtām acim. Teātru zālēs un biedrībās arī var novērot šo to no smalkas dzīves un ātri vien ievingrināties izlikties par džentlmeni. Viņš man atgādina kādu notikumu, bet to visneglītāko, kādu man dzīvē jelkad izdevies novērot.

- Kas tas bija par notikumu?

- Ak, nē, pateicos. Tā tikai vēl trūka - stāstīt tādas lietas... Neparko!

- Ja viņa tēvs un māte dzīvotu kaut kur tālu ziemeļos, - Elfrida vēl iedrošinājās pretoties, bet raudas saraustīja viņas vārdus, - vai kaut kur

r

citur... bet tikai... ne te... tad tu... ievērotu tikai viņu... un nevis viņa ģimenes apstākļus. Viņa stāvoklis... taču būs tāds... kādu viņš sasniegs... saviem spēkiem... un viņa vecāki viņa turpmāko dzīvi... nekādi... nekādi neietekmēs... un viņš jau ar viņiem nedzīvo kopā... un tas no viņa ir tik jauki un cienījami... ka viņš ir tas labākais... no visas ģimenes.

- Jā. Bet neaizmirsti, ka “vilku baro, cik gribi, viņš tomēr skatās uz mežu”.

- Tēt, tu mani apvaino! - Elfrīda sāka raudāt. - Jā, tu mani apvaino, apvaino! Viņš ir mans Stīvens, mans!

- Tas, Elfrīda, var būt un var ari nebūt taisnība, - tēvs atteica un atkal pret paša gribu sajuta nepatīkamu uztraukumu. - Tu jauc nākotnes varbūtības ar tagadnes faktiem: tu neatšķir to, kas šis jaunais cilvēks varētu būt nākotnē, no tā, kas viņš ir tagad. Mums šoreiz jāskatās uz to, kas viņš ir, bet nevis uz to, ko nejaušs laimes gadījums no viņa varētu iztaisīt. Lieta, redzi, ir tāda: kāds manas draudzes rokpeļņa dēls un vēl tāds, kas savu stāvokli nav nodrošinājis šā vārda pilnā nozīmē un tātad vēl arvien stāv uz tās pašas pakāpes, kā viņa tēvs - tāds grib, lai es tam dotu savu bērnu par sievu. Viņa ģimene dzīvo turpat, kur tu, un, tā kā šis apgabals ir visa mūsu pasaule, tad neviens tevi ari citādāk nesauks, kā par mūrnieka Džona Smita vedeklu, un nekādā ziņā neteiks, ka esi kāda Londonas arhitekta kundze. Un tagad pietiek runāts! Tu vari spriest visu nakti un pierādīt, cik gribi, es palieku pie sava.

Klusi un bez cerībām Elfrīda lūkojās laukā pa logu; acis viņai bija platas un vaigi - mitri no asarām.

- Tā ir nepiedodama neapdomība - pat nekaunība - no Džabija puses, - mācītājs turpināja. - Ne mūžam tas man vēl nav gadījies: izrakstīt tik nedzirdēti skanīgu atzinības un ieteikšanas rakstu tādam zemnieku puikam, un vēl no mana paša ciema, Kas tam Džabijam bija ienācis prātā? Ir dabiski, ka tu ļāvi sevi apmānīt, tāpat ari es. Šajā ziņā es tevi nemaz nenosodu, it nemaz.

Viņš uzmeklēja Džabija vēstuli.

- Lūk, kā viņš, vārds pa vārdam, raksta: “Godātais kungs, jūtos pagodināts caur jūsu pieprasījumu” un “Pasteidzos jau nodot attiecīgos rīkojumus”, un “Mans asistents, misters Stīvens Smits”; tu redzi, viņš to sauc par asistentu, un cik tālu ir no asistenta līdz kompanjonam? Kāpēc viņš nerakstīja vienkārši “mans skrīveris”?

- Šinī arodā viņi nemaz nelieto skrīvera nosaukumu, jo viņi neraksta. Stīvens... misters Smits man tā teica. Misters Džabijs tikai lietojis pierastu nosaukumu.

- Lūdzu, Elfrīd, ļauj man tagad runāt. “Mans asistents, misters Stīvens Smits atstās Londonu rītā agri ar pirmo rīta vilcienu... ļoti pateicamies par jūsu laipno piedāvājumu uzņemt viņu pie sevis... varat viņam droši uzticēties... un paļauties uz viņa zināšanām baznīcas arhitektūras laukā.” Nu, man tomēr jāatkārto, ka Džabijam vajadzētu kaunēties pašam no sevis - iztaisīt tādas lietas no vienkārša zemnieku puikas!

- Londonas arhitekti acīmredzot nemēdz interesēties par savu palīgu radiem, - Elfrīda aizstāvējās. — Viņiem ir asistenti, kuri rītos ierodas viņu darbnīcās vai kantoros un vakaros atkal aiziet. Kas tiem par darīšanu, kur asistents dzīvo vai uzturas? Vienīgais, par ko viņi rūpējas, ir šo asistentu spējas un labums, ko tie atnes firmai. Un Stīvenam tanī ziņā vēl ir lielas priekšrocības - viņš pastāvīgi ir tik ļoti laipns.

- Pastāvīga laipnība ir drīzāk kļūda, nekā laba īpašiba. Tas pierāda, ka cilvēkam nav pietiekošas sajēgas, ko viņam nāktos nicināt un ko cienīt.

- Tas pierāda, ka viņu vada iekšēja pārliecība, ka viņš neskatās uz apkārtējiem tā, kā tie, kuri savu nodrošināto stāvokli saņem mantojuma no senčiem.

- Ahā! Jādomā, to viņš pats tev jau paspējis iestāstīt. Taisnību sakot, jau agrāk tas puika man likās drusku šaubīgs, tādēļ ka viņam bija gluži vienalga, kādu ēdienu tam liek priekšā. Es vienmēr šaubos, vai cilvēks ir īsts džentlmenis, ja viņam nav smalki attīstīta gastronomiska gaume. Neattīstīta gaume ir nenoliedzamākais pierādījums, ka viņš cēlies no vienkāršiem ļaudīm. Tādu neapdomību! Kā es varēju ta aizmirsties! Es domāju, Elfrīda, būtu labāk, ja tu ietu uz savu istabu. Ar laiku tu aizmirsīsi šo mazo muļķībiņu.

- Nē, nē, nē, tēt! - Elfrīda vaimanāja, jo no visām nelaimēm, kas pievienojas nelaimīgai mīlestībai, vislielākā nelaime ir domas, ka pati mīlestība - visu šo nelaimju cēlonis - varētu beigties.

- Elfrīda, - viņas tēvs diezgan nelaipni apsauca, - man ir padoma kāds lielisks plāns, par kuru tev tagad diemžēl neko tuvāk vēl nevaru sacīt. Un tas būs gandarījums tev un man. Jau labu laiciņu šis plāns man nedod mieru, bet, ka tur kas iznāks, par to es lidz pat šim vakaram ne sapņos neiedomājos. Būtu traki neapdomīgi, ja es tagad vēl atteiktos.

- Ak, man tas viss ir pilnīgi vienalga, - Elfrīda atbildēja.

- Lai nu kā, bet vairāk es tev neko nevaru sacīt, kamēr lieta nebūs pilnīgi nokārtota; piezīmēšu tikai to, ka drīzumā tev varbūt bus pavisam citas rūpes... Neaizmirsti, ka es nebūt nejūtu dusmas pret šo jauno cilvēku; es būšu ar viņu laipns; tevis labad es pat izturēšos pret viņu kā pret draugu. Bet ar to ari pietiek; dažās dienas tu būsi pilnīgi tādos pašos uzskatos, kā es. Tagad ej uz savu istabu. Junitija uznesīs vakariņas augšā. Es nevēlos, ka viņš tevi te satiek, kad atnāks atpakaļ.

X

Stivens nogriezās pa to pašu ceļu uz mazo mājiņu, kuru bija apciemojis tikai pirms divām trim stundām. Jo tuvāk viņš tai nāca, jo kuplāki un tumšāki pār viņu slējās koku zari, kas auga pie pils parka žoga un meta pār viņa galvu un muguru trīsošas mēnesnīcas ēnas.

Pārgājis pāri šaurajam koka tiltam un atvēris vārtiņus, viņš dārza pretējā pusē, pie žoga, ieraudzīja gaišu stāvu. Tur stāvēja viņa tēvs, kas - ar saitē iekārtu roku - bija iznācis dārzā, lai mēnessgaismā aplūkotu savus biešu stādījumus un pēc ierastās vakara inspekcijas noslēgtu durvis un vārtus.

Ieraudzījis nākam dēlu, viņš to saņēma ar parasto spēkpilno jautrību.

- Hallo, Stiven! Pec desmit minūtēm tu mūs būtu atradis gultā. Laikam steidzies paskatities, ka ār manu roku?

Ārsts ievainojumu jau bija apkopis un aizgājis, atzīdams vainu par vieglu, bet gadījumā, ja Smits būtu bagātāks, notikumam, iespējams, tiktu piešķirta nopietnāka nokrāsa.

Džons Smits - brūni iedegušu seju un baltā ģērbā - bija īsts lauku amatnieku pārstāvis. Viņa individualitāte neļāva tam iekļauties lielpilsētas strādnieku pelēcīgajā masā, kur katra īpatnējais “es” tiek padarīts par viengabalā apvienotas šķiras daļiņu.

Dažreiz - dziļā ziemā, kad sals neļāva lietot ķelli un nebija iespējams muret pamatus, jo akmeņi apsaluši un māli pārlieku drupani, - Smits ķērās pie meža darbiem - zāģēja un tēsa kokus. Un vēl - savā mazajā zemes gabaliņā viņš pa ilgajiem gadiem bija tik ļoti iepraktizējies dārzkopībā, ka ar šo nodarbošanos varētu nopelnīt sev drošu uzturu.

Smits nebija nekāds speciālists kaut kādā vienā nozarē, ar ko tapa slaveni viņa amata brāļi pilsētās, bet toties bija viens no tiem nedaudzajiem, kas, ja mācēja uztaisīt adatu, tad mācēja arī izgatavot un ievērt tajā diegu.

Ienācis istabā, viņš sveces gaismā atklāja veselīgu, stipru stāvu, uz kuru nevarēja vien noskatīties. Zodu sedza kupla, īsa, sprogās savēlusies bārda, krekls uz kakla atpogāts, piedurknes līdz pusei uzrotītas. Audekla drānu gaišums atšķīrās no saules un vēju aprautās sejas un rokām tikpat stipri kā olas baltums no dzeltenuma.

Izdzirdusi viņus ienākam istabā, no pieliekamā kambarīša iznāca Smita kundze, kura - par spīti lauku amatnieka sievas ikdienai - bija spējusi saglabāt jaunības spirgtumu; viņas sejā atspoguļojās dzirkstošs prāts un apņēmība nepiekāpties dzīves cīņā.

Stīvena tēvs ar īstenu zemnieka sīkumainību ņēmās aprakstīt visu notikumu, paskaidrodamas savus vārdus tādiem pašiem dramatiskiem žestiem, kā Mārtiņš Kenisters.

Lai tēlojums taptu jo pilnīgāks, arī māte šad tad iemeta pa piezīmei sava vīra stāstā. Beigu beigās notikums bija aprakstīts sīki jo sīki, un Stīvens steidzās ievirzīt sarunu citās sliedēs.

-Tagad, māt, viņi zina par mani visu patiesību, - viņš sacīja.

- Tas ir labi! - tēvs atsaucās. - Nu mans prāts reiz būs mierīgs.

- Es pats sevi nosodu. Es to sev nekad nepiedošu, ka nepateicu visu jau agrāk, - jauneklis turpināja.

Arī māte pievērsa uzmanību jaunajam sarunas tematam un piezīmēja:

- Es nesaprotu, Stīven, kādēļ tev to lietu tā vajadzētu ņemt pie sirds. Kurš tad nu tūliņ pirmajā brīdī tā, bez kāda apdoma, ikvienam izklāsta savus ģimenes apstākļus.

- Protams, tu tiešām neesi neko noziedzies, - ari tēvs apstiprināja.

- Nē, bet man vajadzēja runāt jau agrāk. Šinī manā apciemojumā slēpjas daudz kas vairāk, nekā jūs domājat... labu tiesu vairāk.

- Nu, taču ne vairāk, kā es jau no sākta gala nopratu, - atsaucās misis Smita, izaicinoši noskatīdamās savā dēlā; Stīvens pietvīka, bet tēvs jautājoši uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

- Glīts skuķītis, bez vārda runas, - māte turpināja, - un pilnīga lēdija, pie tam vēl tik veikla. Bet, Stīven, lai cik labi ari viņa tev nepiederētos, žēlīgais Dievs, kam tev jau tagad jāsaistās ar kādu sievieti?

Pie šiem vārdiem Džons Smits gari iesvilpās.

- Ahā! Lūk, no kuras puses vējš pūš!

- Māt, kā tu vari tā runāt. - Stīvens pārmeta. - Vai viņa man piederētos vai ne! It kā par to vēl varētu būt šaubas? Saukt viņu par savu - tā būtu vislielākā laime manā dzīvē; tu vari to apsvērt, no kuras puses gribi. Tikai bīstos... tāda laime man nebūs lemta - viņa ir man daudz par labu un viņas ģimene ne mazākajā mērā nepriecāsies uzņemt savās aprindās tādu zemniekpuisi.

- Ja jau viņi tevi negrib, ko tad tu pie viņiem skrej? Es tavā vietā ietu pie tādiem, kas mani labprāt uzņemtu un vēl atplestām rokām.

- Kādā ziņā tad viņa ir labāka par tevi un tu - par viņu sliktāks? Es sevi nebūt neturu sliktāku par citiem. Ar visiem kungiem un kundzēm, kas atbrauc viesos pie milorda, es sarunājos tik brīvi un vienkārši, it kā tie priekš manis nebūtu nekas; vēl nekad es neesmu iedomājusies daudzināt viņus diez kādiem tituliem, par lielmātēm un cienīgtēviem. Un kad tik tu redzētu, cik vienkārši viņi to uzņem. Bet, lai nu kā, man jāatkārto vēlreiz, ka tev nebūt nav tā jāsteidzas ar to precēšanos; vislabākais būtu, ja tu vēl kādus gadus pagaidītu. Varbūt tad tu varētu skatīties vēl augstāk.

- Es redzu, māt, - Stivens nepacietīgi iemeta valodā, - ka tu to lietu nemaz neizproti. Es nekad neskatīšos ne augstāk, ne zemāk, tādēļ ka man cilvēku kārta ir vienaldzīga, bet no svara tikai pats cilvēks. Vai ne, tēv?

- Man jāsaka, ka es šo lietu neesmu vēl tik labi apdomājis, lai dotu savu spriedumu, - tēvs atteica tādā balsi, kā lapsa, kura iesnu dēļ nevar saost medījumu.

- Ievērojot īso laiku, ko tu ar viņu esi pazīstams, tā no tevis neat-laidīsies, - māte turpināja. - Jādomā, ka pec kādiem pieciem gadiem tu būsi vēl pietiekoši jauns, lai domātu par tādām lietam. Un patiesībā viņa ļoti labi var pagaidīt, un to viņa arī darīs, atmini manus vārdus. Dzīvodama tādā tuksnesī, kā te, viņa var būt pateicīga, ka tu vispār viņu esi ievērojis. Droši vien viņa nobeigtu savu mūžu kā vecmeita, ja tu te nebūtu uzkūlies.

- Tās ir blēņas! - Stīvens paklusi noteica.

- Mazs naivs skuķītis, - misis Smita, redzēdama, ka Stīvens uzvarēts, turpināja jau pieļāvīgākā toni. Pret viņu man nebūtu ko iebilst ne viena vienīga vārda, to es atzīstu. Dažreiz es viņu redzu tik greznu, tik skaistu... un es viņu tiešām apbrīnoju. Bet ko tas viss līdz? Ja viņa skolā būtu vairāk mācījusies šūt un strādāt, tas būtu labāk pašas kabatai. Jo, kā jau teicu, nekad vēl nav bijuši sliktāki laiki tādām kā viņa, kā taisni tagad.

- Nu, nu, māt!

Stīvens pasmaidīja, kā aizlūgdams par Elfrīdu.

Ar to saruna beidzās, un, tā kā bija jau diezgan vēls, Stīvens novēlēja savam tēvam labu nakti un atvadījās.

- Iespējams, - Stīvens vēl piebilda, - ka rīt aiziešu no šejienes pavisam; es gan labi nezinu. Bet, ja gadās, ka, aizbraucot uz Londonu, man jūs vairs neizdodas apciemot, neuztraucieties.

- Bet tu taču nāci uz divām nedēļām? - māte apprasījās. - Tavas brīvdienas ilgs veselu mēnesi? Vai tu domā, ka viņi tev paradis durvis?

- Nebūt nē! Es varu palikt, es varu aiziet. Un, ja es aizeju, būtu labi, ka jūs par manu uzturēšanos še neko nerunātu... viņas labā. Ap kuru laiku no ritiem te brauc cauri pasta rati?

- Septiņos.

Tad Stīvens aizgāja. Viņa nodoms bija palikt šeit, ja tnācitājs dotu atļauju saderināties vai vismaz ļautu cerēt, ka reiz dos šo atļauju. Bet, ja tas viņam tiktu liegts, viņš aizies bez kavēšanās. Un pēdējais, neskatoties uz jaunības stiprajām cerībām, viņam likās visiespējamākais.

Stīvens gaja atpakaļ uz mācītājmuižu pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis - pār pļavām un druvām un viņu apņēma avotu ūdeņu klusā, muzikālā burbuļošana, mēness staru rēnā gaisma un vakara rasas atspirdzinošais valgums. Bija viens no tiem brīžiem, kad redzēt vien jau nozīmē iedziļināties, un iedziļināšanās ir miers.

Pulkstenis jau sita vienpadsmit, kad viņš sasniedza mācītāja māju. Elfrīda kopš viņa aiziešanas bija gaidījusi, gandrīz nepakustēdamās. Viņa nepaspēja tam pateikt ne vārdiņa, jo tūliņ pēc ierašanās Stīvens kopā ar tēvu iegāja kabinetā.

Elfrīdu sāka mocīt nervozas galvas sāpes un viņa uzkāpa savā istabā. Par gulēšanu nevarēja būt ne runas. Viņa apsēdās - tāpat tumsā, neaiz slēgusi durvis, - un drebošu sirdi sāka ieklausīties katrā troksnī, kas atskanēja no apakšas. Kalpones jau bija devušās pie miera. Pec brīža

viņa dzirdēja abus vīriešus iznākam no kabineta un dodamies uz ēdamistabu, kur jau vairāk nekā stundu gaidīja vakariņas. Durvis bija palikušas vaļā, un viņai izdevās sadzirdēt, ka vakariņas paiet gandrīz pilnīgā klusumā, ja neskaita sausā, stīvā tonī izteiktas piezīmes par melonēm un gurķiem, to audzināšanu un veselīgumu.

Elfrīdai likās, ka sirds apstāsies pukstēt.

Pēc neilga brīža viņa izdzirda trepēs Stīvena soļus; viņš nāca augšā uz savu guļamistabu. Tam uz pēdām sekoja tēvs, kurš arī devās uz savu istabu.

Neiedegusi uguni, Elfrīda pusizģerbusies nosēdās uz gultas malas un iegrima dziļās, smagās domās. Tā viņa nosēdēja varbūt vairak nekā stundu, un, kad beidzot piecēlās un gāja aizslēgt durvis, pamanīja uz kāpnēm krītošu gaismas svītru.

Tēva istabas durvis bija ciet, un varēja dzirdēt, ka viņš dziļa miegā krāc. Gaismas stars nāca no Stīvena istabas kopā ar klusām skaņām, kuras runāja skaidrāk par vārdiem.

Nakts pilnīgajā klusumā viņa skaidri sadzirdēja noklaudzam vāku -Stīvens aizvēra savu čemodānu; tad iedžinkstējās siksnas sprādze, čirkstēja atslēga - viņš čemodānu apjoza un aizslēdza.

Ar šausmu nojautām sirdī viņa klusītēm atvēra durvis un pagāja uz Stīvena istabas pusi. Viena doma viņu noveda gandrīz līdz ārprātam. Stīvens - viņas skaistais zēns, viņas mīļais! - aizies. Un nekad viņa to vairs neredzēs... varbūt tikai kādreiz, slepenībā un salauztu sirdi... bet varbūt arī nekad... nekad vairs. Lai nu kā - bet līdz rītam viņa nevarēja gaidīt, kā bija nodomājusi.

Atgriezusies istabā, viņa žigli uzmeta rītakleitu, atkal aizzagās līdz viņa durvīm un gandrīz čukstus sauca jaunekli. Stīvens dzirdēja - durvis tūliņ atvērās, un jauneklis iznāca gaiteni.

- Saki, vai varam cerēt?

- Man neklājas domāt par tādām man nepiemērotām lietām, - viņš atbildēja klusā, uztrauktā balsī; asara ieplūda acis, bet, aizķērusies aiz skropstas, nenoritēja. - Un nu... man jāaiziet. Lai es tevi pasaucot un pasakot ardievas.

- Bet tēvs nesacīja, ka tev jāaiz.iet... Ak. Stīven, nē, viņš taču to ne sacīja?

- Nē, vārdos ne. Bet ilgāk es te nevaru palikt.

- Lūdzu, neej prom! Nāc, iesim un parunāsim. Noiesim uz bridi zālē, te viņš mūs varētu sadzirdēt.

Ar tievu svecīti rokā viņa steidzās tam pa priekšu lejup pa trepēm un savā rītakleitā izskatījās nedabiski gara un tieva. Viņa pat nedomāja par to, vai šāda satikšanās nakts laikā ir piedienīga vai ne. Te sākās viņas dzīves traģēdija - tas bija vienīgais, ko meitene juta. Klusi viņa atvēra zāles durvis, un abi iegāja iekšā.

Kad Elfrīda bija novietojusi sveci uz galda, Stīvens apskāva viņu un noskūpstīja tās acis.

- Stīven, nu ir viss beigts - mūsu laime ir pagalam un saule mums vairs nesmaidīs.

- Es dzīvē tikšu uz priekšu, Elfij, un atnākšu pie tevis, un tad tu tapsi mana. Jā, to es gribu!

- Tēvs par to nekad vairs negribēs dzirdēt - nekad, nekad. Tu viņu nepazīsti, es gan. Viņš vai nu ir gatavs teju vai mirt par kādu lietu, vai nosoda to līdz pašiem sirds dziļumiem. Loģiski pierādījumi te ir pilnīgi bezspēcīgi, jo viņš domā ar sirdi.

- Nē, es gan par viņu tā neteiktu, - Stīvens atbildēja. - Ja es pēc kāda laika nostāšos viņa priekšā kā cilvēks ar vārdu un stāvokli, viņš mani vairs neatraidīs - es zinu, to viņš nedarīs. Viņš nebūt nav ļauns cilvēks.

- Nē, viņš nav ļauns. Bet tu saki - pēc kāda laika! Tev tas varbūt izliksies īss - troksnī un dzīves mutulī tu laika ritumu nemaz nepamanīsi. Bet man tas būs trīs reizes tik garš. Katra vasara man būs gads, katrs rudens - gads, katra ziema - gads. Ak, Stīven, un tu mani aizmirsīsi!

- Un ari tu, Elfij, - Stīvens, kuru pēkšņi pāršalca līdzīgas bailes, pārtrauca meiteni, - ari tu beigu beigās sajutīsies spiesta mani atstāt, kad laiks būs izbalinājis tavas atmiņas par mani. Neaizmirsti, mīļā, tava mīlestiba drīkstēs pastāvēt tikai slepenībā; nebūs neviena mana apciemojuma, kas to pabalstītu. Un apstākļi izdzēsīs mani no tavas sirds.

- Stīven, - Elfrīda turpināja, neievērodama viņa vārdus un atdodamās vienīgi savām nojautām, - tur, kur tu dzīvosi, ir skaistas sievietes - es zinu, ka ir! -, un viņas tevi man atņems.

Asaras saplūda viņas acīs, domās pārdzīvojot Stīvena neuzticību.

- Un to nevarēs uzskatīt par tavu vainu, - viņa turpināja, sāpju pilnam acīm skatīdamas sveces liesmā. - Nē, tu būsi sarūgtināts, tu domās pārmetīsi, ka manējie tevi negrib, un mani tu ieslēgsi viņu barā. Tā tu ai .vājināsi savu sirdi no manis un iemīlēsi citu.

- To es nevaru, nē, to es nedarīšu. Elfrīda, nemoci sevi ar tādām

domām.

- Jā, jā, tā tas būs! - viņa atteica. - Tu noskatīsies uz viņām - no sākuma vienaldzīgi, tad jau ar interesi, un pēc laika tu domāsi: redz, viņas pazīst pilsētas dzīvi, prot uzvesties sabiedrībā kā samalkas dāmas, un nabaga mazā Elfrīda, neskatoties uz visām pūlēm, nezina neko vairāk no pasaules, ka savu mazo mājiņu, kailas klinšu radzes un gabaliņu jūras tālu, tālu prom no dzīves īstenības. Tad tu par viņām ieinteresēsies vēl jo vairāk, un beigās tās panāks, ka tu pieķersies viņām. Tu sāksi uz mani dusmoties, tādēļ ka esmu tik muļķīga un viņas - tik veiklas, un tad... tad tu mani ienīdīsi. Un ari es viņas ienīstu; jā, es viņas ienīstu!

Elfrīdas kaislie vārdi noveda Stīvenu pie atziņas, uz cik nedrošiem pamatiem tiek būvēts viss, kas vēl nebija piepildījies. Kāds garš ceļš priekšā! Vispirms vajadzēja izcīnīt tiesības uz cerībām. Lai spētu cerēt, ka kādreiz tie varēs viens otram piederēt, misteram Svankortam vajadzēja ņemt atpakaļ savus vārdus. Un tā bija tikai vēlēšanās - bez kādām cerībām uz piepildīšanos.

- Es gribētu, kaut mēs varētu salaulāties jau tagad, - Stīvens murmināja, pilnibā apzinādamies, cik tas neiespējami.

- Es arī, - Elfrīda atteica, kā nožēlodama kādu nepiepildāmu sapni.

- Un ja mūs salaulatu slepeni, Elfrīda, vai ar to tev pietiktu?

- Ja, ar to pietiktu; saprotams, slepeni šinī gadījumā būtu vislabāk, -viņa atbildēja un, brīdi sevi visu pādomājusi, turpināja. - Viss, kas mums vajadzīgs, ir nepieļaut, lai kādi nejauši apstākļi izposta mūsu nākotnes sapņus - būt reiz laimīgiem - jau tagad.

- Taisni ta, - viņš nomurmināja. - Slepeni salaulāties un pagaidām dzīvot katram savrup - dzīvot, kā dzīvojam līdz šim. Tikai to vajag padarīt neiespējamu, Elfij, ka tevi kāds man atņem.

- Vai tevi man, Stīven.

- Ja. Ir daudz tādu apstākļu, kas sievieti spiež precēties pret pašas gribu; bet sievieti, kas reiz jau pielaulāta savam izredzētam, nekādi spaidi, nekāda vara un pat mokas vairs nespēs padarīt par otra vīra sievu.

Un tā - ideju par slepenu salaulašanos abi uzskatīja par vienīgo glābiņu šajā nelaimē. Klusuma brīdī, kas sekoja Stīvena pēdējiem vārdiem, abu smadzenēs kā zibens uzliesmoja kādas apburošas nojautas gaisma, kas pamazām pārtapa ciešā pārliecībā.

Jauneklis ierunājās pirmais.

- Cik stipri mēs jutīsimies, Elfrīda! Iesim katrs savu ceļu kā līdz šim, bet bez bailēm, ka mūs varētu šķirt. Ak, Elfij, iedomājies tik! Iedomājies!

Iespējams, ka tik spoži iekvēloties jaunās meitenes jūtām bija palīdzējusi vienīgi tēva pretošanās, kas viņas izmisuma pilno mīlestību uzpūta desmitreiz gaišākās liesmās, nekā tā būtu degusi, atstāta brīvā.

Apstākļi nevarēja būt labvēlīgāki, lai meitenes pirmā pārejošā aizraušanās ar skaistu, zēnam līdzīgu jaunekli pārtaptu bezprāta kaislībā, kas gatava uz visu.

Te nu bija visas sastāvdaļas, kas nepieciešamas, lai izveidotu jūtu maisījumu, ko dažreiz dēvē par mīlu līdz ārprātam.

- Un tēvam mēs to pateiksim pavisam drīz, vai ne? - viņa bailīgi uzstāja. - Citam nevienam nav jāzina. Tad viņš redzēs, ka ar sirdīm nevar spēlēties: pamudināt uz mīlestību, ļaut, lai tā aug, un tanī pašā brīdī pavēlēt, lai viņas vairs nav, lai mirst! Stīven, vai tev neliekas, ja laulības pret vecāku gribu vispār ir attaisnojamas, tad taisni tādos gadījumos, kad jaunieši, tā sakot, tiek bīdīti viens otra apkampienos, kā, piemēram, mēs, un tad atkal ar varu viens no otra atrauti?

- Jā. Tiešām, tā taču nemaz nav, ka mēs jau no paša sākuma būtu rīkojušies pret tēva gribu. Iedomājies vien, Elfij, cik laipns viņš pret mani bija vēl pirms sešām stundām un nekad pat nedomāja liegt palikt ar tevi vienatnē.

- Es ticu, tēvs mīl tevi vēl joprojām, - meitene iesaucās. - Un, kad viņš redzēs, ka tu esi neatgriežami ar mani saistīts, viņš mums piedos un palīdzēs. Ak, Stīven, Stīven, - viņa gandrīz ievaidējās, pēkšņi atminēdamās, ka viņš bija gatavojies doties projām, - es nevaru panest domu, ka tev no manis tā jāaiziet! Tas nonāvē visu, visu, uz ko es tā gaidīju un cerēju.

- Nē, es par tevi nešaubos - domas par tevi man nebūs mokas! -viņš to mierināja. - Iekams šķirsimies uz ilgāku laiku, mēs jau būsim vīrs un sieva.

Elfrīda paslēpa seju pie viņa krūtīm.

- Kaut tas tā būtu! - viņa čukstēja.

— Es neuzstāju, lai tas notiktu tūliņ, - Stlvens turpināja. - Man tas likās - un vēl tagad liekas - tā, it kā es ar varu gribētu tevi - meiteni no man tik tālām aprindām - ievilināt kā tiklā.

- Nē, nē, tā nedomā! Vai tad tiešām manas aprindas ir tik nesasniedzamas? Un kāds labums man no tām? Mēs taču itin nekur neesam tikuši ar saviem tituliem un radniecību.

Tā viņi sačukstējās vēl ilgi un nopietni. Stlvens vilcinādamies lika priekšā dažādus plānus; uztraukti elpodama, ar drudžainu sārtumu vaigos un nedabiski mirdzošām acīm, Elfrīda tos apdomāja un papildināja. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad plāns bija pilnīgi gatavs.

Beidzot viņa iedeva Stīvenam sveci un lika tam iet pa priekšu uz viņa istabu. Šķiroties viņi nolēma no rīta vairs nesatikties.

Kad Stīvens savas durvis jau bija aizslēdzis, viņš sadzirdēja, ka Elfrīda klusiem, klusiem soļiem viegli aizslīd uz savu istabu.

XI

Tanī naktī negulēja ne viens, ne otrs - Stīvens nenolaida acis no zvaigznēm, kas atmirdzēja rūtīs; Elfrīda pētīja bālo atspīdumu logā, pa kuru istabā skatījās nakts.

Otrā rītā jau itin agri - ap pulksten sešiem, tiklīdz bija sadzirdami pirmie apkalpotājas soļi, - Stīvens devās leja pa trepēm, turēdams rokā savu ceļasomu. Naktī viņam bija radusies vēlēšanās pirms aiziešanas vēlreiz satikties ar misteru Svankortu, bet. atminoties iepriekšējā vakarā saņemto aso atraidījumu, viņš saprata, ka tas būtu netaktisks solis. Varbūt iemesls bija gluži cits - gļēvulība.

Viņš atstāja mazu zīmīti, kurā rakstīja, ka pēc piepešā mistera Svankorta atraidījuma nevarot vairs justies laimīgs šinī māja, kur vēl pavisam nesen baudījis saimnieka lielāko laipnību un pretimnākšanu. Viņš tomēr cerot, ka nāks laiks - un varbūt pat drīz —, kad viņš atkal drīkstēs justies laimīgs kā mistera Svankorta viesis.

Viņš sagaidīja, ka lejā visu vēl atradis tumsā un klusumā - kā jau agrā rīta stundā pirms saules lēkta -, bet ieraudzīja, ka ēdamistabā uz galda stāv brokastu trauki, no kuriem kāds jau tikko ir ēdis.

Stīvens atvadīdamies iedeva apkalpotājai dzeramnaudu. Viņa tam paziņoja, ka mācītājs šorīt piecēlies ļoti agri un jau ieturējis brokastis. Ka viņš būtu izgājis no mājām, to viņa gan nezinot.

Stīvens iedzēra tasi kafijas, garā atvadījās no savas sirdsmīļās mājām un devās ceļā. Bija tik agrs, ka ēnainākās vietās vēl valdīja tumsa; saules stari nebija sasnieguši pat augstākās vietas. Vājā blāzma austrumos katru slīpāku vietu pildīja tumšām ēnām, piešķirdama tām dziļu dobumu izskatu. Pat zemās akmeņu grēdas abās ceļa pusēs meta ēnas.

Apmēram ceturtdaļjūdzi no mācītāja mājas ceļš krustojās ar lielceļu. Sasniedzis krustojumu, Stīvens apstājās un ieklausījās. Bija sadzirdama vienīgi gara, vienmuļa viļņu čalošana.

Stīvens paskatījās pulkstenī, tad pakāpās uz ceļmalas sklandām, apsēdās un sāka gaidīt piebraucam pasta ratus. Pēc brīža viņš izdzirda riteņu troksni, kas kopā ar putekļiem vēlās pa ceļu no abām pusēm.

Braucējā pa labi viņš tūliņ pazina pastnieku: jau notālēm klusajā rīta gaisā bija skaidri dzirdama pātagas plīkšķēšana un saucieni, ar kuriem tas skubināja zirgus kalnā.

Otrs braucējs tuvojās no tās puses, no kurienes Stīvens tikko bija atnācis, - no vecās muižas blakus mācītāja mājai.

Drīz parādījās ari pajūgs. Tā bija vienkārša, maza, pakām un čemodāniem piekrauta ekipāža, un varēja noprast, ka tie bija kādas kundzes ceļojuma piederumi.

Ekipāža sasniedza krustceļu dažas minūtes ātrāk par pastnieku un taisni Stīvena priekšā nogriezās pa ceļu otrā pusē.

Stīvens paspēja saredzēt vecīgu dāmu un tai blakus kādu jaunāku sievieti, acīmrezot - apkalpotāju. Ceļš, pa kuru tās nogriezās, veda uz Starlcju - neielu peldvietu pāris jūdzes uz ziemeļiem.

Viņš dzirdēja atveramies un atkal aizveramies parka vārtus un, paskatījies turp, ieraudzīja vēl kādu, kas, iznācis pa vārtiem, tagad aizgāja uz mācītājmājas pusi.

Gājējs - liela auguma vīrietis, kurš pēc stāva un apģērba atgādināja misteru Svankortu -, sasniedzis mācītāja māju, atvēra durvis un iegāja iekšā. Tātad tiešām - tas bija mācītājs, kurš laikam bija izvadījis ceļojumā savu kaimiņieni un tieši tādēļ šorīt tik agri piecēlies. Interese, kuru viņš sajuta pret savu kaimiņieni, acīmredzot bija visai liela, ja tas uzņēmās ķerties pie tik neparastām lietām.

Pastnieks apturēja zirgus, un Stīvens, ielicis ratos somu, uzlika kāju uz kāpšļa.

- Kas tā par lēdiju tur patlaban aizbrauc? - viņš vienaldzīgi pajautāja pastniekam.

- Tā, ser, ir misis Treitone - bagāta atraitne ar krietnu žūksni naudas. Viņai pieder visa tā Endelstofas daļa, kas neietilpst lorda Laksiljena īpašumos. Kā dzird, viņa te neesot ilgi. Muižu esot ieguvusi caur prāvu. Tās agrākais īpašnieks bijis pavisam noslēpumains cilvēks - nekad neesot te rādījies, tikai dažreiz septembra mēnesī it kā nejauši ieradies uz medībām.

Tad rati sāka ripot uz priekšu; riteņu saceltais troksnis laupīja katru iespēju turpināt sarunu. Stīvens iespiedās sēdekļa stūri un nogrima dziļās domās.

Trīsarpus stundas pagāja, velkoties augšā pa stāvajām kalnu nogāzēm un atkal laižoties lejā, līdz pēdīgi tie iebrauca Kairsā, kas bija vienīgā tirgus pilsētiņa un dzelzceļa piestātne Endelstofas apkaimē. Tieši no turienes Stīvens bija izbraucis kādā viņam neaizmirstamā ziemas vakarā tā paša gada sākumā.

Kairsā viņi iebrauca visizdevīgākajā laikā; patlaban bija pienācis vilciens, un Stīvens tūlīt varēja iekāpt.

Brauciens pa dzelzceļu ilga vairākas stundas. Cauri jūrmalas klinšu plaisām, līdzenumiem un zaļām, kuplām ozolu birzīm, pāri pakalniem un gravām ar saulstaros vizošiem kalnu strautiem, un tad vilciens dārdēdams apstājās Plimutas stacijā.

Līdz Londonas vilciena pienākšanai vēl atlika diezgan daudz laika, un Stīvens, atstājis savu ceļasomu piestātnē, nogriezās pa Redfordstritu un devās taisni uz tuvējo baznīcu. Viņš ilgi pastaigājās starp neskaitāmo kapu pieminekļu rindām un pēdīgi, piegājis pie viena no baznīcas logiem, ielūkojās telpā un domās piedzīvoja kaut ko, kam bija jānorisinās altāra priekšā jau nākošajā mēnesī.

Tad viņš atstāja baznīcu un uzkāpa kādā pakalnā pilsētas centrā, no kurienes atvērās plašs, tāls skats pār jūru un mazo melno kalnu grēdu ārpus pilsētas. Stīvena acis vienaldzīgi slīdēja pār krāšņo ainavu. Viņš sajuta un redzēja vienīgi to, kas patlaban norisinājās paša dvēseles dziļumos, to, kam bija jānotiek tur lejā, dievnamā.

Kā pasakainā sapnī viņš raudzījās uz augsto bāku tālumā pie Edis-tonas, uz tumšo viļņulauzēju, plašo, dzidro jūras līci, kurā melnēja smagi tvaikoņi un kā putnu spārniem slīdēja vieglās brigas un barkas, cilādamas baltās buras. īstenība šķita kā sapnis, un sapnis - kā īstenība.

Bridi pastāvējis, viņš kāpa lejā un devās atpakaļ uz piestātni. Londonas vilciens jau bija klāt. Izņēmis biļeti, viņš iesēdās kupeja.

Drūma šī diena bija Endelstofas mācītājmuižā. Ne tēvs, ne meita par Stīvena aiziešanu neieminējās ne pušplēsta vārdiņa. Mistera Svankorta laipnība pret Elfrīdu bija pieņēmusi to nožēlojamo toni, ar kādu cilvēks, sirsdapziņas mudināts, pūlas izlabot agrāk nodarītu netaisnību.

Sievietes šādās situācijās allaž mēdz izturēties aukstasinīgāk - vai nu nespēdamas apjaust visu patiesību, vai arī aiz zināma stoicisma. Šinī gadījumā tā laikam bija tuvredzība, kas Elfrīdai neatļāva aptvert visu, ko tai gatavoja nākotne, un viņa gluži mierīgā balsī spēja griezties pie tēva ar jautājumu, vai viņš tai neļautu kādu dienu aizjāt uz Kairsu un no turienes braukt tālāk uz Plimutu.

Reiz - jau labi sen atpakaļ - viņa bija jāšus devusies uz Plimutu, un arī viena pati. Bet toreiz tas notika gluži nenovēršamas vajadzības brīdī. Kā jau laukos uzaugusi meitene, būdama laba, lai neteiktu - pārgalvīga, jātniece, viņa nevarēja iedomāties lielāku prieku par šādu jājienu - un pie tam vēl bez pavadoņa - pa aptuveni četrpadsmit jūdžu garo zemes ceļu līdz Kairsai (tālāk gan pa dzelzceļu) un vakarā tādā pašā kārtā atpakaļ. Torez tika uz stingrāko nolemts, ka otrreiz tāds ceļojums bez pavadoņa vairs neatkārtosies.

- Patīkami man tas nav, ka tu brauc uz Plimutu viena pati; īpaši tas jājiens līdz Kairsai. Kāpēc labāk nevarētu braukšus? Vorms tevi aizvedīs.

- Ir tik nepatīkami, ka kāds pastāvīgi seko aiz muguras.

Vorms, saprotams, nebūtu nekāds lielais šķērslis viņas nodomiem, bet nu jau ietiepība ņēma virsroku.

- Kad tu gribētu doties ceļā?

- Drīz, - bija vienīgā atbilde.

- Es vēl padomāšu, - tēvs noteica.

Pēc dažām dienām, saņēmusi no Stīvena vēstuli, viņa jautājumu atkārtoja. Vēstulē bija minēta pirmā diena, kad viņš to visdrīzāk varētu sagaidīt Plimutā.

Viņas tēvs pa šo laiku bija veicis nelielu ceļojumu līdz Starlejai un atgriezies neparasti jautrā noskaņojumā. Tā bija laba izdevība sarunai; pie tam kopš Stīvena atraidīšanas viņš allaž bija gatavs uz kādu kompromisu.

- Nākošceturtdien es drusku izbraukšu no mājām, - viņš sacīja. -Visdrīzāk došos ceļā jau iepriekšējā nakti. Tu varētu izvēlēties to pašu dienu, jo meitas grib taisīt lielo tīrīšanu - noņemt tepiķus un ko visu vēl ne. Kā jau sacīju, patīkamas man tavas iedomas nav, bet, ja tu tā gribi, brauc!

Nākošajā ceturtdienā! Viņas tēvs nosauca to pašu dienu, kuru Stīvens bija norādījis ka pirmo, kad viņa varētu ierasties Plimutā, - tieši piecpadsmit dienas pēc viņa aiziešanas no Endelstofas. Tātad vēl divas nedēļas! Laika cēliens, kurš bija vajadzīgs, lai atbilstoši likuma prasībām nokārtotu visas formalitātes viņu lielā nodoma īstenošanai.

Bez mazākā nodoma, kāda iekšēja spēka vadīta, viņa uzmeta tēvam tik ciešu un dīvainu skatienu, ka pati apjukumā nobala. Arī tēvs likās apjucis. Diezin ko viņš domāja?

Apstāklī, ka misters Svankorts nolēmis atstāt mājas naktī uz ceturtdienu - tieši Stīvena izraudzīto dienu - viņa saskatīja norādījumu, ka kāda augstākstāvoša vara tai sniedz savu palīdzīgo roku. Viņas tēvs reti kad uzņēmās garākus ceļojumus un naktis pārgulēt ārpus mājām bija ar mieru vienīgi tad, ja nopietnas amata darīšanas viņu aizkavēja laicīgi atgriezties. Nu, lai kā tas ari būtu, viņa neizrādīs ziņkārību un ne ar vārdiņu nepainteresēsies, kādi ir šīs tēva dīvainās rīcības iemesli. Arī tēvs neizrādīja vēlēšanos kaut ko tuvāk paskaidrot, lai gan tas izskatījās visai dīvaini - svarīgākās darīšanās tēvam no meitas nebija nekādu noslēpumu, lai gan teikt, ka viņi viens pret otru ir atklāti šī vārda vispilnīgākajā nozīmē, nebūt nevarēja.

Bet tagad dažādā attieksme pret Stīvena personību bija radījusi viņu starpā tādu atsvešināšanos, kas izvērtās vēsā atturība pat sarunās par visikdienišķākiem saimnieciskiem sīkumiem.

Cik atviegloti Elfrīda uzelpoja, nākusi pie slēdziena, ka mācītāja noslēpumainība pa daļai attaisno arī viņas bez tēva ziņas izlolotos plānus.

Nākošās dienas pa lielākai daļai pagāja, kā sapnī klejojot pa dārza taciņām, krūmu un koku paēnā. Brīžiem Elfrīda atrada mierinājumu nenoteiktas gaidās, bet jo bieži viņu ņēmās mocīt netīra sirdsapziņa. Meitenei likās, ka ikkatra puķe lūkojas uz viņu aizmiglotām, tumšām acīm un mīļākie kustoņi seko pārmetuma pilniem skatieniem - it kā starp tiem un viņu vairs nebūtu ne miņas no agrakas sapratnes.

Seru pilnām acim viņa tagad mēdza nekustēdamās skatīties saules rietos un labprāt sarunājās ar sirmgalvjiem un vecām sieviņām. Pirmo reizi viņa iegremdējās savā iekšējā, no līdzšinējās, visiem redzamās, pilnīgi atšķirtā dvēseles dzīvē. Viņa karsti ilgojās, lai tēvs uzsāktu kādu sarunu - kaut vienu vārdu tikai -, tad viņa tam būtu varējusi atklāt it visu un likt uz spēles Stīvena uzticēšanos; bet, kā par spīti, tēvs viņu ievēroja vēl mazāk, nekā parasti. Tā viņa domās atkal nonāca pie Stīvena; redzēja viņu nobēdājušos, skumjas padevības un sāpīga pārmetuma pilnām acīm, jo viņa no tā bija aizgājusi. Un viņa saprata, ka tēvam savu nodomu tomēr nevar atklāt.

Trešdienā Elfrīda atkal gaidīja vēstuli un nolēma, lai notiek kas notikdams, ļaut, lai tēvs redz, ka viņa to saņem. Bet bailes zaudēt savu mīļo tomēr aizkavēja Elfrīdu izpildīt šo nodomu, un, piecas minūtes pirms pastnieka ierašanās, nepamanīta izzagusies pa durvīm, viņa aizskrēja pa ceļu saņemt pastu ārpus mājas.

Nogriezusies aiz stūra, no kurienes vairs nebija redzama mācītāja muiža, viņa tūliņ ari ieraudzīja pastnieku. Smaidīdams viņš tai pasniedza gaidīto vēstulīti un gribēja dot vēl otru sūtījumu - kāda veikalnieka prospektu bet Elfrīda viņu apturēja.

- Nē, - viņa sacīja - to jūs varat aiznest uz mājām.

- Jūs, jaunkundz, tagad darāt gluži tāpat, kā jūsu tēvs pēdējās dienās.

Elfrīda nesaprata.

- Jūsu tēvs katru ritu atnāk pie šā stūra un ikreiz saņem pa vēstulei, visas vienādā rokrakstā. Pārējās viņš liek aiznest uz mājām.

Pastnieks aizgāja, bet, tiklīdz viņš bija nozudis aiz stūra, Elfrīda izdzirda tēva balsi. Viņš uzrunāja pastnieku. Tagad tēvs darīja ar vēstulēm to pašu, ko viņa tikko bija paspējusi veikt.

Tāda tēva rīcība Elfrīdai likās ļoti, ļoti dīvaina.

* * *

Kādu ritu mācītājs pēkšņi atkal bija savā vecajā, omulīgajā garastāvoklī. Viņš klusi pie sevis smaidīja par anekdotēm, kuras nedrīkstēja pastāstīt, un nosauca Elfrīdu par mazo palaidni, jo viņa slepus bija paglabājusi vairākus mazus kaķēnus, kurus patiesībā būtu vajadzējis noslīcināt. Kad mācītājs apklusa, viņa strauji jautāja:

- Tēt, ja misters Smits jau būtu mūsu ģimenē, vai tas tev būtu ļoti nepatīkami, tāpēc ka viņam nabadzīgi radi?

- Tas ir, ja Smits būtu mūsu ģimenē ieprecējies? - mācītājs vienaldzīgi jautāja.

Ne tik daudz apstiprinošā atbilde, bet vairāk tumšais sārtums Elfrīdas vaigos liecināja, ka tēvs uzminējis viņas domas.

- Man, saprotams, būtu jāsamierinās, - misters Svankorts sprieda.

- Tātad pārāk nelaimīgs tu šādā gadījumā nebūtu? Tu būtu ņēmis visu par labu?

- Protams, ja jau reiz viņš būtu ar mums nešķirami saistīts, tad nāktos samierināties, un galīgā melanholijā es nenogrimtu. Es neticu, ka kaut kas pasaulē mani tiešām spētu padarīt par melanholiķi. Un netopi ari tu melanholiska, manu meitiņ, - viņš piebilda, domādams, ka visa šī jautāšana ir tikai tādas bērnišķas valodas, kādām abi - tēvs un meita -agrāk allaž bija nodevušies.

- Nebūt nē, tēt, - Elfrīda atsaucās, laimīgi smaidīdama, kas mācītājam bija ļoti pa prātam.

Misters Svankorts bija tālu no domām, ka laimīgo smaidu uz viņa meitas lūpām izvilinājusi jautrā apziņa, ka tagad nekas vairs to nevar atturēt no soļa, kuru viņa bija nolēmusi spert.

Vakarā mācītājs gluži viens devās uz Starleju. Atvadoties no tēva, Elfrīdai atkal uzmācās tāds garastāvoklis, ka viņa tik tikko noturējās, nedevusi vaļu savām jūtām un neizkratljusi tēvam sirdi.

- Kāpēc tu brauc uz Starleju, tēt? - viņa skumji jautāja, skatīdamās tēvā ilgu pilnu skatienu.

- To es tev pasacīšu rit, kad atbraukšu atpakaļ, - viņš jautri runāja. -Un ne ātrāk, Elfij. Tev nebūs kārot pēc tā, ko tev nebūs zināt, tik daudz tev varu pateikt, mans mīļais bērns.

Viņa jutās nospiesta un apvainota.

- Ari es par savām darīšanām Plimutā tev pateikšu tikai tad, kad būšu atpakaļ, - viņa, tēvam aizejot, nomurmināja.

Mācītājs aizbrauca. Viņa jautrais garastāvoklis lielā mērā atvieglināja Elfrīdas grūtā uzdevuma nastu, un tēva lielā vienaldzība to tīri vai pamudināja piepildīt savu iegribu.

Bija krāšņs septembra saules riets. Pret spilgti dzelteno apvārsni ēnojās tumšzili mākoņi un neizsakāmi aicināja pie sevis, kārdinādami būt viņu tuvumā.

Elfrīda nogriezās pa pļavu un devās taisni uz aizaugušo žogu pie muižas robežas. Atspiedusies uz kāda resna zara, viņa ilgi lūkojās saulrietā, bet tad sāka pārmest pati sev, ka ne reizes nebija pavērusies uz austrumiem - tur taču patlaban atradās viņas Stīvens -, un tūliņ pagriezās uz otru pusi.

Visbeidzot viņa pievērsa uzmanību arī tuvākai apkārtnei un ieraudzīja ko pavisam dīvainu. Viena ar žogu pārdalītās pļavas puse piederēja mācītājmājai, otra - Endelstofas muižai. Šai pusē viņa pamanīja kaut ko brīnišķu - gar pašu žogu bija iemita apmēram desmit asu gara, šaura taciņa, kura spilgti izcēlās garajā zālē un abos galos izbeidzās, kā ar cirvi nocirsta.

Kājceliņš, kas sākās un uzreiz atkal beidzās, ne no kurienes nenākdams un ne uz kurieni nevezdams - nē, tādu viņa dzivē redzēja pirmo reizi!

Tagad, sēžot uz žoga, viņai bija lieliska izdevība aplūkot visu pļavu, un viņa pameta skatienu arī pāri, otrā pusē.

Tur bija gluži tikpat gara taciņa, kura sākās un beidzās taisni pretim tām vietām, kur sākās un beidzās taka šinī pusē, ar to vienīgo starpību, ka šī bija daudz šaurāka un nemanāmāka.

Savā nospiestajā garastāvokli Elfrīda tam visam nepievērsa pārak lielu uzmanību - viņai bija tik daudz, ko pārdomāt.

Turpat divas stundas jajienam līdz Kairsai... Pusstunda pie “Ērgļa” - pārmainīt tērpu... Divas stundas līdz Plimutas vilciena pienākšanai... Viena stunda vēl atliek līdz pulksten divpadsmitiem... Tātad ceļš no Endelstofas līdz Plimutai prasa veselas piecas stundas un mājas jāatstaj jau pulksten septiņos no rīta.

* * *

Apkalpotāji par tādu agru jājienu nebija ne izbrīnījušies, ne pārsteigti. Vientulīgā dzīve, kādu dzīvo ļaudis ar samērā maziem ienākumiem, vietā, kuru nesasniedz dzelzceļa vilciena svilpieni, var lepoties ar vienu priekšrocību, kas lielu centru un apdzīvotu vietu iedzīvotājus atstāj pilnīgā ēnā. Tāda priekšrocība ir “ceļojums”. Katrs ceļojums - liels vai mazs - ir piedzīvojums, un pat mazākais izbraukums prasa visrūpīgāko sagatavošanos. Elfrīdai tas nozīmēja apmēram tik daudz, kā “jāizjāj agri”, un tā bija visa viņas sagatavošanās.

Savā laikā viņa, jādelēdama pa Endelstofas apkārtni, bija izprātojusi ar mazām siksniņām pierikot sedliem somu, kurā varēja paņemt līdzi diezgan lielu bagāžu. Tagad viņa šinī somiņā rūpīgi noglabāja vienkāršu tumšu kostīmu līdz ar dažādiem klāt piederošiem sīkumiem. Vorms atvēra vārtus, un viņa devās ceļā.

Viens no viskrāšņākiem vēlas vasaras rītiem leja pār viņu savu spirgtumu. Sili patlaban ziedēja, cikādes čivināja kā putni, zalkši krūmu biezokņos šņākuļoja, un Elfrīda jutās ļoti jautra. Mierīgi sēdēdama savas Pensijas mugurā, jātnieces tērpā un vienkāršā cepure, viņa arī izskatījās tāda, kā jutās.

Bet visu šo pēdējo dienu jautribai bija kāda sevišķa tieksme pavisam negaidot pāriet citādā garastāvoklī. Un jau pēc pusstundas viņa sajuta tādu kā nospiestību. Kāds liels mākonis, kas ziemeļpusē bija melnējis pie debesīm kā smags, salijis plienakmens gabals, pievirzījās tuvāk un iegūlās taisni starp Elfrīdu un sauli. Tas tikai paātrināja to, kam neizbēgami bija jānotiek - Elfrīda nogrima skumjās.

Viņa pagriezās sedlos un pāri klajajai vietai, no kurienes atvērās skats pār Endēlstofas jūrmalu, ilgu pilnām acīm noskatījās turp.

Kamēr Elfrīda aizgrābta nodevās savām jūtām, viņas mazais zirdziņš bija paātrinājis soļus un tagad steidzīgi devās uz priekšu. Elfrīda atzina, ka būtu muļķīgi pagriezt zirgu atpakaļ, bet domās tomēr piemetināja:

“Ak, ja man mājās būtu māmiņa, es grieztu gan atpakaļ.”

Un, izdarījusi vienu no tām neapzinātajām kustībām, ar kurām sievietes parasti ļauj izšķirties sirdsbalss un saprāta cīņai, viņa pagrieza zirgu atpakaļ un straujā galopā aizaulekšoja vairāk nekā jūdzi uz mājas pusi. Bet šinī brīdī viņa piepeši atminējās savu Stīvenu un, aptvērusi, ko dara, - mēs jau parasti sākam kādu lietu patiesi novērtēt tikai, sajūtot, ka tā tūlīt var zust, - strauji pagrieza zirgu uz otru pusi, un noteikti devās uz Kairsu.

Pretrunīgās domas tomēr savijās vel trakakā virpulī. Nomocījusies un pie visām miesām drebēdama, viņa uzmeta pavadu Pensijai uz kakla un svēti nozvērējās ļaut zirgam iet, uz kuru pusi tam patīk.

Elfrīdas sirds nevaldāmi pukstēja.

“Ja zirgam ļauj iet, uz kuru pusi viņš grib,” meitene domāja, “tas dodas uz turieni, kur viņam vislabākais ēdamais. Pensija ies uz mājām.”

Bet zirgs pagriezās un sāka iet uz Kairsu.

Vasaras Pensija nedabūja citādu barību, kā tikai zāli. Bet pēc jājiena uz Kairsu katru reizi saņēma auzas, lai varētu izturēt ceļu līdz mājām. Droši vien tādēļ, būdama jau pāri pusceļam, viņa deva priekšroku Kairsai.

Elfrīdai tas ne uz bridi neienāca prātā. Vienīgais, kas tagad uzvirmoja viņas galvā, bija kāda mistiska iedoma, ka visi šīsdienas notikumi nav viņas pašas vadīti. Viņa vairs nespēja cīnīties un nolēma ļaut visam ritēt savu gaitu.

Pensija soļoja uz priekšu, it kā to kāds vadītu. Elfrīdas skatam pavērās Kairsas jumti, un, nojājusi pa kalna nogāzi, viņa atradās taisni “Ērgļa” viesnīcas sētā. Misis Bakla, viesnīcas īpašniece, bija iznākusi pie durvīm tai pretim.

Svankorti viesnīcā bija labi pazīstami. Ne vienreiz vien tēvs ar meitu te bija pārģērbušies, no jātniekiem pārvērzdamies elegantos dzelzceļa pasažieros.

Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad Elfrīda jau iznāca pa viesnīcas durvīm savā ceļojumu kostīmā un devās uz dzelzceļa piestātni. Par saviem nodomiem braukt uz Plimutu viņa viesnīcas īpašniecei neko nebija sacījusi, un tā palika pie domas, ka mis Svankorte aizgājusi iepirkties.

Pagāja vēl stunda un četrdesmit minūtes, un tad Elfrīda Plimutas piestātnē ieslīga Stīvena apkampienos. Saprotams, ne tieši uz platformas, bet kādā klusākā uzgaidāmās istabas stūrītī.

Stīvena izskats bija tīri vai slimīgs. Viņš bija bāls un likās gluži izmisis.

- Kas noticis? - viņa jautāja.

- Mūs šodien te nevarēs salaulāt, Elfij! Man to vajadzēja zināt un ierasties jau agrāk. Savā nezināšanā es esmu izdarījis aplam. Visi vajadzīgie raksti man ir pie rokas, bet tos var lietot vienīgi mana paša draudzē Londonā. Kā zini, es te ierados tikai vakar vēlu vakarā.

- Ko mēs tagad varam darīt? - Elfrīda jautāja.

- Mums atliek tikai viens ceļš, mīļā.

- Un tas ir?

- Ar patlaban aizejošo vilcienu doties uz Londonu un rīt tur salaulāties.

- Vilciens uz Londonu atiet pēc trīs minūtēm, ieņemiet savas vietas! - no platformas atskanēja konduktora balss.

- Vai brauksim, Elfij?

-Jā!

Pēc trim minūtēm vilciens sakustējās un aizveda Stīvenu ar Elfrīdu sev līdzi.

XII

Nedaudzie gaisīgie mākoņi pie rīta debesīm dienas gaitā bija sabiezējuši un izvērtušies tumšā padebesī, aiz kura noslēpās saule, lai todien vairs neparādītos, un vakarā sāka līt lietus.

Kā smalkas skrotis ūdens pilieni sprēgāja vagona logā, aiz kura sēdēja Stīvens un Elfrīda.

Ceļojums no Plimutas līdz Pedingtonai, pat ja to veica ar ātrvilcienu, bija tomēr pietiekoši garš, lai cik necik spētu atvēsināt katru karstu galvu. Elfrīdas uztraukums jau labu laiku bija zudis, un ceļa otro pusi viņa nosēdēja savādā nemaņā. Tikai spalgie pārmiju trokšņi jau gluži tuvu piestātnei Elfrīdu izrāva no mēmā sastinguma.

- Vai tā jau Londona? - viņa vaicāja.

- Jā, mīļā, - viņš atteica pārliecinošā tonī, kurš tomēr ne visai atbilda paša jutām. Ari jauneklis apjauta lielo plaisu starp realitāti un viņu uzcelto gaisa pili.

Elfrīda pūlējās paskatīties laukā, cik nu to atļāva lielās ūdens lāses uz loga rūts, un redzēja mirdzam lietus aizmiglotas lampas un pret pelēkajām debesīm slejamies tumšu skursteņu kontūras. Viņa bailīgi nodrebinājās, it kā domas, kas uznira no dvēseles dziļumiem, raditu nepanesamas sāpes. Elfrīda par vilšanās un pārdzīvojumu sāpju dzeloņiem zinaja tikpat daudz, kā meža putni uz kādas neapdzīvotas salas par Robinsona pirmo šāvienu. Nu viņas skats sniedzās jau drusku tālāk.

Vilciens apstājās. Stīvens atlaida mazo rociņu, kuru visu dienu bija sildījis savās delnās, un gribēja palīdzēt Elfrīdai izkāpt uz platformas.

Šī izkāpšana “svešā zemē”, likās, bija vienīgais, kas trūka, lai Elfrīdā nobriestu kāda apņemšanās, ar kuru viņa visu laiku nespeja tikt galā.

Izmisuma pilnām acīm viņa pavērās Stīvenā un iesaucās:

- Ak, cik es jūtos nelaimīga! Man tūlīt jābrauc atpakaļ... man jābrauc... man jābrauc! Piedod manu nosodāmo svārstišanos. Ak, man

, vairs nekas nepatīk - ne tu, ne es pati!

Stīvens bija pārsteigts; viņš nesacīja ne vārda.

- Atļauj man braukt atpakaļ, - viņa lūdzās. - Es negribu būt tev par nastu; tikai saki, ka esi ar mieru, ja es braucu atpakaļ, ka tu mani par to neienīdīsi, Stīven. Ir labāk, ka es griežos atpakaļ jau tūliņ uz vietas; jā, Stīven, ir labāk.

-Tūliņ nav iespējams, - viņš atteica lūdzošā balsī.

- Bet man jābrauc! Es gribu!

- Ja, ka tad? Kad tu gribi braukt?

-Tūliņ. Vai varam braukt tūliņ?

Jauneklis bez cerībām pārlaida skatienu platformai.

- Ja tu domā, ka jābrauc, un atzīsti, ka ir slikti palikt, tad, mīļā, lai tā ari notiek, - viņš skumjā balsī runāja. - Tu vari darīt, kā vien tev patīk, Elfij. Vai tiešām tu gribi braukt tūliņ? Nevis palikt lidz ritam un tad aizbraukt kā mana sieva?

- Nē, nē - tūliņ. Tūliņ es gribu braukt. Man jābrauc! Man jābrauc! -viņa sauca.

- Mums vajadzēja darīt vienu vai otru, - Stīvcna balss tapa drūma. -Vai nu nemaz neizbraukt, vai izdarit visu lidz galam. Atgriezties bez salaulāšanās nozīmē kompromitēt tavu vārdu, ja ļaudis par to dabūtu zināt.

- Viņi to nedabūs zināt, un man jābrauc.

- Ak, Elfrīda! Tā ir mana vaina, ka es tevi atvilināju šurp.

- Nebūt nē. Es esmu vecāka.

- Par vienu mēnesi; ko tas nozīmē? Bet atstāsim to.

Viņš paraudzījās apkārt.

- Vai uz Plimutu šovakar vēl aiziet kāds vilciens? — viņš jautāja garāmejošam konduktoram. Tas pagāja garam neatbildējis.

- Vai uz Plimutu vēl iet kāds vilciens? - Elfrīda apjautajās kādam citam.

- Jā, mis, desmit pāri astoņiem - pēc desmit minūtēm. Jūs esat atnākuši uz nepareiza perona, vilciens stāv otrā pusē. Tas ir nakts vilciens ar pārsēšanos Bristolē. Jums jāiet te, lejā pa šīm trepēm.

Viņi noskrēja pa trepēm - Elfrīda pa priekšu - pie kases un tūliņ steidzās uz kupeju.

Ļaudis steigā svaidījās pa platformu šurpu turpu. Svilpiens, pazib karodziņš, iesaucas kāds cilvēks, dzirdami tvaika mutuļu gārdzieni - un

viņi devās prom, atpakaļ uz Plimutu, vēl pēdējā brīdī uztverdami zobgalīgu piezīmi:

- Ak, tā tik bija skriešana šiem jauniešiem.

Elfrīda atņēma elpu.

- Un tu ari brauc, Stīven. Kādēļ?

- Es tevi neatstāšu ātrāk, kamēr nebūšu nogādājis Kairsā. Elfrīda, neturi mani par ļaunāku, nekā es patiesībā esmu.

Un tā viņi devās uz priekšu nakts tumsā, atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru tikko bija atbraukuši. Laiks noskaidrojās, pie debesim iemirdzējās zvaigznes. Viņu divi trīs ceļa biedri gandrīz visu laiku sēdēja aizvērtām acīm. Arī Stīvens brīžiem aizsnaudās, tikai Elfrīda bija nomodā un drebošu sirdi sekoja laika ritumam.

Ausa gaisma; viņi ieraudzīja, ka ir jau pie jūras. Abās pusēs gar vagonu logiem nokārās iesarkanas klintis. Uzlēca saule un sāka mest savus uzbāzīgos starus taisni abu jauniešu nogurušajās sejās.

Vēl stunda, un pasaule sāka atmosties rosigai dzīvei. Viņi gaidīja vēl bridi, un tad vilciens pamazītēm piebremzēja ātro skrējienu - tuvojās Kairsas piestātne.

Elfrīdai nodrebēja sirds, viņa tapa pavisam bēdīga.

- Es neparedzēju visas sekas, - viņa domīgi runāja. - Ļaužu domas būs pret mani. Ja mani tagad kāds ieraudzītu - ak, diezin kādas nekrietnības par mani sāktu runāt.

- Tādi uzskati būtu pavisam greizi, un, ja arī kāds tevi redzētu, ko gan tas nozīmētu? Agrāk vai vēlāk, bet es būšu tavs vīrs un tā pierādīšu tavu nevainību.

- Stīven, ja jau reiz es aizbraucu uz Londonu, tad mums vajadzēja salaulāties, — viņa stingri noteica. — Tas bija mans visciešākais nodoms un vienīgais aizsardzības līdzeklis. Bet šodien es visu redzu skaidrāk nekā vakar. Vienīgais, kā varu glābt savu godu, ir palikt nepamanītai; un tas mums tagad jāpanāk.

Izejot no piestātnes, Elfrīda nolaida pār seju biezu šķidrautu.

Kāda sieviete sarkani uztūkušiem plakstiņiem un ļauni zibošām acīm sēdēja uz sola pie pašām piestātnes durvīm. Viņa uzmeta Elfrīdai tādu skatienu, kurš iecirta kā ar pātagu, tad pievērsa acis vilcienam, no kura viņi bija izkāpuši; kā Elfrīdai likās - ar nodomu atrast viņu braucienā kaut ko aizdomīgu.

Meitene satrūkās un nogriezās pa otru izeju.

- Kas tā par sievieti? - Stīvens jautāja. - Viņa uz tevi tik ļauni noskatījās.

- Tā ir misis Džetveja - atraitne, tā jaunekļa māte, uz kura kapa mēs tovakar sēdējām. Stiven, viņa ir mana ienaidniece. Lai Dievs dod, ka viņa mani nebūtu pazinusi.

- Neesi tik izmisusi, - Stīvens iebilda. - Man šķiet, viņa tevi nepamanīja.

- Labāk iesim un ieturēsim brokastis.

- Nē, nē! - viņa lūdzās. - Es nevaru ēst. Es gribu ātrāk doties uz Endelstofu.

Elfrīda runāja tā, it kā būtu tapusi gadus desmit vecāka.

- Bet tu neesi nekā ēdusi; tikai Bristolē to glāzīti tējas.

- Stiven, es nevaru ēst.

- Vīnu un biskvītu?

-Nē.

-Tēju vai varbūt kafiju?

-Nē.

- Glāzi ūdens?

- Nē, man vajag ko tādu, kas cilvēku dara stipru un enerģisku, kas ļauj rītdienas spēku izlietot šobrīd, lai rit pārņem nespēks; man vienalga, Stiven, lai tas rit atņem man vai pašu dzīvību, bet lai dod spēku tagad doties mājās. Degvīns, jā, lūk, ko man vajag. Ak, šīs sievietes acis saēdīs manu sirdi.

- Elfij, mīļā, ko tu runā! Tu mani sāpini. Vai tiešām tam jābūt degvīnam?

- Jā, lūdzu.

- Cik daudz?

- Nezinu. Vairāk par vienu tējkaroti nekad neesmu dzērusi. Es tikai zinu, ka man to vajag. Tikai nenes no “Ērgļa”.

Stīvens atstāja Elfrīdu stāvam un devās uz tuvējā krodziņa pusi. Drīz viņš atgriezās ar nelielu degvīna pudelīti un dažām papīrā ietītām plānām sviestmaizēm. Elfrīda iedzēra vienu, tad otru malku.

- Tas man kāpj acīs, - viņa gurdeni runāja. - Es nevaru vairāk dzert. Jā, es gribu, es gribu aizvērt acis. Nē, vairāk nevajag, met to prom.

Bet ēst viņa spēja un ari ēda. Visa viņas uzmanība bija koncentrējusies pārdomās, kā izdabūt no viesnīcas staļļa savu zirgu, nesaceļot ļaudis pārāk lielas aizdomas. Viņa nevēlējās, ka Stlvens to pavada pilsētas ielās, un tagad rīkojās pati pēc saviem ieskatiem un pieņēma lēmumus, nemaz nebalstīdamās uz Stīvena spriedumiem; likās - viņa vara pār Elfrīdu piepeši bija zudusi.

- Būtu labāk, ja tevi nemaz neredzētu ar mani kopā, pat te, kur mūs tikpat kā nepazīst. Mēs iesākām slepus kā zagļi, un tāpat, kā zagļiem, mums arī jābeidz, lai nāk, kas nākdams. Būtu šausmīgi, ja tēvs dabūtu visu dzirdēt no svešiem ļaudīm, pirms es viņam pati to pasaku.

Staigādami un drūmi sarunādamies, viņi gaidīja līdz pulksten deviņiem, kad cerēja ieiet viesnīcā, neradot lielu pārsteigumu.

Tieši aiz dzelzceļa stacijas tecēja upe, pār kuru slējās vecs koka tilts. Šinī vietā Stīvens apsēdās un gaidīja Elfrīdu atgriežamies no viesnīcas.

Viņš sēdēja, kā mēdz sēdēt portretista priekšā - bez kādas kustības, nedzīvi raudzīdamies saraustītās zaru un lapu ēnās uz ceļa, stīvi vērodams bērnu rotaļāšanos skolas nama priekšā, vienaldzīgi pārlaizdams acis pļāvējiem attālajā pļavā.

Nebija nekā, gluži nekā, kas atvieglotu viņa drūmumu, kurš ar katru elpas vilcienu tapa smagāks, apzinoties, ka šķiršanās bridis nāk aizvien tuvāk.

Beidzot viņa parādījās - meitene no romantiskā rīta jūrmalas klintis, tikai bez tā laimes mirdzuma, kas toreiz viņu apņēma ka maiga gaisma. Tomēr ari apziņa, ka tagad viņa ir brīva no turpmākā riska un rūpēm, bija atstājusi uz to labu iespaidu.

- Elfrida, ko viņi sacīja?

- Neko. Neviens par mani nelikās ne zinis. Viņi jau zinājuši, ka es braucu uz Plimutu. Vienu otru nakti esmu jau agrāk pārgulējusi pie mis Biknellas. Es jau paredzēju, ka tā būs.

Un nu šķiršanās nostājās šo bērnu priekšā, baiga kā nāve. Bija nolemts, ka Elfrīdai katrā ziņā tūlīt jādodas ceļā. Soļojot viņai blakus, Stivens skumji runāja:

- Elfrīda, pagājušas jau divdesmit četras stundas, un tas vēl nav noticis.

- Bet tu sacīji, ka tam janotiek.

- Kā es to varētu - cerēt vēl tagad.

- Ak, Stiven, un tu vēl jauta! Vai tu tiešām domā, ka es vēl varētu iet pie kāda cita, kad tiktāl esmu gājusi ar tevi? Līdztekus visām šaubām esmu pierādījusi, ka nevarētu piederēt citam. Vai neatgriežami neesmu nodevusi pati sevi ķīlai? Tu pārproti manu atgriešanos no Londonas, bet paskaidrot es to neprotu. Bija slikti, ka es vispār braucu, un būtu simtreiz ļaunāk, ja ietu vēl tālāk. Esi pārliecināts - es iešu pie tevis. Un, tiklīdz tev būs mājvieta, kur varēšu palikt - lai tā butu cik nabadzīga būdama, lai tā būtu vai cik maza -, tad nāc un prasi pēc manis, es būšu gatava.

Un tad ar rugtumu balsī vēl piebilda:

- Ja tēvs dabūs visu zināt, es domāju, viņš priecāsies mani jo drīzāk nodabūt nost no kakla.

- Varbūt viņš uzstās, lai mūs salaulā tūliņ pat? - Stīvens, liekas, ieraudzīja cerības staru. - Es ceru, ka viņš to darīs; varbūt iznāktu tikai īss šķiršanās brīdis, kamēr es iekārtotu visu turpmākajai dzīvei - kā jau bijām nodomājuši.

Elf rīda nerunāja.

■ Elfrīda, gluži vai liekas, ka tu nemaz vairs nebūtu tā pati sieviete, kas vakar.

- Es ari neesmu vairs tā pali. Bet nu ardievu! Tagad tev jāiet atpakaļ.

Viņa saņēma pavadu ciešāk un iesaucās:

- Ak, Stīven, es jūtos tik nespēcīga! Nezinu, kā lai stājos tēva acu priekšā? Vai nebutu iespējams, ka tu nāktu līdzi?

- Vai lai eju?

Elfrīda padomāja.

- Nē! Tā tikai muļķība, kas mani tā spiež runāt. Viņš tik un tā sūtīs tev pakaļ.

- Saki viņam, - Stīvens turpināja, - saki, ka mēs to darījām bezcerības izmisumā. Saki, ka mēs nemeklējam viņa labvēlību, mēs tikai vēlamies, lai viņš pret mums ir taisns. Ja viņš saka “Precieties tūliņ”, tad jo labāk; ja ne, art tad viss vēl nav zudis, lai tikai dod solījumu, ka ļaus tev pie manis nākt, kad es būšu tev pietiekami labs - un tas bridis varbūt nav tālu. Saki tēvam, ka man nav lielas mantas, ko solit, bet visa mana dzīve, godīga cilvēka dzīve, viss mans mūža darbs un visa mana mīlestība būs tava! Un, kuru brīdi to sacīt visnoderīgāk, to atstāju tava ziņa.

Stīvena vārdi tiktāl atdzīvināja Elfrīdu, ka viņa varēja pat jokot.

- Un, ja nāks kādas ļaužu valodas, Stīven, - viņa smējās, - tad mirtes kronis mani aizsegs. Piedod manu nepacietību, bet nu es steigšos.

Tad viņi atsveicinājās - ar vārdiem, kuros dzirkstīja cerība drīz atkal satikties.

- Mana sieviņa, Dievs lai tevi sargā, līdz tiekamies atkal.

- Līdz tiekamies atkal! Ardievu!

Pensija sāka soļot uz priekšu, un Elfrīda apklusa. Stīvens lūkojās, kā slaidais stāvs pamazām nozūd tālē, un viņa sirds sarāvās kā lēnā agonijā.

* * *

Atvadījusies no cilvēka, cēlāku un labāku par kuru līdz pat šim laikam nebija pazinusi, viņa sāka skubināt savu zirdziņu uz priekšu; karstas asaras saplūda acīs un sāka ritēt pār vaigiem. Tas, pēc kā viņa vēl vakar tā bija ilgojusies, kas tik daudz solīja un likās tik viegli sasniedzams, šodien tikko nebija izvērties par drūmu traģēdiju.

Ieraudzījusi klintis un jūru Endelstofas apkārtnē, viņa atviegloti uzelpoja.

Jādama pa pļavu gar mācītājmājas žogu, viņa izdzirda Junitijas un Viljama Vorma balsis. Junitija kaut ko sacīja, un Elfrīda skaidri sadzirdēja tikai pēdējos vārdus: “... kad mis Elfrida būs mājās.”

- Kad jūs viņu gaidāt?

- Ne agrāk, kā vakarā. Dievs žēlīgais, kas tad viņai kait pie mis Biknellas? Kā Dieva ausī.

Elfrīda piejāja pie prickšdurvīm. Viņa neklauvēja, nezvanīja; nebija arī neviena, kas varētu saņemt zirgu. Tāpēc viņa paveda to uz ganību pusi, noņēma apaušus un sedlus un iedzina zāle. To padarījusi, viņa iegāja iekšā un izstaigāja visas apakšstāva istabas. Tēva te nebija.

Uz kamīna malas viņa ieraudzīja vēstuli; tā bija adresēta viņai un rakstīta tēva rokrakstā. Viņa paņēma vēstuli, atplēsa un lasīdama devās augšā pa trepēm uz savu istabu pārmainīt apģērbu.

Starlejā, ceturtdienā.

Mīlā Elfrīda!

Pateicoties dažiem apstākļiem, es šodien vēl nevarēšu atgriezties; šovakar ieradīšos tikai Vadkombā. Būšu mājās rit pēc pusdienas un atvedīšu sev līdzi kādu labu cilvēku. Piedod steigu,

tavs tēvs K.S.

Pārģērbusies viņa jutās drusku spirgtāka, lai gan sajuta nelielas galvassāpes. Viņa gribēja noiet lejā, bet pie pašām durvīm gandrīz sadūrās ar Junitiju.

- Mis Elfrida, jūs? Es tā nobijos, domāju, ka redzu jūsu garu. Mēs ne sapņot nesapņojām, ka nepārnāksiet vakar vakarā. Jūs par savu palikšanu nekā neminējāt.

- Es pati biju nodomājusi atgriezties vēl vakar, bet vēlāk pārdomāju. Tagad es to nožēloju. Tēvs varbūt ļaunosies?

- Tad jau labāk viņam nemaz nesacīt, - Junitija pamacīja.

- Es arī tā domāju, - Elfrida murmināja klusā balsī, - bet tu viņam tomēr pateiksi, tikko viņš pārbrauks.

- Ko? Lai es jums sagādātu bēdas?

- Esmu to nopelnījusi.

- Nē, nekādā ziņā ne, - Junitija paskaidroja. - Nav jau noticis nekas sevišķs, mis Elfrida. Es jau tā prātoju pie sevis, kungs pats ņem sev mazas brivdienas, un, tā kā viņš pēdējās dienās pret mūsu jaunkundzi nebija visai laipns, tad arī viņa...

- rīkojas pēc viņa parauga? Nu labi, dari kā tev patīk. Un vai tagad tu man neatnestu azaidu?

Apmierinājusi ēstgribu, kuru - par spīti satrauktajam prātam - bija radījis svaigais jūras gaiss, viņa izgāja dārzā un, atsēdušies kādas lapenes stūri, drīz nogrima saldā snaudā.

Uztrūkusies no miega, Elfrida steidzīgi meklēja pulksteni - viņa te bija snaudusi gandrīz trīs stundas. Tai pašā brīdī ar sparu tika atgrūsti vārti un mājas priekšā atskanēja pakavu troksnis. Tad viņa izdzirda tēvu saucam Vormu.

Elfrida piecēlās un, biezu krūmu aizsegta, klusu soļoja pa taciņu uz mājas pusi. Viņa dzirdēja, ka tēvs ar kādu sarunājas; neviens no apkalpotājiem tas nebija. Tad abi - viņas tēvs un svešais - sāka sirsnīgi smieties; pēc tam nočaukstēja zīds un misters Svankorts ar sarunu biedru, vai drīzāk - biedreni, iegāja mājā; ārpusē vairs nekas nebija sadzirdams.

Elfrīda pagriezās atpakaļ, lai klusībā pārdomātu, kas tas tāds varētu būt, un tūlīt izdzirda aiz muguras soļus un tēva balsi.

- Ak, Elfrīda, te jau tu esi! Ceru, tev klājas labi?

Elfrīdas sirds nodrebēja; viņa neatbildēja.

- Ienāc uz brīdi man līdzi lapenē, - misters Svankorts runāja tālāk, -man tev jāpasaka, ko toreiz solīju.

Viņi iegāja lapenē un apstājās pie margām.

- Nu, tagad mini, kas man tev sakāms, - tēvs sacīja, starodams iekšējā priekā, iegrimis kādā viņam vien zināmā noslēpumā, un pat nepamanīja Elfrīdas nedabisko sejas krāsu, tik maz viņu pašreiz interesēja kaut kas ārpus sevis paša.

- Es nevaru, tēt, - skanēja skumja atbilde.

- Bet pamēģini gan, mans bērns.

-Labāk ne...

- Tu esi nogurusi. Izskaties ari pavisam nomocījusies. Jājiens tomēr bijis par daudz nogurdinošs. Nu, tad pateikšu pats. Es biju izbraucis salaulāties.

- Salaulāties?! - viņa izgrūda pār lūpām un tikko paguva apspiest saucienu: “Es arī!” Vēl acumirklis, un karstā vēlēšanās atzīties visā izgaisa kā ziepju burbulis.

- Jā, un vai zini ar ko? Ar misis Treitoni, mūsu jauno kaimiņieni un vecās pils īpašnieci. Galīgi mēs pie tāda lēmumā nācām tikai vēl pēdējās dienās, kad aizbraucu uz Starleju.

Viņa balss ieguva jautri viltīgu noskaņu:

- Nu, un kas attiecas uz tavu pamāti, tad no viņas nav daudz, ko redzēt, bet toties vairāk - ko dzirdēt. Vispirms jau - viņa ir par veseliem divdesmit gadiem vecāka nekā es.

- Tu aizmirsti, tēt, ka es viņu jau pazīstu. Viņa mūs reiz apciemoja, pēc tam, kad bijām pie tās un neatradām mājās.

- Ak, jā, tiešām. Nu, bet lai viņa izskatītos kā izskatīdamās, tā ir patīkamākā sieviete, ar kādu jelkad esmu ticies. īpašums tai ienes apaļas trīstūkstoš piecsimt mārciņas gadā, izņemot pašu muižu, kuru viņa mantojusi, un bez tam vēl tai brangs žūksnis - kā mēdz sacīt - skaidrā naudā pūrā līdzi.

- Trīs tūkstoši pieci simti mārciņas gadā!

- Un plašs, grezns nams pašā Londonas centrā, un ciltskoks, lūk, tik garš kā mana nūja, gan varbūt savā ziņā ar mākslīgu celmu; pēdējā laikā, kopš ļaudis tikuši pie bagātības, viņi labi iemanījušies darīt tādas lietas, tāpat kā būvēt vecas pilsdrupas un samest senatnes gruvešu kaudzes vietās, kur pils mūžam nav stāvējusi.

Elfrīda tikai klausījās un nerunāja ne vārda.

Tad misters Svankorts turpināja mierīgākā un noteiktākā toni:

- Jā, Elfrīda, salīdzinot ar mums, viņa ir ļoti, ļoti bagāta, pie tam -ievedīs tevi labākajās ģimenēs. Mēs domājam mainīt to namu Beiker strītā pret kādu citu Dienvidkensingtonā - tikai tevis dēļ. Uz turieni plūstot visi, viņa saka. Ap Lieldienām kādus trīs mēnešus pavadīsim Londonā - ap to laiku man katrā ziņā jau būs palīgs. Tu taču saproti, Elfrīda, ka esmu jau ārpus tā vecuma, kad kaislīgi iemīlas, un, varu dot goda vārdu, precu viņu tikai tevis dēļ. Bet kādēļ sieviete viņas stāvoklī bija ar mieru nolaisties tik zemu, līdz vienkāršam lauku mācītājam, to tikai Dievs vien zina. Gluži vai jādomā, ka viņas vecums un nesmu-kums pilsētniekus nebūtu varējis saistīt. Bet, ja tu tagad savas kārtis laid spēlē uzmanīgi, Elfrīda, tad tu dabū tādu vīru, kādu vien vēlies. Saprotams, mazs āķītis arī tur būtu vajdzīgs, bet starp tevi un viru ar titulu tagad tiešām vairs nevar būt starpības. Lēdija Laksiljena jaunībā arī bija tikai baronese. Nu, redzi, vai tava aizraušanās nebija muļķīga? Bet nu iesim iekšā, viņa jau gaidīs.

- Iedomājies, ari no manas puses tā savā ziņā bija izdevīga spēle, -mācītājs turpināja, soļodams Elfrīdai blakus uz mājas pusi. - Es viņu bildināju caur to žogu, tu zini, kas uz pļavas, ne uzreiz, saprotams, bet pamazām; mēs tur pēdējā laikā staigājām ik vakaru. Bet sīkumi tagad nav no svara, beigu beigās mēs Starlejā nolēmām rīkoties atklāti un salaulāties.

- Un tu man neminēji ne vārda, - Elfrīda sacīja, bet bez pārmetuma ne balsī, ne domās; viņas jūtas bija taisni pretējas - atvieglojums un pateicība. Ja atklātība netika izrādīta, ka tur atklātība varēja tikt sagaidīta?

Viņas tēvs šo vienaldzību iztulkoja kā vienkāršu pieklājību, zem kuras slēpās aizvainojoša nevērība.

- Nevajag mani nosodīt. - viņš runāja tālāk. - Manai klusēšanai bija vairāki iemesli. Pirmais - viņas radinieka nāve, pēc kuras viņa ari mantoja to muižu; bet tam nav nekāda sakara ar tevi. Neaizmirsti tomēr, Elfrīda, - te viņa balss tonis kļuva asāks, - tu biji iekūlusies tādā muļķīgā brāļošanās rotaļā ar šiem rokpeļņiem Smitiem - un pie tam taisni tanī brīdī, kad mēs ar misis Treitoni tikko kā sākām saprasties tāpēc nolēmu neminēt viņai par to ne vārda. Kā es varēju zināt, cik tālu tu ar viņiem un viņu dēlu jau esi saradojusies? Varbūt tu jau ik dienas gāji viņus apciemot? Kas man to būtu varējis pateikt?

Elfrīda apspieda jūtu uzplūdumu, cik labi vien varēdama, un bezspēcīgi, bet tieši jautāja:

- Tēt, vai tu reiz neskūpstīji misis Treitoni dārzā uz zāliena, apmēram pirms kādām trim nedēļām? Tajā vakarā, kas es iegāju tavā kabinetā un ieraudzīju, ka tu tikko biji iededzinājis sveci?

Misters Svankorts piesarka un apjuka, kā tas parasti mēdz notikt ar vecīgiem mīlētājiem, kad tos pieķer jaunekļa lomā.

- Jā, varbūt, - viņš stostījās, - tikai tā, lai viņai izpatiktu, tu saproti.

Pēc brīža viņš atguva agrāko mieru un sāka sirsnīgi smieties.

Viņi caur verandu iegāja zālē. Tanī pašā acumirklī misis Svankorte, nokāpusi pa trepēm, ienāca istabā pa otrām durvīm.

- Tā, Šarlote, te ir mana mazā Elfrīda, - misters Svankorts iepazīstināja ar to sevišķo laipnību, kāda bieži tiek lietota pret cilvēkiem, kurus ieved ģimenē.

Nabaga Elfrīda! Nezinādama, ko darīt, ko iesākt, viņa arī tiešām neko nedarīja; viņa stāvēja un uzņēma visu, ko vien viņas dvēsele ar jūtām, ar dzirdi un acīm spēja uztvert.

Misis Svankorte panācās uz priekšu, saņēma savas pameitas roku un noskūpstīja viņu uz vaiga.

- Nu, mana mīļā, - viņa iesaucās jautrā balsī, - tu gan ne sapņot nesapņoji, ka tā savādā, vecīgā sieviete, kurai tu pirms dažiem mēnešien izrādīji savas puķes, tik drīz te parādīsies pavisam citādā lomā? Bet, tici man, arī viņa to nedomāja.

Misters Svankorts to bija aprakstījis diezgan pareizi. Viņas izskatā nebija ne mazākās pievilcības. Sejas krāsa bija tumša, ļoti tumša, galvu sedza biezi mati, no kuriem taisni puse bija sirmi un puse - melni. No pirmā skata viņa nebūt nebija sieviete, kura varētu patikt.

Bet patīkams bija tas, ka viņa savu vecumu nebūt nedomāja slēpt.

Jau tūlīt pirmajā brīdī viņa likās ap sešdesmit gadus veca, un, ari tuvāk iepazīstoties, tai neviens nebūtu devis ne gadu vairāk.

Otrs un vēl simpātiskāks sīkums bija tas, ka viņa nekad nezaudēja jautru garastāvokli.

Tikai viena lieta likās savāda. Viņa pastiepa pret Elfrīdu rokas, un to pirksti vārda pilnā nozīmē bija stīvi no gredzeniem, kuri tomēr, kā izrādījās, netika valkāti iedomīgas plātīšanās dēļ, jo lielākā daļa no tiem bija senatnīgi mākslas darbi un diezgan drūma izskata.

Misis Treitones ciemošanās pirms kādiem diviem mēnešiem uz Elfrīdu bija atstājusi patīkamu iespaidu, un ari tagad viņa nolēma izturēties draudzīgi pret savu jauno māti.

Jau pēc dažiem mirkļiem viņas abas bija nogrimušas dziļās sarunās, un Svankorts tās atstāja vienas.

- Un ko tu visu laiku te sadari? - misis Svankorte jautāja, pēc dažām piezīmēm par kāzām. - Tu izjāj, man teica.

- Jā, es izjāju, bet reti; tēvam ne visai patīk, ka es izjāju viena.

- Tev vajadzīgs pavadonis.

- Tad es vēl lasu un... drusku rakstu arī.

- Tad tev jāsaraksta kāds stāsts. Vienīgais glābiņš cilvēkam, kuram dzīves apstākļi neatļauj pašam kādu romānu piedzīvot, ir romānu uzrakstīt.

- Es jau vienu darbu pabeidzu, — Elfrīda atteica; viņas acis noraudzījās uz pamāti šaubīgi, kā vaicādamas, vai tik viņa to neizzobo.

- Lieliski. Par ko tas bija?

- Tas ir stāsts par viduslaikiem.

- Nezinādama neko par mūsdienu dzīvi, kura citiem pazīstama, tu drošības pēc izvēlējies tādu laikmetu, par kuru ne tu, ne citi nekā nezina. Tā tas ir, vai ne? Nu, nu, meitiņ, es nedomāju ļauni.

- Nē, man tikai bija izdevība iedziļināties viduslaiku mākslā -Endelstofas pilī ir teicama bibliotēka un muzejs, un tad es iedomājos izmēģināt spēkus kādā dzejojumā. Es jau zinu, tamlīdzīgām lietām laiks jau sen ir garām, bet es jutos ieinteresēta, tik ļoti ieinteresēta.

- Kad tavs stāsts nāks klajā?

- Ak, laikam gan nekad.

- Blēņas, mans bērns. Laid tik viņu ļaudīs, katrā ziņā. Visas sievietes ar to tagad nodarbojas; protams, ne jau peļņas dēļ, bet tikai tādēļ, lai varētu pierādīt savas garīgās spējas nākamajiem vīriem.

- Smalks uzskats par mums, sievietēm! Vai jūs to esat mēģinājusi?

- Es tam biju par prātīgu.

- Tēvs saka, ka neviens apgāds neuzņemsies manu grāmatu izdot.

- Tas vēl ir jautājums. Dodu, mīļais bērns, savu goda vārdu, ka nākošgad ap šo laiku tava grāmata jau būs drukā.

- Vai tiešām jūs to uzņematies izdarīt? - Elfrīda iesaucās, un viņas acis iemirdzējās priekā, lai gan dvēseles dziļumos vēl arvien slēpās skumjas. - Es vienmēr domāju, ka rakstnieka ielaišanai literatūrā visnepieciešamākais ir plaša izglītība un ass prāts un tāds ikdienišķs cilvēks kā es tur neko nevarētu pasākt.

- Ak, nē, tur daudz vieglāk ietikt, nekā tu domā, mans bērns.

Tas būtu ļoti patīkami, Elfrīda nodomāja un prātoja, kaut, stāstus rakstīdama, varētu sakrāt tik lielu naudu, kas dotu iespēju apprecēties un laimīgi dzīvot kopā ar Stīvenu.

- Tad brauksim uz Londonu un vēlāk uz Parīzi, - misis Svankorte turpināja. - Mēs ar tavu tēvu par to jau runājām. Tikai vispirms mums jāpāriet dzīvot uz muižu; pārkravāšanās laikā uzturēsimies Torkvejā. Pēc tam uz divām trim nedēļām izbrauksim pavadīt medus mēnesi kādā peldu iestādē; mēs jau tikai tādēļ šeit iegriezāmies, lai paņemtu tevi līdzi.

Elfrīda apmierināta un gandrīz priecīga piebalsoja, kaut gan noprata, ka ar šim precībām tēvs bija sarāvis draudzības saites, kas viņus abus saistīja vēl tikai pirms dažām nedēļām. Nu jau bija gluži neiespējami stāstīt viņam par savu aplamo bēgšanu ar Stīvenu.

Stīvens vēl arvien atradās viņas sirds visslēptākajā stūrītī. Pēdējās stundas notikumi bija apvijuši viņa tēlam to pašu svētuma oreolu Elfrīdas acis, kas tikko nebija gājis bojā nelaimīgajā atpakaļceļā no Londonas.

XIII

Londona, oktobris; kopš pēdējās sarunas mācītājmājā pagājuši vairāki mēneši.

Par “Bīdsinnas” namu Londonā runā, ka tā parādes durvis uzņem, apvieno un izlaiž no nama sienām daudz ko, kam kāds sakars ar mantīgajām šķirām un dzīves greznību, kamēr sētas durvis iziet uz šaurām ieliņām, kādas atrodamas vienīgi lielpilsētu mudžeklī un no kurām jau pa gabalu raugās pretim nabadzības spoks. Tā nu tie, kas šajā nama ieņem kantorus un dzīvokļus, var novērot labu daļu noskrandušās cilvēces bēdu un prieku, nepiepūloties vairāk, kā vien pametot skatienu laukā pa logu; rupjās, aizsmakušās balsis, nedrošie, grīļīgie soļi, kritienu vai sitienu skaņas, ko radīja kāds dzērājs vai kauslis, kas dauza savu sievu — tas viss te spēlē teicama, lai gan ne visai patīkama sociālo apstākļu atgādinātāja lomu. Līdzīgas lietas visai bieži norisinās pie kādām šī nama apakšstāva durvīm.

Nav jāatgādina, ka šādi skati un kustīga rosība viesnīcā tiek pieskaitīti zīmīgām, bet ikdienišķām parādībām - tie nekad netiek izsvītroti no dienas kārtības. Kādā vakarā, mīlīgai, lēnai oktobra dienai beidzoties, ieraugām Stīvenu Smitu tuvojamies šim namam. Pie durvīm, atspiedies pret koka stumbru, stāv omulīgs vārtnieks. Koka zari, kas pārklāti biezu putekļu un sodrēju kārtu, atgādina skursteņa sienas un nebūt neatstāj patīkamu iespaidu - it īpaši tagad, kad koks stāv kails, bez lapām, kurpretī ziedonī lapu svaigais zaļums, asi kontrastējot ar biezo netīrumu slāni, top vēl divreiz tik krāšņs. Turpat aiz žoga ierīkota puķu dobīte, no kuras jau pa gabalu raibo diženas dālijas un krizantēmas. Kāds apkalpotājs patlaban novāc no zāliena tur sakritušās lapas.

Stīvens iegāja viesnīcā pa parādes durvīm. Platas veclaiku koka kāpnes ar grebtām margām un balustrādēm uzved viņu pirmā stāva gaitenī. Kādā lauku mājā šis kāpņu greznojums visticamāk būtu uzskatīts par ievērojamu mākslas darbu vēl no renesanses laikmeta. Uzkāpis pa trepītēm, Stīvens pēc neilgas meklēšanas atradās kādu durvju priekšā, pie kurām piestiprināta tāfelīte ar melniem burtiem: “Misters Henrijs Neits, advokāts”. Siena bija tik bieza, ka tajā bija ierīkotas divējas durvis - vienas no tām mūra iekšpusē, otras - ārpusē. Tā kā pēdējās pašlaik stāvēja vaļā, Stīvens pagāja uz priekšu un pieklauvēja.

- Iekšā! - kaut kur atskanēja tāla balss.

Durvis atvēris, Stīvens atradās mazā priekšiņā; diezgan plata velvēta joma atdalīja to no iekštelpām. Durvju vietā bija nolaisti tumšzaļi aizkari, kas visai telpai piešķīra noslēpumainu noskaņu. To traucēja tikai viens drebošs saules stars, kas trīsuļoja dažādiem mākslas priekšmetiem haotiski piekrautā stūri. Veci ierāmēti zīmējumi un kopijas te bija nevērīgi saslieti pie sienas.

Uz smaga ozolkoka galda priekštelpas vienā stūrī un vietvietām uz grīdas gulēja grāmatas - dažas tik biezos sējumos, ka bija daudz par lielu, lai tās būtu iespējams nozagt. Tas viss juku jukām ar veciem uzvalkiem, cepurēm, lietussargiem un nūjām.

- Stivens pabidīja aizkarus malā un ieraudzīja otrā istabā kādu cilvēku; tas sēdēja pie galda un rakstīja kaut ko ar tādu skubu, it kā no tā butu atkarīga viņa dzīvība.

Tas bija apmēram trīsdesmit gadu vecs vīrietis, tumši brūniem matiem, sprogainu bārdu un tādām pašām ūsām, kuras lūpu kaktiņos savienojās ar bārdu, tā apslēpdamas mutes patieso izteiksmi.

- Ā, vecais zelli! Tā jau domāju, ka tas esi tu, - Neits iesaucās, pacēlis smejošas acis no sava rakstu darba un sniegdams ienācējam roku.

Tagad kļuva redzamas ari Neita acis un mute. Neskatoties uz dažām asām līnijām, ko abpus degunam bija ievilkuši gadi, seja tomēr nebūt nebija zaudējusi savu jaunības svaigumu, un acis, lai gan to skatiens pirmajā brīdī likās drošs un caururbjošs, tomēr drīzāk bija sirsnīgas: lasīšana to jauneklīgo degsmi bija aizstājusi ar savādu mieru.

Neits nepiecēlās; viņš pameta acis uz pulksteni pie sienas un tad, norādījis Stīvenam uz krēslu, atkal pievērsās savam rakstam.

- Priecājos, ka tu atnāci. Es tikai vakar atgriezos pilsētā, bet tagad, Stiven, lūdzu nerunā kādas desmit minūtes - līdz pēdējam pastam man vēl taisni tik daudz laika. Vienpadsmitajā minūtē es būšu pilnīgi tavā rīcībā.

Stivens apsēdas tik mierīgi, it kā tāda uzņemšana nebūt nekas jauns, un Neita spalva atkal čakli slīdēja pa papīru.

Cicerons reiz darba istabu bija nosaucis par mājas dvēseli; te viss dzīvoklis caur un cauri bija vienīgi dvēsele. Sienas, galdus un vietām pat grīdu aizņēma grāmatas, un, kur vēl atlika kāds brīvs stūrītis, tur atradās dažādas statuetes, kuras to īpašnieks bija savācis ceļojumos pa Franciju un Itāliju.

Palss vakara saules stars spraucās istabā pa sētas puses stūra logu, pie kura atradās akvārijs. Dienas lielāko daļu tā bija drūma telpa, un tikai vakarā, kad uz neilgu brīdi, kā patlaban, saule te iemeta pēdējo gaišo šķiršanās staru, uz acumirkli zuda sastingums: zivis iemirdzējās zeltainā dzeltenumā, un to pēkšņā sakustēšanās liecināja par jautrību daudz spilgtāk, nekā vistēlainākie vārdi to būtu spējuši.

Pēc noteiktajām desmit minūtēm Neits nometa spalvu uz galda.

piezvanīja izsūtāmajam, lai tas aiznes vēstules uz pastu, un, tikko durvis bija aizvērušās zēnam aiz muguras, jautrā tonī vērsās pie Stīvena:

- Tā, tas nu, paldies Dievam, nokārtots! Nāc nu tuvāk ar savu krēslu, Stīven, un sāc stāstīt, ko esi padarījis šajā laikā. Čakli mācījies grieķu valodu?

-Nē.

-Kātā?

- Neatlika laika.

- Tās nu ir blēņas.

- Nu, kaut ari nemācījos grieķiski, tomēr esmu padarījis labu tiesu citu lietu. Un pie tam kaut ko pavisam ārkārtīgu.

Neits pagriezās pret Stīvenu.

- Ahā! Nu, tad skaties man taisni acīs, es raudzīšu uzstādīt diagnozi, kas īsti noticis.

Stīvena seja pietvīka.

- Tad tā, Stīven, - Neits runāja, uzlicis tam rokas uz pleciem, un pētoši ielūkojās viņa sejā, - tu esi iemīlējies?

-Tas ir...jā, fakts...

- Nu, nu, runā vien!

Bet, redzēdams Stīvena apjukušo seju, viņš atsāka laipnākā tonī:

- Bet, Smit, vecais draugs, liekas, tu taču mani pazīsti pietiekami labi - vai vismaz tev vajadzētu mani jau tik daudz pazīt -, lai zinātu, ka es labprāt esmu ar mieru uzklausīt, ja tu vēlētos man uzticēt to lielo brīnumu, kas noticis tavā dvēselē; bet, ja tu pats to nevēlies, tad esmu pēdējais pasaulē, kas par to gribētu dzirdēt.

- Es pasacīšu tikai tik daudz, ka esmu iemīlējies un nodomājis precēties.

Neita acīs parādījās nosodoša ēna.

- Netiesā, kamēr vēl nezini visu, - redzēdams pārmaiņu drauga sejā, Stīvens sacīja.

- Es netiesāju. Vai tava māte to jau zina?

- Vēl neko noteiktu.

-Tēvs?

- Nē. Bet es pateikšu tev. Tā meitene...

- Kā liekas, es sāku noprast, ap ko lieta grozās, tādēļ turpini. Tava sirdsmīļa tātad...

- Viņas sabiedriskais stāvoklis ir daudz augstāks par manējo.

- Tā tam ari vajag būt.

- Un viņas tēvs manā tagadēja stāvoklī par to negrib ne dzirdēt.

-Tādas lietas notiek visai bieži.

- Un nu nāk tas, par ko es gribēju prasīt padomu. Viņas mājā notika kaut kas tāds, ka nekādā ziņā vairs otrreiz nevaru lūgt viņas roku, un tā esmu spiests klusēt. Un tieši patlaban kāds arhitekts no Indijas atsūtījis misteram Džabijam vēstuli un apprasās, vai tas nevarot ieteikt viņam palīgu, kurš būtu ar mieru braukt uz Bombeju un palīdzēt pagatavot būvplānus, ko agrāk darījuši paši inženieri. Piesolītā alga sniedzas līdz 350 rūpijām mēnesī, tas ir - ap 35 mārciņām. Džabijs domā, ka man šī vieta būtu piemērota, un jau lika, lai doktors Rejs mani izmeklē. Ārsts atzina, ka Indijas klimatu es panestu bez lielām grūtībām. Un tagad saki, ko tu manā vietā darītu?

- Ar to tu domā, vai tas būtu pareizais ceļš, lai iegūtu jauno lēdiju?

- Jā, es domāju, ka derētu braukt un drusku iedzīvoties naudā, tad griezties atpakaļ un vēlreiz lūgt viņas roku.

- Bet vai viņa būs uzticīga?

-Ak... jā! Uz mūžu, līdz kapa malai!

- Kā tu to zini?

- Kā tad vispār kaut ko zina?... Saprotams, viņa gaidīs.

Neits atlaidas sēdeklī.

- Jā, tagad, Stīven, es gan zinu, kāda viņa mājo tavā sirdī, bet kāda viņa ir patiesībā, to nezinu. Vienīgais, ko es vēl gribu jautāt, vai patiešām braucienu uz Indiju tu pieņem, paļaujoties uz viņas uzticību?

- Jā! Es nebrauktu, ja tas nenotiktu viņas deļ.

- Nu, Stīven, ar to tu mani nostādi pavisam neveiklā situācijā. Ja es izasaku savu patieso spriedumu, es aizskaru tavas jūtas; ja ne, es' nododu savus principus. Bet nav jākrit izmisumā... es sievietes pazīstu ļoti maz.

- Kā tā, tev ir bijušas vairākas līgavas, lai gan ļoti maz par viņām esi stāstījis.

- Vēl ne reizi neesmu sajutis patiesu aizraušanos, - Neits turpināja. - Neesmu atradis sievieti, kura būtu mīlestības cienīga. Nekad ari neesmu nopietni saderinājies.

Saites, kas saistīja Neitu un Stīvenu Smitu, nebija nekāda liela gara radniecība, tikai vienkāršas simpātijas. Neits bija iepazinis savu jauno draugu, kad tas vēl skraidīja kā laimīgs zēns sārtiem bērna vaigiem, bija paturējis viņu acīs un palīdzējis tam tikt pie izglītības, līdz vienkāršā protekcija izvērtās par labu pazīšanos un pēdīgi pārtapa draudzībā. Un, lai gan Stīvens Smits nebūt nebija viens no tiem cilvēkiem, kuru Neits ar nodomu būtu izvēlējies sev par draugu, viņš kaut kādā neizprotamā kārtā tomēr bija un palika viņa draugs.

- Saki, ko tu īstenībā par viņu domā? - Stīvens pēc ilgākas klusēšanas pēdīgi iedrošinājās jautāt.

- Ja apsveram visas labās rakstura īpašības, vadoties pēc tavas lielās paļaušanās uz viņu, - Neits atteica, - tāpat kā apspriežam romiešu lielos dzejniekus, par kuriem zinām tikai to, ka tie reiz dzīvojuši, es vēl arvien nevaru atteikties no domām, ka tavas prombūtnes laikā ilgāk, nu, sacīsim, par kādiem trim gadiem viņa tev uzticīga nebūs.

- Bet viņa būs! - Stīvens izmisis iesaucās. - Viņa ir cēla un smalkjūtīga meitene. Un nekad neviena sieviete ar tādu raksturu nebūs spējīga aiziet pie cita, ja reiz būs ar vīrieti tiktāl ielaidušies, kā viņa ar mani.

- Kādā ziņā ielaidušies? - Neits ziņkārīgi apjautājās.

Stīvens neatbildēja. Neits par viņa mīlestību bija izsacījies tik skeptiski, ka uzticēt tam visu, ko Stivens pirms tam bija apņēmies izdarīt, tagad kļuva gluži neiespējami.

- Nu, labi, ja negribi, nesaki ari, bet tu pats mani pamudināji uz tādu jautājumu, kurš mīlestības lietās, kā domāju, ir gluži neizbēgams.-Ncits turpināja. - Vienīgais, ko tev varu ieteikt, ir Bombeja. Neredzu ne mazākā iemesla, kas tevi varētu kavēt doties turp un mierīgā garā iegūt labāku stāvokli līdz ar mākslinieka lauriem. Nav cilvēka, kurš vienmer darbotos pilnīgi apzināti vai visā nopietnībā apsvērtu, ko katrs viņa solis nozīmē.

- Jā, es braukšu! Ja tu atļauj, es uzrakstīšu atbildi tūliņ un tepat, pie tevis.

- Nesteidzies... rīts gudrāks par vakaru... Pārdomā un raksti rit agri no rīta. Bet tagad ej nosēdies uz brīdi tur, pie loga, un aplūko manu panorāmu. Esmu šovakar ielūgts viesībās un man jāpasteidzas ar tualetes piederumiem. Drēbes es mēdzu paņemt līdzi no mājām savā čemodānā un tā aiztaupu lieku braucienu līdz Ričmondai un atpakaļ.

Neits devās uz istabas otru galu un sākā kravāties gar čemodānu; Stīvens piegāja pie loga.

Saules stars bija pavirzījies labi augstu, tapis pavisam bāls un patlaban grasījās izdzist pavisam; zivtiņas gulēja nekustēdamās; drūma krēsla apņēma telpu. Te piepeši gluži negaidīti caur logu ieplūda jaunas, šoreiz mākslīgas gaismas svītras.

- Re nu! - Neits iesaucās. - Kur tu Anglijā vēl uziesi līdzīgu skatu? Te es nosēžos un vēroju to katru vakaru pirms promiešanas. Atvelc aizkarus.

Lejā kā viļņi - uzplūzdami un atkal atplūzdami - kustējās ļaužu bari, pa lielākai daļai sievietes. Spilgta gāzes gaisma, apmirdzēdama veikala logus, atklāja visraibākās preces mežonīgā krāsu sakopojumā, sākot no gaļas gabaliem uz miesnieka galdiem līdz augļu kaudzēm dārzeņu pārdotavas logos, kamēr neapklustošā murmināšana un čalošana visdažādāko toņu un jūtu niansēs šinī cilvēku murskulī lika atminēties kalnu strauta burbuļošanu meža biezoknī.

Pagāja apmēram desmit minūtes. Tad ari Neits pienāca pie loga.

- Nu, tagad es pasaukšu ormani un nozudīšu uz Berkelejas laukuma pusi, - viņš sacīja, aizpogādams vesti un ar kāju iesperdams savu dienas apģērbu stūri. Stīvens piecēlās, lai atvadītos.

- Kāda kaudze grāmatu! - viņš piezīmēja, pārlaizdams istabai pēdējo ilgpilno skatienu, it kā palikt te uz visiem laikiem viņam būtu vislielākā laime. Viņa skats apstājās pie liela atzveltnes krēsla, uz kura sēdekļa bija sakrauta kaudze laikrakstu un žurnālu, jukjukām ar grezniem izdevumiem zaļos un sarkanos sējumos.

- Jā, - Neits sacīja, pamezdams skatienu uz to pašu pusi un smagi nopūzdamies, - dažas no tām jau tūliņ būtu ņemamas priekšā. Ja vēlies, vari palikt, Stīven, tev jau nekur nav jāsteidzas; uzkavējies vēl kādu laiciņu - es ari vēl neesmu pilnīgi apģērbies - un izskati šīs grāmatas, kamēr uzvilkšu meteli, tad paiesim kādu gabalu kopa.

Stīvens nosēdās blakus atzveltnes krēslam un sāka kravāties pa grāmatām. Citu starpā viņš atrada arī kādu mazu sējumu ar virsrakstu “Killionas pils”, autors - Ernests Fīlds.

- Vai tu par šo arī ko raksti? - Stīvens apjautājās iespējami vienaldzīgā balsī, izstiepis rokā Elfrīdas sacerējumu

- Par kuru? Ak, to! Varbūt - bet nav viegli rakstīt par šādiem darbiem. Šī gramatele gan vēl ir kritizējama.

- Ko tu ar to domā?

Neitam ne visai patika, ja viņam jautā, ko viņš domā.

- Ko es ar to domāju? Es domāju, ka lielākā daļa izdoto grāmatu nav vai nu pietiekoši labas vai pietiekoši sliktas, lai vispār ierosinātu kritiku, bet šī grāmata ierosina.

- Sava labuma vai sliktuma dēļ? - Stīvens jautāja, ar bailēm gaidīdams spriedumu par savu nabaga Elfrīdu.

- Sava sliktuma dēļ. To, liekas, rakstījusi kāda skuķe, kura nav vēl ne divdesmit gadus veca.

Stīvens neteica ne vārda. Viņš negribēja vairs atgādināt Elfrīdas vārdu pēc tam, kad tik neapdomīgi bija izsacījies par viņas ielaišanos ar sevi.

Beidzot Neits bija gatavs. Nodzēsuši gāzi un izgājuši gaitenī, viņi nokāpa pa trepēm un pazuda ielas drūzmā.

XIV

Pēc trīs gada ceturkšņiem, kad pērnā gada vienmuļo rudens skumju vietā Anglijas daba greznojās viskrāšņākiem vasaras ziediem, Stīvens jau atradās Indijā un darbojās kādā Bombejas birojā. Nokļuvis šajā zemē pavisam nejauši un nesajuzdams ne mazākā apgrūtinājuma klimata dēļ, viņš nespēja izprast, kādēļ ļaudis, kuri tur jau sen uzturas, pastāvīgi sūdzas par klimata nelabvēlīgo iespaidu uz viņu organismu. Nekad vēl Stīvens nebija juties spirgtāks un laimīgāks kā patlaban. Bridis, kad viņš parādījās uz Indijas dzīves skatuves, bija Bombejas uzplaukuma laiks. Dienas kārtības pirmajā vietā stāvēja lieli būvdarbi un rūpniecības uzņēmumi. Pārdošanas spekulācijas sekoja viena otrai ar katru dienu arvien lielākā tempā.

Ari Elfrīdas dzīve tostarp bija kļuvusi krietni vien savādāka.

Par savu divdesmit četru stundu ilgo aizbēgšanu ar Stīvenu viņa tēvam nebija minējusi ne pušplēsta vārda, un ari citā ceļā nekādas baumas par notikušo viņa ausis nebija sasniegušas. Elfrīdai tās bija slepenas sāpes un nemiers uz īsu laiku, lai gan agrākām bēdām pievienojās vēl jaunas - Stīvena aizceļošana. Bet Elfrīdas dabai bija sevišķas spējas pec zināma laika sprīža atsvabināties no visām bēdām. Kamēr lepnas dabas cilvēks savu nelaimi aizmirst tikai palēnām un grūti ciezdams, tikmēr Elfrīda ciešanu rūgto kausu iztukšoja vienā malkā un atkal staroja agrākā priekā. Vēl ātrāk viņa mācēja atsvabināties no katrām rūpēm, ja gadījās kaut mazākais cerības stariņš; tas viņai atsvēra visas bēdas.

Un nu - divas spožas izredzes bija atvērušās viņas skatam it kā pašas no sevis. Pirmā - viņas stāsta iznākšana grāmatā; nu viņa ar visu sirdi un prātu nogrima grāmatu apskatu un kritiku meklēšanā laikrakstos; un, lai gan tās visas kā viena bija nepārprotami strupas, tomēr noderēja par labu izklaidēšanās līdzekli. Otra lieta bija pārcelšanās no mācītāja mājas uz pamātes daudz greznāko un ērtāk ierīkoto muižu, no kuras pavērās skats pār visu Endelstofas ieleju.

Idejai pārbraukt uz sievas ipašumu Svankorts no sākuma bija stipri pretojies, bet, noskārzdams acīm redzamos labumus, pēdīgi jutās spiests padoties.

Abas dāmas tagad uzturējās Torkvejā, kā jau bija nolemts, un mācītājs bija drīz te, drīz savās amata darīšanās.

Misis Svankorte ievērojamā mērā paplašināja Elfrīdas zināšanas aristokrātiskā virzienā, un meitene jau sāka piedot tēvam viņa precēšanos aiz aprēķina. Un, patiesību sakot, reti kad skaista, labi saglabājusies seja četrdesmit trīs gadus vecam vīrietim izdara labāku pakalpojumu, kā šoreiz Svankortam.

♦ * *

Jaunais nams Kensingtonā jau bija pabeigts, un Svankorti uzturējās Londonā.

Krūmu puduri Haidparkā bija jau pārstādīti, soli sakārtoti taisnās līnijās, zālāji nopļauti un celiņiem mākslīgi piešķirts izskats, it kā tie patlaban būtu pārcietuši vissmagāko pērkona negaisu. Bija taisni tā sezona, kad izbraukumi un izjādes Londonas augstākajām aprindām bija galvena nodarbošanās, un tādēļ ari visi ceļi bija pilni greznu ekipāžu un tīrasiņu zirgu. Un kādā vēlā vasaras pēcpusdiena ap pulksten sešiem, kad gaiss jau pieņēma iedzeltenu nokrāsu un debesis pārklājā violeta blāzma, citu braucēju starpā parādījās arī Svankortu ekipāža.

Misis Svankorte bija teicama runātāja, pie tam viņas dziļā muzikālā balss - vienīgais patiesais vecīgās sievietes skaistums - nekādā ziņa klausītājam netapa apgrūtinoša. Galvenais sarunas temats šoreiz bija citu braucēju kritizēšana un aprunāšana.

- Paskaties uz to kundzi tur, pāri, tanī kariete, - misis Svankorte teica Elfrīdai, tikko manāmi ar acīm norādīdama uz minēto pusi. - Kāda pārspīlēta pašapziņa sejas izteiksmē, tā spēj pazemot viskarstāko pielūdzēju. Tu man neticēsi, nekad neticēsi, ka cilvēki no šīs augstākās sabiedrības, kurā atzīta nulle sver daudz vairāk, nekā vislielākie zemākas kārtas cilvēka nopelni, ka šie ļaudis nepazīst viselementārāko smalkjūtību.

-Kātā?

- Paskaties uz viņu sejām! Tu tajās kā uz izkārtnes redzēsi atgādinājumu: “Lūdzu, paskatieties uz manu cilts zīmogu!” vai “Paskatieties uz pērlēm manā diadēmā!”, vai ko citu tādā pašā garā.

Elfrīda nevarēja nopriecāties par dažu jaunu lēdiju skaistumu, kuras, tāpat kā viņa, bija ieradušās te no savām muižām; it sevišķi vēl pēc tam, kad bija ievērojusi, ka daiļās sejas, gluži kā viņai pašai, bija saules staru viegli aprautas un virsdelmi ogu krūmu ērkšķiem tikko manāmi noskrambāti.

- Un cik skaistas puķes pie cepurēm! - viņa iesaucās.

- Ak, jā! - pamāte piekrita. - Dažas krāsā pārspēj pat dabiskās. Paskaties uz skaistajām rozēm tai lēdijai tur, viņpus ceļa; slaikas vīnstīgas vēl papildina greznojumu. Un tas viss aug tik dabiski, taisni pār viņas ausi - es sacīju “aug” ar nodomu, tāpēc ka puķu krāsa izskatās tikpat dabiska, kā viņas skaisto vaidziņu krāsa; nejaušs aplūkotājs nekad neiedomāsies, ka tās neīstas.

- Bet uzslavējiet taču viņas kaut drusku, viņas tiešām to pelna! -Elfrida augstsirdīgi aizstāvēja.

- Labi, es uzslavēšu. Lūk, tā hercogiene, kā viņa līgojas savā sēdeklī; viņa izlieto katru puskarietes sakustēšanos, lai paskatītos uz priekšu vienīgi tad, kad galva drusku paliecas; to viņa dara aiz kāda savāda lepnuma, kas tai neļauj pretoties apstākļu varai. Paskaties uz šīm mīļi uzmestajām lūpiņām tur, tanī ģimenē; ne mazākā zīmīte nenorāda, ka ši izteiksme jau agrāk visai pamatīgi iestudēta spoguļa priekšā, - tik labi tā izdodas. Cik nopietni un cieši viņas sakrampējušas sīkajas durītēs savus saulessargus. Mazie, kustīgie pirkstiņi ar visu spēku pūlas noturēt ziloņkaula kātu pienācīgā augstumā, kā noprazdami saulessarga zīda sacenšanos ar sejiņas krāsu, - un tomēr viss liekas kā tīrā sagadīšanās, nejaušība, kas lietu padara vēl daudz pievilcīgāku. Un sevišķi es apbrīnoju šo bagātīgi ar meitām apbalvoto māti un viņas izskatu vai pareizāk - viņas acis, kas it kā nemaz nemana kungu uzmanīgos skatienus, ar kuriem tie apbalvo viņas meitiņas, un visvairāk šo meiteņu pašu skatienus! Tik nogrimuši skaistāko vīriešu acu dzīlēs, un ne mazākā kustība nenodod, vai viņas vēro vīriešus vai lapas tur, pie tā koka zariem. Slavējami, slavējami! Bet es jau tikai jokojos, bērns - tu zini, es jokojos.

- Ak, cik te karsts! - Svankorts iekrita valodā, it kā viņa domas būtu bijušas neizsakāmi tālu no visa, ko te redzēja. - Tiešām, mans pulkstenis tik sakarsis, ka nemaz neuzdrošinos ņemt to rokā un paskatīties. Pasaule tvīkst taisni kā krāsnī.

- Kā publika uz tevi noskatās, Elfrīda! - atkal ieminējās misis Svankorte. - Man bail, ka tu mani pavisam pazudināsi.

- Es jūs pazudināšu?

- Jā, gluži kā dimants pazudina opālu, ja tie atrodas vienā rotā.

- Es tiešam uztvēru vairākus uz sevi vērstus skatienus, - Elfrīda atteica vienkāršā sirsnībā, atklāti izrādīdama prieku par ļaužu ievērību.

Šinī brīdi no pretējās puses ekipāžu rindā parādījās puskariete, jau notālēm piesaistīdama uzmanību ar savu indīgi zilo pusnakts debess krāsu un gaišziliem izgreznojumiem. Tādas pašas krāsas livrejas ar sudraba apšuvumiem greznoja sulaiņus. Visa šī krāsu kopība radīja pilnības iespaidu; pāris tumši brūni arābiešu zirgi šo skatu lieliski papildināja. Graciozi un nemierigi cilādami kājas, tie radīja iespaidu, it kā ar varu būtu apturēts viņu soļu dedzīgums, muskuļotajiem stāviem reižu reizēm pārskrēja nervozi drebuļi, it kā lopiņi apzinātos, ka dara sevis necienīgu darbu.

Puskarietē sēdēja vīrietis ar neizteiksmīgu ārieni, kas drusku atgādināja laipnu komersantu. Viņam līdzās - sieviete ar ļoti bālu seju un nedzīvām, izbalējušām acīm, kuru varēja pieskaitīt tām interesantajām sievietēm, kuru pievilcīgums jau tiecas uz slimīguma pusi un kuru vislielākā bauda ir - neko nejust un nebaudīt. Viņiem pretī sēdēja divas meitenītes baltās platmalēs ar zilām spalvām.

Lēdija pirmā bija pamanījusi Elfrīdu, uzsmaidīja tai, palocīja galvu sveicinādama un lēnām aizskara sava vīra elkoni, kurš arī pagriezās pret Elfrīdu un saņēma viņas pretsveicienu, galanti pavēcinādams platmali. Un abi bemi. laimīgi smiedamies, izstiepa pēc Elfrīdas rociņas.

- Kas tie ir?

- Laikam lords Laksiljens, vai ne? - apprasījās mācītāja kundze, kas, tāpat kā mācītājs, bija sēdējusi ar muguru pret karieti.

- Jā, - Elfrīda apstiprināja. - Vienīgais vīrietis, kuru es te esmu redzējusi skaistāku par tevi, tēt.

- Pateicos, bērns, - misters Svankorts atteica.

- Jā, bet tavs tēvs ir par viņu stipri vecāks. Kad lords Laksiljens nāks drusku vairāk gados, viņš nebūs ne pustik skaists, kā mūsu tēvs.

- Pateicos ari tev, - Svankorts atkal atteica.

- Paskat tik! - Elfrīda iesaucās, vēl joprojām skatīdamās uz karietes pusi. - Kā mazās pēc manis ilgojas! Tā viena, liekas, jau sāk raudāt, lai es eju pie viņām.

Puskariete tagad bija piebraukusi tuvāk, un abas ģimenes apmainījās daudz sirsnīgākiem sveicieniem. Lords Laksiljens lika apgriezt karieti un braukt pa to pašu aleju, kur brauca Svankortu ekipāža. Pēc brīža viņš izkāpa un tuvojās Svankortiem, smiedamies savus skanīgos, sirsnīgos smieklus.

Šie smiekli bija viņa galvenais pievilcības spēks. Ļaudis viņu mīlēja par šiem smiekliem un to dēļ aizmirsa, ka viņam nav nekādu citu talantu. Misters Svankorts savus pziņas mēdza atcerēties pēc viņu īpatnībām: Stīvenu Smitu viņš atcerējās pēc sejas pantiem, lordu Laksiljenu - pēc smiekliem.

Mācītājs izteica vienu otru draudzīgu piezīmi un ieminējās ari par nepanesamo karstumu.

- Jā gan, - lords Laksiljens piekrita, - mēs tikko braucām cauri pilsētai, un tur mums uzmācās tik smacējoša sajūta, ka bijām laimīgi jo drīzāk tikt prom. Ak, jā, - viņš vērsās pie Elfrīdas, - neesmu ar jums vel runājis, mis Svankorte, kopš publicējāt savu pirmo darbu. Kas to būtu domājis, ka pie mums mierīgajā Endelstofā mīt cilvēks ar tādām rakstnieka dāvanām! Citādi tiešām būtu pasteidzies apliecināt jums kā rakstniecei savas cienītāja jūtas; būtu arī citus paziņas darījis uzmanīgākus. Svankort, kādēļ jūs nedevāt nekādu mājienu?

Elfrīda apjuka, pietvīka, smējās, sacīja, ka neesot vērts par to runāt.

- Bet jāatzīst, ka no Tagadne puses tas gan nebija glīti - rakstīt tik smagu kritiku par tādu vieglu stāstījumu, kāds ir “Killionas pils”.

- Ko? - Elfrīda jautāja izbrīnā ieplestām acīm. - Vai Tagadnē arī kas bija?

- Kā? Vai jūs nelasījāt? Bet tas jau pirms kādiem četriem pieciem mēnešiem.

- Nē, neko neesmu redzējusi. Cik žēl! Varbūt manam izdevējam kādas nepatikšanas! Viņš man apsolīja visādā ziņā piesūtīt katru rakstiņu.

- Tad viņš laikam aiz pieklājības bija spiests šo rakstu nesūtīt, un taisni man vajadzēja uzstāties ļaunā ziņneša lomā! Cik žēl! Viņš laikam nebūs gribējis jums sagādāt veltas sāpes.

- Ak, nē! Es jums ļoti pateicos, ka man to pasacījāt, lord Laksiljen. Tāda laipniba no viņu puses ir gluži nevietā. Vai kritiķis uzstājās pret mani tik ļoti bargi? - viņa pēdīgi drebošā balsī apjautājās.

- Nē, nē, taisni tā ne... Un pie tam saturu jau puslīdz esmu piemirsis. Kritika bija - nu, kā lai saku? - asa... ass uzbrukums. Bet kaut cik noteikti nespēju apgalvot - tiešām, esmu piemirsis.

- Mēs aizbrauksim tieši uz Tagadnes redakciju un nopirksim to numuru, vai ne, tēt?

- Ja tas tev sagādā tik daudz rūpju, mans bērns, saprotams, ka aizbrauksim vai vislabāk kādu aizsūtīsim. Bet rit jau ari vēl būs laiks.

- Un tagad, mis Svankorte, atļaujiet no jums izlūgties mazu laipnību, - lords Laksiljens vēlreiz griezās pie Elfrīdas sirsnīgā balsī un pavisam noskumis, ka sagādājis tai nepatīkamus brīžus ar savu paziņojumu. - Patiesībā es te ierados kā mazās Pollijas un Keitas sūtnis; viņas lūdz, lai jūs kaut jel uz mazu brītiņu lūkojot pāriet pie viņām. Es patlaban taisos paieties drusku kājām, un sieva ar bērniem paliek gluži viena. Jūs zināt, viņas man tik izlutinātas, un tā puslīdz es viņām apsolīju, ka jūs aizvedīšu pie viņām.

Karietes durvis tika atvērtas, un Elfrīda izkāpa - par neaprakstāmu prieku abām mazajām meitenēm un vislielāko uzjautrināšanos apkārtējai publikai, kas notiekošajam sekoja ar lielu interesi. Lords Laksiljens pamāja kučierim braukt, pacēla cepuri un atsveicinājās, bet skatiens palika pievērsts Elfrīdai un tik domīgs, ka griezdamies viņš nejauši uzdūrās garāmgājējam, kurš izbrīnījies atkāpās un nomurmināja dažus atvainošanās vārdus.

Svankorts bija izkāpis līdz ar Elfrīdu; starp staigājošajiem ļaudīm viņš bija ieraudzījis kādu sen neredzētu draugu un aizgājis parunāties; viņa kundze palika ekipāžā viena.

Aiz trokšņojošās drūzmas garajās sēdekļu rindās uz pēdējā sola sēdēja kāds cilvēks; viņš visu laiku - nekustēdamies, atspiedies pret kāda koka stumbru - bija sekojis Elfridai ar mierīgu un kritisku interesi.

Viņš redzami atšķīrās no pārejās labāko aprindu pastaigu vietas publikas. Trīs raksturīgas iezīmes nepārprotami liecināja, ka pie bulvāra parastajiem apmeklētājiem viņš nepieder. Pirmkārt, uzvalkā bija manāma viena otra krunka - gaišākā liecība, ka viņa dzīvē vislielākā loma netiek piešķirta apģērbam; otrkārt, viņa saulessargs, kuru šinī vietā mēdz nēsāt ar zināmu koķetu vieglumu, kātā bija stipri saliekts, kā tas mēdz notikt, ja to lieto nūjas vietā, brīžiem atspiežoties. Treškārt un galvenokārt, skatoties viņa sejā, nevarēja rasties šaubas, ka šinī cilvēkā valda vispusīgi attīstīta un dziļa dvēsele, kuras atspoguļojums visai reti atrodams parastās bulvāru publikas sejās.

Iespējams, ja mācītāja kundze nebūtu tikusi atstāta viena pati un svešinieks būtu nepamanīts sēdējis savā vietā uz sola, bet, redzēdams viņu vienu, tas panācās uz priekšu un nostājās gandrīz pie pašas ekipāžas.

Brīdi Svankorta kundze pētoši uz viņu noskatījās, tad smiedamās sniedza roku un sacīja:

- Ak, Henrijs Neits - vai ne? Pag, kā lai saku? Mans brālēns otrā... trešā... ceturtā paaudzē? Bet, lai nu kā, jūs tomēr esat mans radinieks.

- Jā, viens no vēl pāri palikušajiem. Bet es jūs tikko vairs pazinu. Šaubījos vēl, kad pienācu gluži tuvu.

- Es jūs neatminos redzējusi kopš tā laika, kad aizbraucāt uz Oksfordu. Iedomājieties - tie gadi. Domāju, ka esat dzirdējis par manu precēšanos.

Un nu sekoja saruna par dažādiem ģimenes jautājumiem.

- Tad tā bija jūsu pameita, kas pārgāja uz otru ekipāžu? - Neits pēdīgi apjautājās.

- Jā, Elfrīda. Jums vajag ar viņu iepazīties.

- Un kas tā bija par kundzi tai ekipāžā, kur Elfrīda pārgāja? Viņas skatiens bija tik slimīgs un izbalējis kā nedzivas sejas atspoguļojums ūdenī.

- Ta bija lēdija Laksiljena; viņa esot ļoti slimīga, Elfrīda saka. Bet, Henrij, jūs taču nāksiet un iepazīsieties ar manu ģimeni? Ševronskvērā 24. Atnāciet jau tuvākajās dienās. Laikam tikai kādu nedēļu te vēl būsim, visilgākais - divas.

- Redzēsim. Man noteikti jau rīt jāaizbrauc uz Oksfordu, kur palikšu dažas dienas, tādēļ laikam būs jāatsakās no cerībām vēl šogad satikt jūsu ģimeni Londonā.

- Tad atbrauciet pie mums Endelstofā. Brauciet mums tūlīt līdzi.

- Ja paspēšu tikt atpakaļ vēl augustā, tad laikam atkal būs tūliņ jāaizbrauc uz vienu otru dienu, bet, ja varēšu, tad gan nākošā mēneša sākumā ieradīšos pie jums un palikšu tur brangu laiku. Man tas būs liels prieks, jo vairāk tādēļ, ka šā vai tā biju nodomājis izbraukt atpūsties uz laukiem.

- Nu, labi. Un neaizmirstiet - tas tagad noslēgts līgums. Bet tagad palieciet un pagaidiet Svankortu. Viņam jābūt atpakaļ kuru katru acumirkli.

- Nē, lūdzu mani atvainot! Man vēl šovakar jābūt redakcijā. Patlaban uzkrājušās neatliekamas darīšanas; esmu jau tā nokavējies. Jūs taču to izskaidrosiet misteram Svankortam un lūgsiet mani atvainot? Ardievu!

- Un paziņojiet mums, kad būsiet Endelstofā, bet cik drīz vien iespējams.

- Es apsolu.

XV

Kādu dienu, īsi pēc satikšanās parkā, Elfrīda pavisam uztraukta ieradās savas pamātes buduārā.

Viņa tikko bija saņēmusi no Bombejas, no Stivena vēstuli, pilnu mīļu maigu vārdu. Viens akords skanēja cauri visiem šiem vārdiem -cieta, lai gan drusku pārsteidzīga paļaušanās nākotnei: jūsmas pilns viņš to jau tagad uzrunāja kā savu nākošo mīļo, mīļo sieviņu.

Vai gan vīrieša “nopietniem nolūkiem” var būt drošāks pierādījums, kā tas, ja viņš priekšlaikus savu sirdsmīļo nosauc par sievu?

Elfrīda priecīgi bija saņēmusi vēstuli, aizsteigusies uz savu istabu, izlasījusi vienu lappusi un tad rūpīgi noglabājusi pārējo ritam, lai pārmērīgi izšķērdīgi neizbaudītu visu saldo laimes sajūtu viena paņēmienā. Bet tomēr - vēl drusku, tikai drusku vēl taču varēja ieskatīties! Un vēstule tika atkal izņemta un, neskatoties uz visiem sirdsapziņas pārmetumiem par izšķērdību, izlasīta līdz pēdējam burtiņam. Pēdīgi pārlasīta vēl un vēlreiz, tikai tad rūpīgi noglabāta kabatā.

Bet kas tas? Te bija vēl kāds laikraksta numurs uz viņas vārda? To viņa, steigā atplēsdama Stīvena vēstuli, nemaz nebija pamanījusi. Tas bija vecais Tagadnes numurs, kuru laikam tēvs bija izrakstījis.

Viņa steidzīgi pārlaida rakstam skatu, piepeši sajuta sirdī it kā kaut ko sabrūkam zem smagas nastas un tad ar avīzi rokā devās pie pamātes atvieglināt sirdi un uzklausīt viņas taisnīgo spriedumu.

Tagad viņa stāvēja savas pamātes istabā un izmisusi skatījās laukā pa logu.

- Nekas, mans bērns, nebēdā, - Svankorta kundze mierināja, - taisnību sakot, tas raksts jau nebūt nav tik šausmīgs. Esi pārliecināta, tu iesāki labi. Nu, uzklausies vien - balsī lasot, tā lieta izklausās pavisam citāda, nekā klusi ar acīm vien pārskrienot! “Ernesta Fīlda “Killionas pils”. Stāsts par viduslaikiem. Ar zināmu patiku ņemam rokā šo grāmatiņu, cerēdami, ka vismaz uz brīdi laimēsies izvairīties no modernās literatūras monotono, nogurdinošo sīkumu atkārtošanās, atstumt malā ikdienas raksturu parasto analīzi un atsvabināties no dēku romānu nedabiskajiem sarežģījumiem. Ar visu sirdi tiecamies atspirdzināties pie kādas jaunas idejas, kas atvērtu jaunus gara apvāršņus viduslaiku žvadzošo kauju tumsā un romantisma skaistuma atspulgā, par ko jau sen apklusušas visas balsis.” Nu, vai nav smalki? Par līdzīgiem vārdiem, es domāju, cilvēks var būt lepns, un tad vēl no tāda kritiķa mutes, kurš tevi nekad nav redzējis.

- Tā ir gan, - Elfrīda žēlā balsi piekrita, - bet tālāk... paskaties vien tālāk! '

- Jā, turpinājums ir drusku nepieklājīgs, tas tiesa, - Svankorta kundze piebalsoja un lasīja tālāk. - “Diemžēl drīz noprotam, ka neatrodamies vis uz jaunas idejas meklētāja ceļa, bet laikam kādas vel nepieaugušas iesācējas rokās, kura mūs iedomājusies izvadāt pa savu fantāzijas un sapņu labirintu, aplamā kārtā nosaukdama šo sentimentālo jūtu izvirdumu vēsturiski skaļā vārdā - Killionas pils.”

- Es neesmu aplam darījusi! - Elfrīda aizskarta iesaucās. - Viņš mani būtu varējis nosaukt vienalga kādā vārdā, tikai ne tā.

- Saprotams, bērns, tu neesi aplama. Nu, skatīsimies tālāk. “Gluži teiksmaini turnīru uzvedumi, bruņinieku cīņas un bēgšana ar romantisku nokrāsu ir viss, ko mums sniedz stāsta autore, un, ja gribam runāt taisnību, šie tēlojumi jau par daudz uzkrītošā kārtā atgādina kopijas no

Valtera Skota stāstiem. Samākslotība stāsta uzbūvē ir tik taustāma, ka nespētu apmierināt pat visneattīstītāko gaumi.” Bet, mīļais bērns, par ko te var noskumt, es nesaprotu. Tas taču ir jauki, ja viņš atzīst, ka tu esi spējīga ar saviem sacerējumiem atgādināt, piemēram, Valteru Skotu. Ko tu vēl vairāk vēlies?

- Ak, tiešām, ja jau pati neko nevaru uzrakstīt, tad vismaz ar saviem darbiem lasītājiem spēju atgādināt citus, kuri to var.

- Bez šaubām, un tas ir ļoti svarīgi. Tavs sacerējums ir labs, tikai ne gluži izdevies. Pilnīgi nederīgus ražojumus neviens nekritizē, tie stāv zem kritikas.

- “Bet atgriezīsimies pie stāsta, kura aplūkošanai domāts mūsu raksts. Rakstnieces spējas nebūt nevēlamies noliegt pavisam. Viņai piemīt īpatnējs stils, kurš piemērots sīku jūsmīgu gleznu tēlošanai - sevišķa dabas dāvana tādiem cilvēkiem, kuru mierīgo dzīvi nav aizskārušas rupjas sociālas nesaskaņas. Tanī ziņā rakstniece jāatzīst par laimes bērnu, un vispār uzskatām par savu pienākumu aizrādīt, ka grāmata tiešām pelna, ka to pārlasa ar interesi to pašu jūtu glezniņu dēļ, par kurām jau augstāk tika minēts, bet kurām ar vēsturisko sižetu nav ne mazākās saistības.”

- Jācer, ka tas nebūs domāts nopietni. Bet tagad, Elfrīda, mans bērns, nelauzi par to vairs velti savu galvu. Lūk, pulkstenis jau septiņi.

Un Svankorta kundze piezvanīja savai isabmeitai.

Kad Elfrīda tovakar devās pie miera, viņa gan mīlēja Slīvenu, bet domas tai kavējās pie nepazīstamā kritiķa.

XVI

Kādu dienu, apmēram trīs nedēļas vēlāk, visi trīs Svankortu ģimenes locekļi bija sapulcējušies sava jaunā dzīvokļa zālē Kregā - tā saucās Svankorta kundzes muiža Endelstofā — un pārrunāja, kas katram bija palicis atmiņā no neilgās uzturēšanās pilsētā. Vielas bija pietiekoši pat tādiem, kuru pilsētas paziņas bija saskaitāmi uz vienas rokas pirkstiem.

Šī pirmā sezona Londonā bija paplašinājusi Elfrīdas sabiedrisko redzesloku tādā mērā, ka jūtas pret Stīvenu pamazām sāka atdzist un sakars ar viņu tika atbīdīts bērnības atmiņu rindā.

Patlaban viņa bija nosēdusies uz kāda zema sēdekļa un melanholisku izteiksmi sejā šķirstīja savu stāstu - pirmo reizi, kopš bija lasījusi Tagadnes kritiku.

- Elfrīda, tu vēl arvien domā par šo cilvēku?

- Ne par viņu pašu, bet par viņa izsacītiem vārdiem. Patiesi, lasot grāmatu tagad, pēc tik ilga laika, gandrīz liekas, ka pa daļai viņa spriedums nemaz tik netaisns nav.

- Nē, tas ir smalki! Pati rakstniece pāriet ienaidnieka nometnē.

- Tā es nedomāju. Es tikai gribēju sacīt, ka dažos viņa izteikumos varētu būt taisnība, lai gan citi atkal ir stipri vien maldīgi. Savā ziņā viņš tiešām pelna, lai tā aizrādījumus ievēro, un tādēļ man ļoti žēl, ka viņa uzskati par maniem motīviem vienā otrā gadījumā ir tik greizi. Daudz sāpīgāk ir justies pārprastam, nekā pieķertam pie kādas patiesas kļūdas; un viņš mani pāiprot. Es nemaz nevaru brīvi atņemt elpu, zinot, ka ir cilvēks, kurš pavada vienu dienu pēc otras, uztiepdams savus uzskatus, kādi man savu mūžu nav bijuši.

- Bet viņš tevi nemaz nepazīst; un pat tavu vārdu viņš nezina. Un tava grāmata viņam visdrizāk jau sen izzudusi no atmiņas.

- Pēc manām domām, mums tiešām viņam vajadzētu vienu otru lietu izskaidrot tuvāk, - mācītājs, kas līdz šim bija klusējis, ieminējās. — Tas jau ir tas ļaunums, ka kritiķim brīv rakstīt, ko vien iedomājas, un neviens viņu neatspēko.

- Tēt, - Elfrīda iesaucās; viņas acis mirdzēja, - raksti tu viņam.

- Mana vēlēšanās būtu nevis rakstīt, bet parunāt ar viņu pašu personīgi.

- Ak, jā! Un saki, lai viņš nedomā, ka sieviete, kas šo grāmatu sacerējusi, pieņēmusi vīrieša vārdu aiz godkārības vai iedomības, bet tikai bīdamās, ka neceļas aizdomas, it kā viņa tikai savu vārdu grib padarīt slavenu, un ka stāsts rakstīts vienīgi, lai rosinātu mūsu jaunatni vairāk interesēties par tēvijas vēstures studijām. Ak, te tik daudz būtu, ko sacīt! Es patiesi vēlētos, kaut pati varētu viņam rakstīt!

- Tad es tev pateikšu, Elfij, kā mēs izdarīsim, - mācītājs atteica, sajūsmā par savu ideju kritizēt pašu kritiķi. - Tu uzrakstīsi visu, kā pati vēlies, sīki jo sīki, un es tad vienkārši pārrakstīšu un aizsūtīšu rakstu kā savējo.

- Jā, jā, es rakstīšu tūlīt! - Elfrīda gavilēja, uzlēkdama no sēdekļa. -Kad tu sūtīsi, tēt?

- Nu, varbūt līt vai parīt, - mācītājs atteica. Tad viņš apklusa un gari

nožāvājās: sajūsma sāka atdzist.

- Bet patiesībā visa šī lieta nemaz nav pūlu vērta, - viņš pēc brīža noteica.

- Ak, tēt! - Elfrīda iesaucās pārmetuma pilnā balsī. - Tikko tu sacīji, ka sūtīsi, un nu atkal vairs ne. Tas no tevis nemaz nav godīgi.

Elfrīda tomēr sēdās pie darba, un drīz atbilde bija gatava. Un, kā tas bieži notiek ar jūtīgas dabas cilvēkiem, pastāvīga iedziļināšanās viena un tā paša priekšmeta pārdomāšanā bija ievērojami paaugstinājusi to līmeni, kādu viņa - pēc pašas domām - ieņēma nepazīstama kritiķa acīs. Dienām un naktīm viņu nomocīja jautājums, ko gan tas domā par viņu kā par sievieti, nevis rakstnieci: vai viņš tiešām izjūt pret to nicināšanu, vai varbūt gluži pretēji - vērtē augstāk par citām jaunām sievietēm, kuras nekad neuzdrīkstētos nostāties zem kritiķa ugunīm? Viņa ar savu sacerējumu bija izraisījusi tā dusmas, bija savā ziņā krustojusi viņa ceļu; bet tagad, uzzinājis stāstiņa patiesos nolūkus, viņš to vairs neienīdīs. Tas Elfrīdai sagādāja apmierinājumu.

Pēc četrām dienām uz Elfrīdas Svankotes vārda pienāca kāda vēstule pavisam svešā rokrakstā.

- Ak, - Elfrīda tikai iesaucās, un viņas sirds iedrebējās. - Vai vēstule tiešām varētu būt no viņa? Un viena gluži tādā pašā rokrakstā uz Svankorta kundzes vārda. Bet kā gan viņš varēja zināt manu vārdu? Nē, vēstule būs no kāda cita, - Elfrīda sacīja, pavisam izmisusi uzplēsdama zieģeli.

- Ak, jā, Kristofer, - mācītāja kundze abus pārtrauca, paceldama acis no savas vēstules, - es pavisam aizmirsu pateikt, ka toreiz, kad Londonā nejauši satikos ar savu radinieku Henriju Neitu, es viņu uzlūdzu pie mums ciemos uz visu laiku, cik ilgi viņš varētu palikt. Un tagad viņš raksta, ka var ierasties jebkurā augusta dienā.

- Raksti viņam, lai ierodas jau pirmajā augustā, - bija mācītāja atbilde.

Mācītāja kundze lasīja tālāk.

- Ak Dievs - un tas vēl nav viss! Viņš, izrādās, ir Elfrīdas stāsta kritiķis. Cik jocīgi, nudien! Man nebija ne jausmas, ka viņš strādā Tagadnē, un vēl par kritiķi. Viņš pēc profesijas ir advokāts, un es domāju, ka arī nodarbojas tikai ar savu advokatūru. Nu, Elfrīda, tagad tu gan esi nokļuvusi smalkos sarežģījumos! Ko viņš raksta tev?

Elfrīda bija nolaidusi vēstuli un pietvīkusi pavisam sārta.

- Ak, es nezinu! Jau doma vien, ka viņš zina manu vārdu un visu par mani!... Neko sevišķu jau gan neraksta, te ir:

Cienījamā jaunkundze!

Lai gan ļoti nožēloju, ka manas piezīmes Jums izlikušās asas, es tomēr sajūtu lielu prieku, ka tās bijušas par cēloni tik sirsnīgai, vaļsirdīgai atbildei. Par nožēlošanu kopš kritikas uzrakstīšanas aiztecējis jau tik ilgs laiks, ka nespēju vairs sacīt ne vārda, lai aizstāvētos - esmu gandrīz pilnīgi visu piemirsis. No vēstules, kuru aizsūtīju Svankorta kundzei, Jūs uzzināsiet, ka viens otram nebūt neesam tik sveši, kā bijām domājuši. Iespējams, ka man būs tā laime visā drīzumā satikties ar Jums personīgi un pārrunāt Jūsu argumentus ar pienācīgo ievērību, kādu tie patiešām pelna.

- Tā ir maskēta izsmiešana - jā, es zinu, tas ir izsmiekls.

- Ak, nē, Elfrīda.

- Un tad - viņa piezīmes man nebūt nelikās asas - ta es nemaz nesacīju.

- Viņš domā, ka tu esi ļoti dusmīgas dabas, — mācītājs, klusi smiedamies, piezīmēja.

- Ak, es gribētu, kaut nebūtu viņam rakstījusi ne pušplēsta vārda.

- Nekas, Elfij, - mācītāja kundze mierināja, arī smiedamās savus klusos, mierīgos smieklus, - tas satikšanos ar Henriju Neitu padarīs tikai jo interesantāku.

Jau pirmo reizi dzirdot minam Henrija Neita vārdu, mācītājs bija atminējies Stīvena vārdus par viņu kā par savu draugu un skolotāju, bet, nolēmis par to vairs neinteresēties, viņš neizteica nekādas piezīmes, stingri izvairīdamies no katra vārda, kas varētu modināt atmiņas par viņam nepatīkamo kļūdīšanos attiecībā uz nabaga Stīvena dzimtu un stāvokli.

Elfrīda bija nopratusi to pašu, un tagad sarežģījumiem pievienojās vēl viens mezgls, par kuru pamātei nebija ne jausmas.

Neita pievilcību Elfrīdas acīs tas nebūt nepalielināja, lai gan pirms kādiem divpadsmit mēnešiem viņas karstākā vēlēšanās būtu iepazīties ar šo cilvēku vienīgi Stīvena dēļ. Bet tagad viņa bija sākusi interesēties tieši par pašu Neitu, un interese par to kā par Stīvena draugu tika atbīdīta pēdējā plānā.

Tāda sagadīšanās bija panākusi to, ka Elfrīda vispār vairs nespēja atsvabināties no domām par Neitu un domāja par viņu augu dienu. Kā vienmēr, kad Elfrīdai bija pārdomājams kaut kas liels un svarīgs, viņa viena izzagās aiz kuplajiem ļauni krūmiem kādā nomaļā dārza stūri. Te viņa apstājās un, neapzināti nolpūkdama te vienu, te otru lapiņu, pūlējās atmodināt atmiņā katru vārdu, ko Stivens bija minējis par savu draugu. Un piepeši viņā radās vēlēšanās, kaut toreiz viņa vārdus būtu uzklausījusi drusku vērīgāk.

Un, vēl arvien stāvēdama pie krūma un plūkādama lapas, viņa iedomājās, cik neērti jutīsies un kā nosarks, pirmo reizi stāvot aci pret aci ar Neitu un atminoties savu uzbāzīgo vēstuli.

Bet tad domas aizklejoja vēl tālāk - viņa gudroja, kāds gan Neits varētu būt - liela vai maza auguma, gaišmatis vai tumšmatis, jautras dabas vai īgņa? Viņa labprāt būtu apjautājusies savai pamātei, bet tas bija riskanti - nebija ne mazākās vēlēšanās dzirdēt kādu kodīgu piezīmi.

Pēdīgi Elfrīda nopūtās: “Ak, šis kritiķis, šis kritiķis! - kas viņš man par smagu nastu!” Tad, pagriezusi seju uz to pusi, kur iedomājās esam Indiju, čukstēja:

- Ak, Stīven, mans mazais, mīļais vīriņ, ko gan tu tagad dari? Diezin kurā pusē tu tagad mājo - uz austrumiem, uz dienvidiem, ak, kur? Tālu aiz šiem kalniem - ak, tālu, tālu!

XVII

- Skat, tas taču Henrijs Neits! - misis Svankorte sacīja, kad abas kādu dienu pastaigājās pa muižas parku.

Viņas stāvēja pie kupli saauguša dzīvžoga, kas stiepās ap parku. Caur krūmu puduriem varēja pārredzēt visu ieleju un taciņu, kas veda no ielejas augšup kalnā un gāja taisni gar pašu žogu, kura kuplie sazarojumi pārkārās tālu pār ceļu un Elfrīdai ar mācītāja kundzi tagad noderēja par labu paslēptuvi.

Pakāpusies uz kāda resnākā stumbra un paliekusi galvu uz priekšu, Elfrīda apskatīja svešinieku, kuru viņas pamate bija nosaukusi par Henriju Neitu. Viņš nesteigdamies nāca pa zālaino ielejas celiņu taisni gar pašu upmalu. Galvā tam bija brūna holandiešu platmale, rokā nūja un par plecu siksnā maza ceļa somiņa, kuras spidošā āda vietām bija nodilusi un sasprēgājusi.

Līdz Strantonai Neits bija braucis pasta ratos, bet tad atzinis tādu braucienu par neērtu un pārējās divas jūdzes nolēmis noiet kājām. Bagāžu tas bija atstājis piestātnē, ar nodomu aizsūtīt tai vēlāk pakaļ.

Viņam aiz muguras, klusi svilpodams, kā sunītis tecēja kāds zem-niekpuika un ar hipnotizēta trusēna acīm vērās, kā cēlās un ieslīga atkal atpakaļ mīkstajā zālē Neita papēži.

Kad abi bija nonākuši taisni pretim vietai, kur slēpās Elfrīda ar savu pamāti, Neits apstājās un pagriezās pret zēnu.

- Panāc nu šurp, puis, - viņš sacīja.

Puika pavēra lūpas, atplēta acis un neatbildēja ne vārda.

-Te tev ir seši pensi un nenāc man tuvāk par divdesmit soļiem visu ceļu līdz augšai.

Puika, kurš acīmredzot nemaz nebija zinājis, ka tik cieši nolūkojas uz Neita papēžiem, mehāniski paķēra naudas gabalu, un Neits turpināja ceļu, tāpat kā agrāk nogrimis domās.

“Kāda skaista balss,” Elfrīda nodomāja, “bet kāds savāds cilvēks!”

- Steigsimies iekšā, kamēr viņš vēl nav augšā, - Svankorta kundze klusi sacīja, un abas aizsteidzās uz mājas pusi.

Mācītājs kopā ar savu palīgu bija aizgājis uz ciemu, un Elfrīda jutās pārāk nervoza, lai saņemtu viesi vienatnē ar misis Svankorti, tādēļ ieminējās, ka ģerāniju dobē esot pamanījusi uzplaukušus skaistus ziedus, kurus vajadzētu ielikt vāzē.

Bet jau pēc dažām minūtēm viņa nāca atpakaļ un, pavērusi stikla durvis, pārlaida acis istabai - te nebija neviena cilvēka.

Kādas citas stikla durvis veda no zāles uz mazu, viscaur puķēm nostādītu verandu, no kurienes plūda balsu skaņas - viņi bija uz verandas.

Elfrīda bija sagaidījusi, ka viesim būs taisni spīdošas runas dāvanas, un tagad jutās vīlusies, dzirdot viņa gluži ikdienišķo apjautāšanos par vienu vai otru puķi, kuras pati jau gadiem pazina. Bet, kad pēc dažām minūtēm viņš izsacījās par kādu jautājumu, turklāt viņa runa bija garāka, tad Elfrīdai bija jāatzīst, ka domu izklāstā ir stingra pārliecība, bez kādas svārstīšanās uz vienu vai otru pusi - kā tas parasti bija ar viņu pašu un Stīvenu - un viss izklausās taisni tā, it kā teikumi netiktu vis darināti patlaban, runājot, bet jau gatavi ņemti no kādas pārbagātas krātuves.

Tagad balsis tuvojās durvīm.

- Tā ir ļoti skaista šķirne, - Svankorta kundze runāja, - bet oleandri, lai gan tie ļoti glezni, tomēr ir tik vārīgi un grūti kopjami. Ak, te jau ari Elfrīda!

Elfrīda izskatījās pavisam apjukusi un jutās kā pieķerta kādā nedarbā; misis Svsnkorte, izsakot humora pilnas piezīmes, tos iepazīstināja, un nākošā brīdī abi jau tika nosēdināti cieši blakus.

Saviļņojums bija pārņēmis Elfrīdu tik lielā mērā, ka viņa nespēja neko citu, kā vienīgi apjukusi smaidīt; un, it kā gribēdama situāciju padarīt vēl jo neērtāku, misis Svankorte tos tūliņ atstāja vienus pašus un gāja meklēt mācītāju. Turpretim Neits nebūt nelikās aizkustināts, kad viņš vienaldzīgi jautrā balsī iesāka:

- Tā, mis Svankorte, pēdīgi taču jūs satieku. Jūs man izbēgāt, kad bijām Londonā.

- Jā, jūs toreiz runājāt ar manu pamāti.

- Un tagad kritiķis un nokritizētais stāv aci pret aci, - Neits bezjūtīgi tipināja.

- Jā, fakts, ka esam radi, attiecības padara mazāk asas. Doma, ka pa visu šo laiku esat bijis mūsu ģimenes loceklis, ir tik savāda.

Tikai tagad Elfrīdas apjukums sāka zust, un pirmo reizi viņa paskatījās Neitam acīs.

- Man bija tik bail izsacīt jums patiesās domas par savu sacerējumu -tik briesmīgi bail.

- Es sapratu jūsu vēlēšanos un jutos ļoti apmierināts, ka manas piezīmes sasniegušas savu mērķi. Bet tas tik ļoti reti atgadās - pārāk reti...

Elfrīda sarāvās. Te nu bija - viņš ne domāt nedomā atsacīties no agrākiem izteicieniem, it kā draudzība un pieklājība nemaz neprasitu, lai viņš savu spriedumu atsauc bez kavēšanās!

- Jūs mani pavisam apbēdinājāt, rakstīdams tādas lietas, - viņa klusā balsī un pusīgni, kā bērns, kas sadusmojies uz savu skolotāju, sacīja, strauji atmezdama parasto augstāko aprindu sarunu toni.

- Godīgai kritikai tāds nodoms nedrīkst būt, un tādēļ arī neesmu jūs skumdinājis ar nodomu. Vai jūs domājāt vel rakstīt?

- Vēl ko rakstīt? - Elfrīda pārjautāja. - Lai atkal kādam būtu labs iemesls pazoboties, kā jūs to tagad darāt?

- Jums nākošreiz varētu izdoties labāk, - bija Neita mierīgā atbilde. - Pēc manām domām, jūs varētu gan mēģināt rakstīt. Bet es jums dotu padomu, ja ko rakstāt, tad turieties pie mūsdienu dzīves.

- Pateicos. Es nerakstīšu.

- Jā, jums varbūt taisnība. Jaunai sievietei nodarboties ar rakstniecību nav nemaz tik ieteicami.

- Kas tad būtu ieteicamāk?

- Par to labāk nerunāt.

- Vai jūs to zināt? Tiešām? Tad pasakiet, lūdzu.

- Precēties.

Elfrīda neatbildēja, bet pēc briža jautāja:

- Bet ja sieviete jau ir precēta?

Tas bija sacīts pa daļai tādēļ, lai atvirzītu sarunu tālāk no sevis.

- Tad vislabākais ir, lai par viņu vairs nedzird neko. Tas ir tas pats, ko reiz teicis kāds jūrnieks par bākām: viņu patiesais nopelns un slava, kad valodas par to dibināšanu jau apklusušas, ka nenotiek vairs itin nekas, kas liktu izcelties jaunām valodām.

- Jā, es saprotu, - Elfrīda noteica klusi un domīgi. - Bet, runājot par vīriešiem, tas ir pavisam citādi. Mister Neit, kādēļ jūs pats nenodarbojaties ar beletristiku?

- Tādēļ, ka nespēju uzrakstīt neko, kas kādu varētu interesēt.

- Kā tā?

- Pirmkārt, lai kāds rakstu darbs iegūtu popularitāti, nepieciešams talants savu domu ietērpšanai reālos veidos.

- Vai tas patiesi tik nepieciešami? Nu, esmu pārliecināta, ka ar laiku jūs praktizēdamies šajā ziņā ievingrinātos diezgan labi, - Elfrīda runāja tādā tonī, kā cilvēks, kuram šinī mākslas nozarē bijuši lieli piedzīvojumi. - Bez šaubām, jūsu vārds vēl varētu tapt slavens, - viņa turpināja.

- Mūsu dienās pie slavena vārda tiek tik daudz ļaužu, ka labāk tomēr palikt bez šādas slavas.

- Nē, nopietni runājot, kādēļ jūs nesarakstāt kādu lielāku gramatu, bet visu laiku nodarbojaties ar īsiem apcerējumiem? - viņa uzstājās.

- Jūs izrādāt sevišķu laipnību, interesēdamās taisni par manu personu, un tādēļ atbildēšu jums atklāti, - Neits runāja, uzjautrināts par savas jaunās paziņas paģerošo toni. - Kā es jums jau liku noprast, man nav nekādas vēlēšanās to darīt. Un, ja man tāda vēlēšanās rastos, tad es tagad pietiekošā mērā vairs nespētu koncentrēties. Mums katram ir dots tikai zimāms daudzums enerģijas, lai sasniegtu mērķi, ko esam sev izraudzījušies. Un, ja šī enerģija tiek pa pilienam, pa drusciņai patērēta stundu pēc stundas un dienu no dienas kā manējā - un tā visus pēdējos deviņus vai desmit gadus -, tad pēdīgi šīs enerģijas izrādās par maz, lai varētu vēl uzrakstīt kādu lielāku sacerējumu bez trūkumiem un nepilnībām! Zudusi arī pašpaļāvība un pacietība. Ja cilvēks pieradis pie ātriem slēdzieniem un straujas darbības, viņš beigās kļūst par savu paradumu vergu un ar to sabojā paša nākotni.

- Jā, es saprotu; jūs tātad dosiet priekšroku īsu fragmentu rakstīšanai?

- Tā nu es esmu iesācis - dažu nejaušību spaidā. Vēlāk arī vairs nemēģināju apstākļiem pretoties.

- Bet kādēļ jūs negribējāt pretoties - es gribu sacīt, kādēļ jūs nekas nespēj aizraut, kādēļ jūs esat tik mierīgs?

Elfrīda jutās neērti, viņu tā iztaujājot, bet ziņkārība izzināt, kas Neits par cilvēku, bija pārāk liela un deva tai drosmi.

Un Neits ari nedomāja slēpties. Ja cilvēks ar jūtīgu sirdi atrod klausītāju, no kura tam nav jābīstas kā no lidzcensoņa, tiesātāja vai pat sava labuma meklētāja, viņš top atklāts gandrīz pret paša gribu, lai cik sevī noslēdzies un aizdomu pilns ari būtu.

- Kādēļ es nepretojos apstākļiem? - Neits pārvaicāja. - Vienkārši tādēļ, ka katram iesācējam zināmi ierobežojumi viņa nākotnes izredzēs mēdz atnest lielāku labumu, nekā absolūta brīvība.

- Es nojaušu - tas ir, ja tikai saprotu gluži pareizi ko jūs ar to domājat.

- Es domāju, ka cilvēka dzīves un darba iekārtošanās pret viņa paša gribu, kad nevar līdzēt ne laiks, ne vēlēšanās ko pārgrozīt, ir vislabākais, jo atļauj visu uzmanību koncentrēt uz pašu darbu.

- Tātad vienīgi zināma apstākļu sakritība ļauj cilvēkam sasniegt patiesus augstumus, tā man jūs jasaprot, - Elfrīda pukojās. - Bet, ja nu cilvēkam, bagāti apdāvinātam cilvēkam ar plašiem uzskatiem, kas grib kaut ko darīt, gadās nelaime, ka viņa dzīves ceļā nav paredzami tādi nelabvēlīgu apstākļu radīti ierobežojumi, tad tādam, pēc jūsu domām, jau aiz spītības vien vajadzētu gādāt par kādu sarežģījumu, vai ne?

- Jā, - Neits domīgi novilka, - apmēram tā es domāju.

- Nu, labi, - Elfrīda turpināja, - tad no vīrieša redzes viedokļa ir labāk, ka viņš nedara nekā sevišķa.

- Bet ir gadījumi, kad viņš varētu justies spiests to darīt.

- Ak, jā, es jau tikai domāju par tādu gadījumu, kad cilvēku uz to mudinātu kādi citi iemesli, nevis dziņa pēc slavas un bagātības. Pēdējā laikā es bieži esmu pārdomājusi, ka klusa un cilvēku acīm apslēpta laime, kura iesākas jau agri, ar pirmām apzinīgām dzīves dienām, ir vairāk vērta, nekā vilinošas cerības tālā nākotnē, bet - bez laimes tagadnē.

- Gluži manas domas. Patlaban jau izsacījos par to - esmu visu tamlīdzīgu šodienas darboņu spilgātkais piemērs.

- Jā, nu es saprotu. Tad tāds ir iemesls, kas jūs kavē iegūt slavu.

Bet tad viņa piebilda ar parasto, tikai viņai piemītošo straujo pārliecību:

- Tieksmei būt lielam tomēr piemīt daudz, daudz maziskuma. Cilvēkam vajag būt ļoti iedomīgam un uzskatīt sevi par ārkārtīgi spējīgu, lai viņā vispār rastos tieksme uz kādu lielu darbu.

- Bet turēt sevi par pārāk spējīgu, ir diezgan riskanti; beigās var izrādīties, ka šīs domas ir bijušas maldīgas, un tā nav reta parādība. Turklāt nav tūliņ jādomā, ka cilvēks, tiekdamies pēc augstāka stāvokļa, to tiešām dara stiprā paļāvībā uz saviem talantiem un nopelniem. Varbūt, pēc paša ieskatiem, viņa tiekšanos uz augšu radījuši taisni apstākļu spaidi, zināma pazemināšana dzīvē?

Neita izturēšanās Elfrīdu kaitināja. Viņas uzskati bija pavisam pretēji Neita uzskatiem, un tomēr iznāca, ka beigu beigās viņa ar to bija vienās domās: bija piekritusi tam kā uz pavēli.

“Ak,” viņa pie sevis nodomāja, “ar šo cilvēku man nebūs nekā kopēja, kaut vai viņš simtkārt būtu mūsu viesis.”

- Jūs sapratīsiet, - Neits turpināja, vairāk gan gribēdams nobeigt savu domu, nekā vēlēdamies saistīt Elfrīdas uzmanību, - ka dzīvē tieksme pēc slavas un goda, runājot par vīriešiem, ir vienkārša instinktu tieksme. Bieži cilvēks uzskata, ka viņš ir spēris soli uz priekšu bez kāda iepriekšēja nodoma, it kā neviļus; beigās iznāk it dabiski, ka viņš izdara vēl otru soli un tad vēl vienu, ja jau vienu ticis uz priekšu. Un tiek pie mērķa tādēļ vien, ka reiz jau iesākts.

Šinī brīdī Elfrīda Neita vārdus nemaz nedzirdēja. Viņai bija dīvains

paradums uztvert sarunas biedra valodā atsevišķus vārdus, kuri to īpaši ieinteresēja, un tad dziļi nogremdēties to apcerēšanā, klusībā mierīgi šķetinot savu domu pavedienu un nemaz vairs neklausoties sarunas turpinājumu. Tādos gadījumos viņas acis bija plaši atvērtas un pievērstas runātājam. Šķita, ka viņa skatās tieši uz cilvēku, bet patiesībā tās acis lūkojās runātājam cauri viņa nākotnē un cauri nākotnei - nezināmā mūžībā, kamēr gars nemanāmi nodevās agrākajām domām.

Tā viņa tagad skatījās uz Neitu, piepeši aptvēra, ko dara, un apjuka.

- Ko jūs par mani tik cieši domājat? - Neits apprasījās.

- Ciktāl es vispār pārjums domāju, tad laikam to, ka esat ļoti gudrs cilvēks, - viņa vaļsirdīgi atteica, bet tūliņ atkal apjuka, apzinādamās savu bērnišķīgi atklāto izturēšanos.

Lai izbēgtu no neērtās situācijas, viņa steidzīgi piecēlās un aizgāja pie loga, jo bija izdzirdusi ārpusē balsis, un tagad ieraudzīja nākam pa dārza celiņu savu tēvu un misis Svankorti.

- Te jau viņi ir, - Elfrīda iesaucās un izgāja tiem pretim. Pēc brīža Neits tai sekoja un, izgājis uz terases, ieraudzīja, ka Elfrīda, atspiedusies pret akmens balustrādi, domīgi noraugās rudens saules vizmā, kas kā zelta plīvurs pārklāja visu dārzu.

Neits nespēja novērst acis no meitenes, kura stāvēja, no galvas līdz kājām pārlieta ar vakara saulstaru vizmu. Saules atspīdumā vaigu rožainā krāsa izskatījās spilgti sārta. Dabiskā sejas krāsa bija samanāma vienīgi liekumā, pārejas vietā no gaismas uz ēnu.

Zeltainās matu cirtas plivinājās līdz ar katru spirgtās vēsmiņas pūsmu, un baltā apģērba krokās parādījās drīz tumša ēna, drīz saulstaru dzeltenā atspīduma svītra.

Svankorts jau pa gabalu uzsauca Neitam apsveicināšanās vārdus, un tūlīt pēc pirmajiem pieklājības vārdiem nogrima dziļos, nopietnos prātojumos par Neita veco, slaveno vārdu un cilti.

Pa to laiku no Strantonas bija pienākusi Neita bagāža, un visi devās pārģērbties pusdienām, kuras šodien, par godu viesim, bija paredzētas divas stundas vēlāk par parasto laiku.

Viesi Elfrīdas dzīvē vispār bija liels notikums; jo lielāks tas tapa, ierodoties tādam cilvēkam kā Neits. Un, kad Elfrīda šinī vakarā devās pie miera, viņa klusi ieslīga miega mātes klēpī, savu Stīvenu nemaz vairs neatminēdamās.

Bija pienākusi vecā Rietumendelstofas torņa pēdējā diena. Tā vietā bija nolemts būvēt jaunu pēc arhitekta Džabija plāna, kurš bija tapis, pateicoties Stīvena zīmējumiem. Ap baznīcu tika sakrauti akmeņi un būvnu’eriāli. Zvani jau bija aizgādāti prom un pūces izdzītas no savu priekšteču mitekļiem torņa čukurā. Ciemā apmetās vairāki akmeņkaļi, lai kurā katrā acumirklī ķertos pie torņa noārdīšanas.

Tas bija otrā dienā pēc Neita ierašanās Endelstofā, kad Svankorti, lai vēl pēdējo reizi baudītu skaisto skatu pār jūru, nolēma uzkāpt vecajā tornī.

Kā pieredzējis ceļvedis pa šauro trepīti visiem pa priekšu kāpa mācītājs, pie katra pakāpiena smagi elsdams un pūzdams; tam uz pēdām sekoja viņa kundze, ne ar vienu skaņu neizrādīdama, ka kāpšana tai ir tikpat grūta, un pēdīgi - Elfrīda un Neits. Aizsnieguši torņa galu, viņi ieraudzīja pamalē smagus melnu mākoņu blāķus. Uzliesmoja zibens, tālumā iegrāvās pērkons - negaiss tuvojās ļoti ātri.

Abi vecākie ļaudis aizrādīja, ka vajadzētu tūlīt griezties atpakaļ, un paši steidzīgi devās lejā.

- Ak, kaut es labāk nemaz nebūtu nākusi! - Svankorta kundze žēlojās.

— Mums abiem tā kāpšana neies tik ātri, - mācītājs pār plecu sacīja jauniešiem. - Tādēļ nenāciet ātrāk, kamēr mēs nebūsim jau pavisam apakšā. Citādi jūs mums vēl uzdrāzīsieties virsū un tumsā lauzīsiet kaklu.

Neitam ar Elfrīdu neatlika nekas cits, kā pacietīgi gaidīt pie torņa margām, kamēr trepe taps brīva.

Neits šodien neizrādīja visai lielu tieksmi sarunāties, un Elfrīdā bija pamodusies spītība; viņa uzskatīja Neita klusēšanu par aizrādījumu, ka viņš to netur par sevis cienīgu sarunu biedreni. Kamēr Neita skatiens klusi sekoja mākoņiem, viņa nepamanīta aizvirzījās torņa otrā pusē un atcerējās kādu pārgalvību, kuru te kādreiz bija izdarījusi. Tas bija - uziet pa riņķveida trepītēm, kas veda uz ne vairāk kā divas pēdas platu, lēzenu jumtu, un gar pašu malu apiet jumtam otrā pusē. Nemaz nepārlikdama, ko īsteni dara, viņa jau pēc dažiem mirkļiem bija pa trepēm augšā un stāvēja uz jumta.

- Esam jau lejā, Henrij, - Svankorta kundze no torņa apakšas sauca, -ja vēlaties, varat nākt.

Neits pagriezies ieraudzīja Elfrīdu, kura patlaban uzsāka savu gaisa pastaigu, un viņa seja piesarka aiz bailēm un dusmām par tādu neapdomību.

- Es domāju, ka jums drusku vairāk prāta, - viņš sacīja.

Elfrīda tikko manāmi nosarka, bet mierīgi turpināja staigāt.

- Mis Svankorte, es pastāvu uz to, lai jūs tūlīt nākat lejā, - viņš iesaucās.

-Tūlīt. Tas nemaz nav bīstami. Esmu te bieži bijusi.

Šinī brīdī, Neita skarbo vārdu apkaunota un satraukta, Elfrīda klupa pār kādu zāļu kušķīti mūra spraugā un tikko nezaudēja līdzsvaru. Neits ar šausmu pilnu seju noliecās uz priekšu. Par laimi Elfrīdas ķermenis bija sagrīļojies uz iekšpusi, nevis uz ārpusi; viņa noslīdēja gar torņa sienu uz šauro izbūvi, kur stāvēja Neits.

Neits saķēra viņu kā stangās. Viņa balss uztraukumā drebēja:

- Vēl savu mūžu neesmu saticis sievieti, kas spējīga uz tamlīdzīgu aplamību. Nudien, jums vajadzētu par sevi kaunēties.

Elfrīda bija nespēcīga un bāla kā līķis - jau tuvās nāves ēna bija atstājusi smagu iespaidu, un tagad, vēl vairāk uztraukta par Neita vārdiem, viņa nevarīgi nokāra galvu un zaudēja samaņu tieši viņa rokās.

Jau pēc pāris sekundēm viņa atkal atvēra acis un vienā acumirklī aptvēra situāciju. Neita sejā vairs nebija ne jausmas no dusmām; viņa acis nolūkojās Elfrīdā ar maigu līdzjūtību. Elfrīda tomēr nebija aizmirsusi jaunā cilvēka asos vārdus un nu steigšus pūlējās atraisīties no viņa rokām.

- Ja jūs varat nostāvēt viena pati, es jūs, protams, laidīšu vaļā, -Neits sacīja un palaida viņu. - Es nemaz nezinu, vai smieties par jūsu ietiepību vai bārties par aušību.

Elfrīda piepeši nolaidās uz margām. Neits viņu atkal satvēra un pacēla uz rokām.

- Jūs esat ievainota? - viņš jautāja.

Viņa nomurmināja dažus nesakarīgus vārdus un pūlējās pasmaidīt, kā jokojot piebilzdama:

- Es tikai nobijos. Laidiet mani zemē.

- Bet jūs taču nevarat nostāvēt, - Neits atteica.

- Tas nav tiesa; kā jūs to varat zināt? Es tikai nobijos, vairāk nekas, » patiesi, - viņa tiepās, paceldama plaukstu pie pieres, un tikai tad Neits

ieraudzīja, ka viņas roka ir noplūdusi asinīm. Elfrīda, pamanījusi ievainojumu, atkal zaudēja samaņu. Neits rūpīgi apsēja meitenes roku ar savu kabatas lakatiņu, un, tikko bija to izdarījis, jau sāka krist pirmās lielās lietus lāses, kas stāvokli padarīja vēl sarežģītāku. Neits palūkojās lejup un ieraudzīja mācītāju čakli vien soļojam uz mājām; viņa kundze tam sekoja, līgodamās kā pīle zem lietus lāsēm.

- Jūs esat pavisam bezspēcīga, un tādēļ būs labāk, ja es jūs nonesīšu lejā, - Neits sacīja, - vai vismaz nogādāšu kādā no lietus aizsargātā vietā.

Bet Elfrīdas pretošanās bija tik spēja, ka tālāk par pieciem soļiem nebija iespējams viņu aiznest.

- Tas ir muļķīgi, ļoti muļķīgi, - viņš bārās, nolaizdams to uz zemes.

- Kā tas iespējams? - Elfrīda nomurmināja asarām acīs. - Es saku, ka negribu, lai mani nes, un jūs sakāt, ka tas ir ļoti muļķīgi.

-Tā ir.

- Nē, tā nav vis.

- Tas ir muļķīgi. Vismaz aušīga neapdomība bija visas nelaimes cēlonis.

- Tam es nepiekritu. Un jums uz mani nevajag tik ļoti dusmoties, es neesmu tā vērta.

- Nē, jūs esat gan tā vērta. Un tagad aplieciet rokas man ap kaklu, lai es jūs varu nonest pa šaurajām trepītēm.

- Nē, nē.

- Dariet, kā es saku, vai arī rīkošos citādi.

- Ko tas nozīmē?

- Dariet, kā es jums saku!

Elfrīda sakustējās.

- Un neraustieties tā, kad es jūs mēģinu nest.

- Es tur neko nevaru līdzēt.

- Jums atliek tikai mierīgā garā padoties.

- Nē, nē, nē, - viņa pretojās, bet acis bija aizvērtas un balss skanēja pavisam nespēcīgi.

Viņš paņēma Elfrīdu uz rokām un lēniem, apdomīgiem soļiem sāka kāpt lejā - riņķi aiz riņķa ap torni pa šaurajām trepītēm. Nokāpis lejā,

viņš nostatīja meiteni uz kājām, ar īstu mātes rūpību apkopa brūci un pārsēja no jauna. Vērojot Neita rīkošanos, Elfrīdas sejā agrākās spītības vietā parādījās bailīgi bažīga interese kā bērnam, kurš baidās, vai tik viņu atkal nebārs.

Bālajos vaigos parādījās viegls sārtums. Elfrīda gaidīja, ka kuru katru mirkli atsāksies pārmetumi par viņas muļķību, bet Neits nerunāja.

- Apsoliet man, ka jūs nekad vairs nekāpsiet uz torņa jumta, - viņš pēdīgi sacīja.

- To es jums apsolu, tāpēc ka tornis jau rit tiks noārdīts.

Pēc dažām minūtēm viņa tomēr klusā, nopietnā balsī piebilda:

- Vai jums brīžiem nav tāda nojauta, ka cilvēks savā dzīvē kādu atgadījumu var pārdzīvot divreiz?

- Tas būtu, ja viņš to jau agrāk kādreiz ir pārdzīvojis?

- Vai ari pārdzīvos nākotnē? Vai zināt, augšā uz torņa man piepeši ienāca prātā tāda savāda priekšnojauta, ka reiz mums abiem atkal nāksies piedzīvot kaut ko līdzīgu.

- Dievs pasargi - Neits atteica. - Apsoliet man tūliņ pat, ka ne par ko pasaulē neiesiet vairs tādās bīstamās vietās.

- Apsolu.

- Nu, redzat, agrāk nekas tamlīdzīgs nav noticis, to mēs zinām: un ari nākotnē nenotiks, to jūs man tikko apsolījāt; tādēļ nerunāsim vairs par tādām iedomām.

Sāka stipri līt, bet pērkons rūca jau tālāk. Vēl dažas minūtes, un negaiss bija pāri.

- Un tagad, lūdzu, ņemiet manu roku.

- Ak, nē, nav vajadzīgs.

Elfrīdā bija pamodusies agrākā stūrgalvība: Neits atkal bija ieminējies par viņas aušīgumu.

- Nerunājiet blēņas, ir gan vajadzīgs, jo tūliņ atkal sāks līt un jūs vēl tikko spējat noturēties uz kājām.

Un, nenogaidījis atbildi, viņš cieši saņēma Elfrīdu zem rokas. Meitene jutās gluži nelaimīga, jo vairāk tādēļ, ka baidījās izrādīt dusmas, bet šinī bridi uz ceļa parādījās rati, kas viņiem bija atsūtīti pretim, un Elfrīda uzelpoja vieglāk.

Mājās nelaimīgais kritiens tika aprakstīts pienācīgā kārtā, tikai ne viens, ne otrs ne ar pušplēstu vārdiņu neieminējās par Elfrīdas pārgalvību. Pārējo dienas daļu Elfrīda vairs nerādījās, bet ap vakariņu laiku ieradās zālē spirgta un jautra kā vienmēr.

Zālē bija sapulcējušies mācitājs, mācītāja kundze un Neits. Neattapdama, ko runāt, Elfrīda paņēma vienu no žurnāliem un atšķīra šaha nodaļu.

- Jūs cienāt šahu, mis Svankorte?

- Ļoti. Tā ir mana mīļākā izklaidēšanās, tas ir... nu - gandrīz mīļākā. Vai jūs spēlējat?

- Kādreiz spēlēju gan, bet tagad ilgi nav bijusi izdevība.

- Parādi, Elfrīda, kā tu proti uzvarēt, - mācītājs smējās. - Tiešām, mister Neit, priekš sievietes viņa spēlē teicami.

- Vai saspēlēsim? - Elfrīda bažīgi apjautājās.

- Es ļoti priecātos. Lūdzu.

Partija sākās. Svankorts bija aizmirsis to dienu pirms gada, kad viņa meita sēdēja pie šī paša šaha dēlīša pretī Stīvenam Smitam. Elfrīda to nebija piemirsusi, bet uzskatīja, ka ne ar ko nedrīkst atmodināt atmiņas par Stīvend, ja grib palikt tam uzticīga un neradīt tēvā aizdomas.

Pirmie gājieni bija Neitam neveiksmīgi. Nevērībā, kāda reizēm piemeklē pat vislabākos spēlētājus, viņš zaudēja torni. Elfrīda smaidīja uzvaras priekā; acis lūkojās pretiniekā gandrīz nežēlīgi.

- Nudien! Par ko es visu laiku domāju? - Neits, nemaz neuztraukdamies, aprāja pats sevi un sakoncentrēja visu uzmanību uz figūrām.

- Mēs turēsimies pie kluba likumiem, mister Neit, vai ne? - Elfrīda jautāja; viņas lūpās rotājās smaids.

- Jā, saprotams, - Neits atteica un tikai tagad pamanīja, ka divas vai pat trīs reizes atļāvis viņai uzlikt dažas figūras atpakaļ, pēc tam, kad Elfrīda tam karsti bija nodievojusies, ka aizskārusi tās tikai aiz pārskatīšanās.

Elfrīda steigšus nokāva Neita dāmu, bet tad Neits nejauši atguva agrāko pozīciju un nu sāka sīvi uzbrukt.

Elfrīda uztraucās un pastūma savu karalieni viņa torņa priekšā.

- Ak, cik muļķīgi! Nudien, es jūsu tomi nemaz neredzēju. Tikai pilnīgā neapdomībā var izdarīt tādu gājienu ar karalieni.

Elfrīda runāja uzbudināti; viņa cerēja, ka pretinieks tai piedos šo gājienu.

- Saprotams, tādu gājienu var izdarīt tikai neapdomībā - bija Neita mierīgā atbilde, kad viņš izstiepa roku un karalieni nokāva.

- Tas nav smalki - cita kļūdas izlietot savā labā, - Elfrīda piezīmēja, un balsī jau bija dzirdamas dusmas.

- Jūs sacījāt - pēc kluba likumiem, vai ne? - Neits rāmi atteica.

Tagad Elfrīda bija aizskarta, viņa kaunējās to izrādīt, bet asaras jau

saplūda acīs. Un kā viņa tagad centās - ak, kā centās; domāja un domāja, kamēr galvā viss sajuka. Ak, cik Neits bija nežēlīgs, ja varēja ar viņu tā apieties.

- Es domāju, tas ir... - viņa uzsāka.

- Kas?

- Neglīti izlietot tādā kārtā otra cilvēka pārskatīšanos.

- Es pazaudēju savu torni aiz gluži tādas pašas nevainīgas pārskatīšanās, - atteica nepielūdzamais pretinieks, pat nepalūkodamies viņā.

- Jā, bet... - bet, tā kā Neita loģika nebija apstrīdama, Elfrīdai neatlika nekas cits, kā vēl izcelt savu protestu.

- Ak, kā es ienīstu tos augstos profesionālo spēlētāju likumus! It kā tam tiešām būtu kāda nozīme, vai piedur pie kādas figūras pirkstus vai ne.

Neits smaidīja savus agrākos smaidus, un partija turpinājās, abiem klusējot.

- Šahs un mats! - Neits sacīja.

- Vēl vienu partiju! - Elfrīda uzstāja; viņas vaigi kvēloja.

- No visas sirds, labprāt!

- Mats! - Neits uzsauca pēc nepilna stundas ceturkšņa.

- Vēl vienu partiju! - Elfrīda noteikti atteica.

- Es jums došu handikapu! - Neits laipni piedāvāja.

- Nē, ļoti pateicos!

Elfrīdas balsī izskanēja liekuļots saltas pieklājības tonis.

- Mats! - Elfrīdas pretinieks vēlreiz sacīja bez mazākās uztraukuma zīmes.

Ak, kāda starpība starp toreizējo Elfrīdas garastāvokli, kad viņa ar nodomu pieļāva kļūdas, lai ļautu Stīvenam uzvarēt, un starp tagadējo!

Pienāca laiks doties pie miera. Elfrīdas domas bija tik satrauktas, ka galva smagi pulsēja. Viņa devās augšā uz savu istabiņu, tik pilna nemiera un kauna, ka reizi pēc reizes - pati pie tam vēl būdama uzbrucējas lomā - tikusi uzvarēta. Pieradusi pie apkārtnes labākās šaha spēlētājas slavas, vismaz pēc sava tēva domām - un tās viņai bija visas pasaules

viedoklis Elfrīda šo negaidīto fiasko pārdzīvoja kā visdziļāko kaunu.

Miegs saudzējoši nenolaidās pār viņu, negribēdams šonakt mierināt tās satraukto prātu; cik tas bija neuzticams draugs - tiklīdz parādījās kāds rūpju mākonītis, viņš bēgšus aizbēga.

Pulkstenis nosita divi, un tikai tagad Elfrīda atjauta, kur meklēt glābiņu. Viņa klusi, klusi piecēlās, aizdedzināja sveci un paņēma no plaukta kādu grāmatu - tā bija šaha mācība. Tad viņa atgriezās, nosēdās gultā un rūpīgi lasīja un pētīja, kamēr pulkstenis nosita pieci un plakstiņi kļuva smagi. Viņa izdzēsa sveci un, drusku nomierinājusies, aizmiga.

- Elfrīda, tu šorīt esi tik bala, - mācītāja kundze brokastu laikā sacīja. - Vai jūs tā nedomājat, brālēn Henrij?

Ja ari cilvēks nemaz nav slims, tam tiešām var uzmākties slikta sajūta, redzot, ka piepeši visu klātesošo acis tiek pievērstas viņam. Visi skatījās uz Elfrīdu: viņas seja tiešām bija bāla.

- Es esmu bāla? - viņa atjautāja atbildes vietā un mēģināja pasmaidīt. - Esmu ļoti maz gulējusi. Nemaz nevarēju tikt vaļā no torņiem un karalienēm.

- Šahu nav ieteicams spēlēt pirms gulētiešanas un īpaši jau tik jūtīgiem cilvēkiem kā tu, mans bērns. Nespēlē nekad tik vēlu vakarā.

- Un tādēļ es šodiem spēlēšu agri no rīta. Brālēn Neit, - viņa pūlējās imitēt Svankorta kundzes balsi, - vai jūs man varētu izdarīt kādu pakalpojumu?

- Ar vislielāko prieku.

- Nu, tad spēlēsim vēl vienu partiju.

-Kad?

- Vislabāk tūliņ pēc tam, kad paēdīsim brokastis.

- Elfrīda, neesi tiepīga, - tēvs viņu aprāja, - tu padari sevi taisni par vergu šai spēlei.

- Bet man vajag, tēt. Goda vārds, es nespēju brīvi uzelpot, zinādama, ka ļāvu sevi tik viegli pārspēt. Misteram Neitam nav nekas pretī. Un tādēļ, kas tur var būt par ļaunumu?

- Spēlēsim, spēlēsim katrā ziņā, ja vien vēlaties, - Neits atteica.

Un, tiklīdz brokastis bija paēstas, viņi divi vien nosēdās kādā klusā stūri bibliotēkas istabā, rūpīgi aizvērdami aiz sevis durvis. Bet piepeši Elfrīdai ienāca prātā, vai tik viņas uzvešanās nevarētu tikt iztulkota no ļaunās puses. Un viņai jau šķita, ka Neita sejā pamanījusi tādu kā zobgalības ēnu.

- Jūs laikam mani uzskatāt par ļoti muļķīgu, - viņa iesāka, - bet es gribu vēlreiz pielikt visus savus spēkus; redzēsim, vai es jūs neuzvarēšu.

Neits viegli pasmaidīja.

- Es zinu jūsu domas: jūs uzskatāt, ka es esmu ļoti iedomīga un tagad jūtos pagodināta, ka varu ar jums spēlēt. Nu, labi, ja jūs tā vēlaties, bet tāda iedoma - tas taču nav nekāds noziegums šādā situācijā?

- Pieņemsim, ka ne. Bet nekāds tikums tas ari nav.

- Cīņā jā! Slavenu karavdoņu uzvaras jau arī izskaidrojamas vienīgi ar tādu godkārību.

- Tiešām! Ar to pašu izskaidrojama ari viņu pāragrā nāve.

- Ak, nē, nē! Es reiz lasīju kāda slavena prātnieka vārdus, ka cīnīties un mirt ir nāvē uzvarēt.

Partija sākās. Elfrīdai bija pirmais gājiens; spēle virzījās uz priekšu teicami, bet Elfrīdas sirds puksti bija kā vētras dzenāti, un viņa tikko spēja nosēdēt. Viņas lielākās bažas bija, ka tik Neits to nepamana. Un pēdīgi viņš to tiešām pamanīja - dažas puķes Elfrīdas tuvumā uz galda kustējās līdzi katram pulsa sitienam.

- Es domāju, labāk beigsim, - Neits ieminējās; viņa skatiens bija pilns maiguma. - Es redzu, ka jums tas ir par daudz. Atzīmēsim tagadējo pozīciju un pabeigsim partiju citreiz.

- Nē, lūdzu, nē, - viņa tiepās. - Man nebūs miera, ja iznākumu nezināšu tūliņ. Jūsu gājiens.

Pagāja apmēram desmit minūtes, un Elfrīda piepeši uzlēca kājās.

- Es zinu, ko jūs gribat darīt! - viņa iesaucās; dusmu sārtums pārklāja vaigus, acis mirdzēja. - Jūs gribat man iztapt, ļaujot vinnēt.

- To es nebūt negribu noliegt, - bija mierīga atbilde; viņa garastāvoklis bija tiešs pretstats meitenes nemieram.

-To jūs nedrīkstat! Es to nevēlos.

- Ļoti labi.

- Nē, ar to vien vēl nepietiek. Es prasu solījumu, ka tādu nekrietnību nedarīsiet. Tas mani apvaino.

-Ļoti labi! Es tādu nekrietnību nedarīšu. Un jūs neuzvarēsiet.

-To mēs vēl redzēsim, - bija lepna atbilde.

Partija turpinājās.

rstabā tagad iestājās nāves klusums. Bija dzirdama tikai veclaiku pulksteņa vienmērīgā tikšķēšana. Pēc brīža Neits jau uzbruka Elfrīdas karalim, Elfrīda par atbildi uzbruka Neita karalim, un viņas sirds uzgavilēja.

Pagāja dažas minūtes; Elfrīda nocēla bandinieku; viņas seja staroja priekā.

Pēc vairākiem gājieniem Elfrīda zaudēja laidni, bet sparīgi uzbruka Neita karalienei. Viņš devās pretuzbrukuma

Pagāja astoņas, tad desmit minūtes - Neits novāca vienu no Elfrīdas bandiniekiem. Elfrīda nicīgi pasmīnēja, bet kā gandarījumu nevarēja nokaut nevienu no Neita figūrām.

Pagāja vēl desmit minūtes. Neits novāca vēl vienu bandinieku un pieteica šaltu.

Elfrīda piesarka, nopūlējās sagūstīt Neita laidni, bet Neits pēkšņi noņēma Elfrīdas laidni. Viņa bija pārsteigta.

Vel piecas minūtes; Elfrīda tomēr noņēma Neita laidni, bet viņš uzbruka tās karalim un atkal pieteica šahu.

Elfrīdas nervi bija saspīlēti līdz pēdējai iepējai; viņa aizklāja seju ar roku.

Vēl pāris minūtes, un Neits noņēma viņas karalieni un vēlreiz pieteica šahu. Elfrīda drebēja aiz bailēm, ka tik nenodod sevi un priekšlaikus neizrāda pretiniekam pēdējo pārsteigumu, kuru tā viņam gatavoja, un pieteica Neitam matu divos gājienos!

- Jā, ja vien jūs to patiešām varat, - Neits mierīgā balsī atteica.

- Ak, es pārrēķinājos! Cik šausmīgi!

- Mats! - Neits teica, un partija bija vinnēta.

Elfrīda steigšus uzlēca no sēdekļa un, neļaudama Neitam ieskatīties sejā, izskrēja no istabas. Tikusi gaitenī, viņa skriešus uzskrēja pa trepēm, atrāva savas istabas durvis un, iemetusies gultā, rūgti, rūgti raudāja.

* * *

- Kur ir Elfrīda? - mācītājs otro brokastu laikā jautāja.

Neits ar drebošu sirdi gaidīja atbildi. Viņš bija cerējis meiteni satikt vēl pirms brokastīm.

- Viņa nav vesela, ser. - apkalpotāja paziņoja.

Misis Svankorte piecēlās no sēdekļa un atstāja istabu, lai ietu paskatīties, kas ar Elfrīdu noticis.

Pie Elfrīdas istabas durvīm viņa satika Junitiju. kura tagad izpildīja jaunkundzes jumpravas vietu.

- Viņa ir aizmigusi, kundze, - tā čukstēja.

Misis Svankorte atvēra durvis. Elfrīda nenoģērbusies gulēja gultā. Viņas seja bija sarkana un dega; roka nokārās pār gultas malu. Brīžiem viņa miegā sakustējās, mētājās no vienas puses uz otru, nesakarīgi murminādama dažādus šaha spēlē lietojamus vārdus.

Misis Svankorte bija labs dakteris, viņa apraudzīja Elfrīdas pulsu; tas drebēja kā pārāk stipri uzvilkta stīga pāri par simts reizēm minūtē. Iekārtojusi aizmigušo meiteni ērtāk, viņa nogāja lejā.

- Viņa tagad guļ, - misis Svankorte sacīja. - Viņa, liekas, nav vesela. Brālēn Neit, viņas vārīgais organisms nepanes tādus satricinājumus. Jums to vajadzēja saprast un izvairīties no tādas spēlēšanas.

Patiesībā lielā publicista piedzīvojumi sieviešu pazīšanas laukā nemaz nebija tik plaši, kā to varēja domāt. Viņš par sievietēm varēja tikai teoretizēt.

- Man ļoti žēl, - Neits teica, sajuzdams tomēr vairāk, nekā izsacīja. - Bet jaunkundzei, domājams, pašai labāk jāzina, kas viņai nāk par labu, kas - par ļaunu...

- Dievs ar jums, tas jau taisni ir tas, ko viņa nezina. Viņa nekad par to nedomā, vai ne, Kristofer? Man un tēvam viņa pastāvīgi jāvalda un jāsatur rāmjos, taisni kā bērns. Viņa ar jums izrunāsies kā lielākais franču prātnieks un tomēr izturēsies kā jauns kaķēns. Es domāju, būs jāaizsūta pēc daktera Gransona.

Sulainis tika aizsūtīts uz Strantonu, un pēc pusdienām dakteris bija klāt. Viņš atrada, ka Elfrīdas nervi ir visai uztraukti, parakstīja nomierinošas zāles un uz visstingrāko aizliedza spēlēt šahu.

Otrā rītā Neits, pavisam neapmierināts ar sevi, savādā, pašam neizprotamā ziņkārē gaidīja Elfrīdas ierašanos. Apkalpotājas pulcējās uz rīta lūgšanu, un, tiklīdz kāda no viņām, ienākdama istabā, pavēra durvis, Neits nevarēja atturēties, nepacēlis uz to pusi acis cerībā ieraudzīt Elfrīdu. Misis Svankorte iesāka lūgšanu bez Elfrīdas. Vēl kāds klusi ieslīdēja istabā; Neits paskatījās turp - tā bija tikai mazā virtuves meitene. Nekad vēl Neitam lūgšana nebija izlikusies tik smaga nasta, kā šorīt.

Pēc rīta lūgšanas Neits izgāja pastaigāties, un pirmo reizi mūžā viņam nācās atteikties no uzskatiem, ka visjaukāk dabu baudīt vientulībā, bet, nākdams atpakaļ, viņš pamanīja Elfrīdu soļojam pa celiņu, kurš netālu savienojās ar to, par kuru viņš pats patlaban gāja. Te viņi satikās. Elfrīda izskatījās laimīga un nokaunējusies: stāvēt Neita priekšā bija tas pats, kas ieiet kādā svētnīcā.

Neits turēja rokā savu piezīmju grāmatiņu, kurā tikko bija kaut ko rakstījis. Viņš apstājās teikuma vidū un sirsnīgā balsī apjautājās par Elfrīdas veselību. Elfrīda pārliecinoši apgalvoja, ka jūtoties lieliski, un tiešām - labāk viņa nekad vēl nebija jutusies. Viņas lūpas bija svaigi sārtas un uz sejas baltuma izcēlās skaidrā noteiktā līnijā - bez mazākās apjukuma un neērtības izteiksmes. Redzot viņas gatavību kuru katru bridi doties jaunā cīņā, bija grūti iedomāties, ka tā vēl vakar bijusi tik nelaimīga zaudētās šaha partijas dēļ.

- Jūs izdarāt piezīmes? - viņa jautri apjautājās, vairāk gribēdama novērst uzmanību no sevis, nekā patiesi ieinteresēta.

- Jā, es patlaban iesāku un ar jūsu atļauju ātri pabeigšu.

Neits apstājās un turpināja rakstīt. Elfrīda bridi pastāvēja viņam blakus un tad pagāja uz priekšu.

- Ak, es labprāt vēlētos redzēt visus šīs grāmatiņas noslēpumus, -viņa izsaucās, atskatīdamās pār plecu.

- Es nedomāju, ka jūs atradīsiet daudz ko tādu, kas jūs varētu interesēt.

- Es zinu, ka atrastu gan.

-Tad man nav vairāk ko iebilst.

- Bet atļaujiet vismaz vienu jautājumu: tā ir vienkārša piezīmju grāmatiņa vai ari jūs atzīmējat tajā savas domas?

- Patiesību sakot - ne viens, ne otrs. Tās ir pa lielākai daļai saraustītas un vislielākā nekārtībā uzmestas piezīmes ievadiem un kritikām.

- Tāda gadījumā tā satur jūsu domas, tā sakot, dīglī.

-Jā.

- Ja tās spēj aizraut pilnigā apstrādājumā, cik daudz interesantākas tad ir koncentrētā formā! Tīrs rektificēts spirts! Bez kādiem piejaukumiem, lai noderētu plašai lietošanai. Vārdi, kas dedzina, vai ne?

- Tad jau drīzāk kā balons pirms pacelšanās: sarucis, bez veida, nedzīvs. Jūs tur neko nespētu izlasīt.

- Vai drīkstu pamēģināt? - viņa vaicāja. - Es savu nelaimīgo stāstu rakstīju tādā pašā veidā - saraustītos gabaliņos, ārpus mājas, - un tagad man tā gribētos redzēt, vai jūs darāt tāpat.

- Bet, ziniet, tas man nebūtu visai ērti. Kad jūs man tik tieši uzstājat, es gandrīz nevaru liegt, bet...

- Jums mans lūgums šķiet nepieklājīgs? Bet vai tas mani neattaisno, mister Neit, ka jūs pats rakstījāt manā klātbūtnē? Ja es jūsu grāmatiņu būtu kaut kur atradusi, tā būtu cita lieta, bet jūs stāvat manā priekšā, sakāt “ar jūsu atļauju” un, nemaz nenogaidīdams, atļauju vai ne, turpināt mierīgi rakstīt. Turklāt tās taču nav privātas piezīmes, bet publicējamas idejas.

- Labi, misis Svankorte, ja jūs tiešām vēlaties, tad lasiet vien, bet sekas lai nāk pār jūsu galvu. Ievērojiet, mans padoms ir - šo grāmatu nelasīt.

- Bet ar šo biedinājumu jūs dodat savu atļauju.

-Jā.

Elfrīda vilcinājās; noskatījās uz roku, kurā viņš turēja grāmatu, bet tad iesmējās un sacīja:

- Man jāredz.

Neits lēni devās uz mājas pusi, atstādams Elfrīdu turpat stāvam. Sasniedzis dārza vārtus, viņš ieraudzīja, ka ari Elfrīda patlaban nāk uz viņa pusi, un apstājās, lai pagaidītu.

Elfrīda bija aizvērusi piezīmju grāmatiņu un tagad nesa to, nicinoši saņēmusi ar diviem pirkstiem aiz stūra. Sejā bija lasāmas dusmas. Viņa klusēdama pastiepa Neitam grāmatu, acis nepaceldama.

- Ņemiet jel, - viņa ātri sacīja. - Es to negribu lasīt.

- Vai jūs varējāt to izprast? - Neits jautāja.

- Cik izlasīju, tik sapratu. Vairāk es lasīt negribu.

- Kādēļ, mis Svankorte?

- Tikai tādēļ, ka nevēlos, un viss.

- Es jūs jau brīdināju, lai nelasāt.

-Jā, bet es nemūžam nebūtu iedomājusies, ka jūs rakstāt par mani.

- Jūsu vārds tur nav minēts ne vienu vienīgu reizi.

- Mans vārds gan ne - es zinu.

- Nedz arī jūsu raksturojums; vārdu sakot, itin nekas tāds, kas kādam ļautu jūs pazīt.

- Izņemot mani pašu. Nu, kas tad te ir? - viņa izsaucās, atkal paņemdama no viņa grāmatu un atšķirdama to.

- 7. augustā. Tas ir aizvakar. Bet es labāk nelasīšu, - Elfrīda piezīmēja, ar augstprātīgu žestu grāmatu atkal aizvērdama. - Kādēļ? Man nebija nekādu tiesību jūsu grāmatu lasīt, un tas man par mācību.

Neits vairs skaidri neatcerējās, ko bija rakstījis, tādēļ pats atvēra savas piezīmes un lasīja:

“7. augustā. Tiklīdz skuķēm tuvojas divdesmit gadi, tūlīt jau arī mostas viņu pašapziņa. Pagājuši pirmie bērna nevainības gadi, un pašapziņa sāk darboties. Vispirms vienkārši, neapdomīgi, kā jau bez vajadzīgās pieredzes. Piedzīvojušas personas spēj precīzi noteikt, cik veca ir tāda pašapziņa. Sākas tā sauktā sevis parādīšana. No dzīves vietas, sabiedriskā stāvokļa un paša cilvēka garīgās attīstības ir atkarīgs, kādā veidā tas tiek izdarīts. Pilsētā augušas skuķes sāk runāt augstās frāzēs par vīriešiem un mīlestību. Lauku skuķes pieturas pie materiālāka veida paņēmieniem, izdarīdamas, piemēram, kaut kādas prātu mulsinošas pārdrošības, svilpodamas vai riskēdamas lauzt sev kaklu, no kā cilvēkam auksti drebuļi pārskrien pār muguru. (Uz Endelstofas torņa.) Nevainīga godkārība ir šādu vieglprātību sakne, tas jāatzīst. “Paskatieties uz matu...” tā, liekas, saka jaunās iesācējas uz sieviešu dzīves māk slās ceļa, nemaz neapsvērdamas, vai tik liela sevis izrādīšana nāk viņam par labu. (Papildinājumi rakstam “Māksla bez mākslas”.)”

- Jā, tagad es atceros, - Neits sacīja. - Uzrakstīt šīs piezīmes mani pamudināja jūsu pārgalvības uz baznīcas torņa. Tikai nevajag tādiem nejaušiem izteicieniem piegriezt tik lielu vērību, - viņš turpināja, ieraudzīdams, cik aizskarta jūtas Elfrīda. - Vienkāršas domas, kas man ienāca prātā, kļuvušas jūsu acīs tik svarīgas tikai tādēļ, ka tās uzrakstītas un tā tapušas neizdzēšamas. Visa pasaule domā tā vai vismaz līdzīgi par saviem līdzcilvēkiem; tikai šīs domas nekad netiek uzrakstītas, un tāpēc it ka nemaz, neeksistē. Varu droši apgalvot, ka arī jūs pati esat domājusi tikpat nepatīkamas lietas par citiem un arī par mani. Nu, pasakiet jel, ko tamlīdzīgu esat par mani domājusi?

- To visļaunāko, ko es pārjums būtu domājusi?

-Ja.

- To es nevaru.

- Varat gan.

- Es domāju, ka jums ļoti šauri pleci.

Neits tikko manāmi piesarka.

- Un ka jums patlaban taisās mēnestiņš uz pakauša.

- Ahā! Divi neizlabojami trūkumi, - Neits sacīja; viņa smieklos bija sadzirdams it kā apjukums. - Jaunu lēdiju acīs tādām lietām laikam vislielākā nozīme?

Elfrīda nesaprata, ka ir izsacījusi Neitam visai nepatīkamas patiesības, un, vēl arvien nespēdama viņam piedot tā piezīmes, sacīja:

- Jūs savās piezīmēs izsakāties par mani tā, it kā es būtu bērns. Un tā visi doma. Es to neizprotu. Esmu pilnīgi pieaugusi sieviete, vai ne? Par cik vecu jūs mani turat?

- Par cik vecu? Nu, domājams, ka septiņpadsmit

- Jūs maldāties. Man ir jau gandrīz deviņpadsmit. Kādas sievietes jums patīk vislabāk? Tās, kas izskatās jaunākas, vai tās, kas izskatās vecākas, nekā patiesi ir?

- Vaļsirdīgi runājot, jāsaka, ka tās, kuras izskatās vecākas.

“Tātad es viņam nepatīku,” Elfrīda pie sevis nodomāja.

- Bet tas taču ir vispāratzīts fakts, - Elfrida nopietni aizstāvējās, un viņas nemākslotās bažas, lai tikai otrs nedomātu vairāk, nekā viņa izsaka vārdos, bija aizkustinošas. - Jo lēnāk kāda daba attīstās, jo tā bagātāka. Jaunekļi un jaunavas, kas jau priekšlaikus nobriest par vīriešiem un sievietēm, drīz vien zaudē dzīvesprieku, kamēr atpalikušie tanī pašā laikā ir pilnā plaukumā.

- Jā gan, - Neits piekrita un tapa domīgs. - Šinī izteicienā ir sava daļa patiesības. Bet neuztraucieties, ja es jums ko atgādinu: jūsu pašu izteicieni liecina, ka, lēni attīstīdamās, sievietes kaut kādā zināmā vecumā vēl nav sasniegušas pilnīgu prāta briedumu. Tāda atpalikšana var rasties nevis no lēnas attīstības, bet no attīstības spēju pāragras izbeigšanās.

Elfrida bija pārsteigta.

Viņi jau bija sanieguši istabas durvis. Misis Svankorte, kurai vairāk par dienišķo maizi vajadzēja “savest kopā jauniešus godīgos nolūkos”, iedegās kādā iedomā, abus ieraudzījusi. Mazā ēdamistaba, kurā tie viņu cerēja satikt, bija tukša, jo misis Svankorte bija klusi izzagusies pa pretējām durvīm.

Neits nostājās pie kamīna un sāka nevērīgi pētīt divus portretus ziloņkaula rāmjos.

- Lai gan šīm lēdijām te ir diezgan neīsti sejas panti, - viņš izsacīja savas domas, - viņām toties ir neapstrīdami skaisti mati.

- Jā, un tas arī ir galvenais, - Elfrīda atbildēja, varbūt iedomādamās par saviem matiem, bet varbūt ari ne.

- Varbūt ari ne galvenā, bet, jādomā, tomēr diezgan svarīga lieta.

- Kādi mati jums patīk vislabāk? - viņa uzdrošinājās jautāt.

- Tas vairāk atkarīgs no tā, cik tie ir kupli un gari.

- Pieņemsim, ka kuplums vienāds.

- Tad man jāsaka, ka man vislabāk patīk tumši mati.

- Tas ir, es gribēju zināt, kādi sieviešu mati jums vislabāk patīk? -Elfrīda vēlreiz jautāja ar tikko manāmu nepatiku balsī, cerībā, ka Neits viņu varētu būt pārpratis.

- Mani vārdi attiecas tieši uz sievietēm, - skanēja atbilde.

Bija neiespējami nezināt Elfrīdas matu krāsu. Vīrietis var neievērot sievietes matu krāsu, ja tie sasprausti greznā frizūrā, bet Elfrīdas mati piesaistīja skatienu, jo tie, vaļā palaisti, vizēja tik zeltaini. Viņa zināja, ka Neits tos jau sen ievērojis un ne reizi vien klusībā apbrīnojis.

Elfrīda jutās aizskarta. Viņa uztraucās par Neita tik atklāti izsacītajiem uzskatiem, bet, jo vairāk tie bija vērsti pret viņu, jo vairāk viņa tos cienīja. Un tagad - līdzīgi kaislīgam spēlētājam - viņa lika uz spēles pēdējo.

- Mister Neit, bet kādas acis jums patīk visvairāk? - viņa klusi jautāja.

-Vai lai saku taisnību vai komplimentu?

- Katrā ziņā taisnību; man komplimenti nav vajadzīgi.

Un tomēr sirds dziļumos Elfrīda domāja citādi: mazs atzinības vārdiņš no šā cilvēka mutes būtu kā ūdens malks izslāpušam arabam tuksnesī.

- Man vislabāk patīk brūnas acis.

Viņa bija spēlējusi un atkal zaudējusi.

XIX

Neits bija patīkams sarunbiedrs tanī ziņā, ka viņš veikli un viegli mācēja izdzēst no otra cilvēka atmiņas katru iespaidu par agrāk izsacītām domām. Tādēļ ari ne viens, ne otrs vairs neieminējās par matiem, acīm vai sievietes prāta spēju attīstīšanos. Elfridu lielā mērā skumdināja sava niecīguma sajūta Neita priekšā, un viņas nemiers skaidri atspoguļojās sejā. Pēdējā saruna tik uzkrītoši svērās uz Elfrīdas neatzīšanu, ka viņa sāka meklēt atbalstu pašaizstāvēšanās cīņā un to atrada domās par Stivenu. Viņš to nebūtu skumdinājis, apbrīnodams tādu sieviešu skaistumu, kas viņai nemaz nelīdzinājās. Taisnība gan - Stivens tai bija sacījis, ka mīl viņu: Neits par ko tādu pat neiedomājās. Tas apstākļus tomēr negrozīja: niecīguma sajūta Neita priekšā kā bija, tā palika. Ja būtu bijis otrādi! Ja Stivens to būtu mīlējis un viņa nemaz nebūtu no tām sievietēm, kas viņam patīk; un Neits būtu bijis vienaldzīgs, neskatoties uz to, ka viņa ir iemiesojusi tā sievietes skaistuma ideālu, - tad Elfrīdas domas nebūtu tik drūmas. Bet tagad varēja iznākt tā, ka Stīvena mīlestības sakne bija dīgusi aklā kaislībā. Un tāda cilvēka acis, kas visu apsvēra ar prātu, viņa nebija nekas vairāk, kā neievērojams, niecīgs cilvēciņš.

Pārējo sestdienas daļu viņi pavadīja kopā ar Elfrīdas vecākiem, un nekādas intīmas sarunas abu starpā nebija iespējamas. Vakarā, liekoties gulēt, Elfrīdas domas atgriezās pie dienas notikumiem. Vienu bridi viņa sajuta pārliecību, ka Neits nav izturējies smalkjūtīgi, runādams tik noteikti, otru bridi domāja, ka viņa rīcība bijusi ļoti atklāta un godīga.

- Ak, cik es esmu niecīga un neievērojama! — viņa nopūtās. - Kas tādiem cilvēkiem, kā viņam, kam darīšana tikai ar augstāko pasauli, -kas viņiem bēdas, vai izskatos tā vai citādi, vai man laba vai ļauna daba.

Varbūt vīrietis, kas tādā kārtā jau iespiedies sievietes prātā, patiesībā ir pusceļā uz viņas sirdi. Plaisa starp sievietes prātu un jūtām, kā saka paruna, ir visai niecīga.

- Un jūs tiešām jau šonedēļ domājat mūs atstāt? - mācītājs griezās pie Neita nākamajā vakarā.

Viņi kāpa kalnā uz baznīcu, kur vēl bija paredzēts liturģisks dievkalpojums - pēdējais, jo torni visā drīzumā vajadzēja sākt noplēst.

- Es domāju, ka no Bristoles braukšu pāri uz Korķu un tad tālāk uz Dublinu, - Neits atbildēja.

- Atgriezieties pa to pašu ceļu un palieciet pie mums vēl kādu nedēļu, - mācītājs uzlūdza. - Viena nedēļa, tas nav nekas. Mēs vēl nemaz nepaguvām iepazīties.

Elfrīdas seja tikko manāmi apmācās.

Neits pa pusei apsolīja atpakaļceļā iegriezties pie viņiem vēlreiz. Bet vienaldzīgā nenoteiktība, ar kādu viņš runāja, apbēdināja Elfrīdu uz visu vakaru. Mācītāja palīgs bija noturējis pēcpusdienas dievkalpojumus abās draudzēs, un tagad mācītājs Svankorts uzņēmies novadīt vakara dievkalpojumu viens pats; Neits nolasīja lūgšanu viņa vietā.

Caur logu ieplūda vakarsaules pēdējie stari, pārliedami svinīgi noliektās baznīcēnu galvas kā ar zelta vizmu. Tāds pats stars ietina sarkanīgā gaismā Neita stāvu. Viņš tuvojās evaņģēlija nodaļas beigām. Elfrīda drebošu sirdi nolūkojās viņā, kad tas lasīja par Elijas uzbraukšanu debesīs, ar dzejisko tēlojumu par vēja sacelšanos, zemestrīci, uguni un kluso balsi.

Šinī vietā Neita balss dziļās skaņas izplūda pa visu baznīcu ar sevišķu spēku. Un te Elfrīda viņa balsī iedomājās sadzirdam tik taustāmu nevērību pret sevi, it kā viņas nemaz nebūtu uz pasaules. Viņa sarāvās un ar izmisumu sirdī juta, cik nesasniedzami tālu viņš stāv no tās!

Lai uztvertu vēl pēdējo zūdošo saules staru, Elfrīda pavērās augšup, un viņas skatiens palika kā piekalts kādas sievietes tēlam pie galerijas pretējās sienas. Tā bija Džetveja atraitne, kuru Elfrīda nebija satikusi kopš atgriešanās no Londonas. Viņa nebija bagāta, šī nelaimīgā sieviete, bet, kā likās, dzīves pēdējo pusi pavadīja nepārtrauktos ceļojumos starp Endelstofas kapsētu un kādu mazu kapsētiņu Sauthemptonas tuvumā, kurā gulēja viņas vecāki.

Viņa ilgi nebija apmeklējusi dievkalpojumus Endelstofas baznīcā un, ja tagad te bija ieradusies, tad laikam ar kādu sevišķu nodomu. No galerijas loga bija saredzams viņas dēla kaps, krasi atdalīdamies pret nekustīgās jūras horizontu.

Pamazām izplēnošie saules stari apspīdēja arī viņas tumšo seju, kura tagad pagriezies pret Elfrīdu. Viņas skats bija tādu drūmu šausmu pilns, ka dievnama svinīgums izzuda, atdodams vietu mistiskam traģismam. Elfrīda novērsās ar vēl lielāku nemieru sirdī.

Elfrīdas jūtas bija tik satrauktas, ka pietika ar mazu ierosinājumu, lai tās sāktu kūsāt pāri. Dzejisks izteiciens, saulriets, skaists mūzikas akords - vairāk arī nevajadzēja, lai jūtas sāktu raisīties. Ilgošanās pēc Neita atzinības jau sāka pārtapt ilgās pēc viņa mīlestības, un tā bija laba izdevība. Saules stars iespīdēja tikai vienā baznīcas stūrī pie pašiem griestiem, un, kad dievkalpojuma beigās Elfrīda nometās ceļos noskaitīt tēvreizi, pār telpu izpletās maiga krēsla. Un, atminējusies dzejoli “Trīs kapi”, kuru agrāk bija lasījusi, viņa nodrebēja no domām par drūmās sievietes lielo naidu un sāka raudāt.

Saule paslēpās aiz horizonta, kad viņi iznāca ārā. Dabas ainava līdzinājās zālei, kuru atstājis dedzīgs runātājs, un ari klausītājiem neatliek nekas cits, kā piecelties un doties uz mājām. Mācītājs ar kundzi aizbrauca, Elfrīda ar Neitu gāja kājām. Tādu rīkojumu ar gudru ziņu bija devusi pati misis Svankorte. Abi devās lejā no kalna.

- Man ļoti patīk jūsu lasīšana, mister Neit, - Elfrīda atrada sevī drosmi iesākt. - Jūs lasāt labāk par tēvu.

- Man jāatbild ar tādu pašu uzslavu. Jūs spēlējat skaisti, mis Svankorte, un ļoti korekti.

-Korekti - jā.

- Jums tas laikam sagādā lielu prieku, aktīvi līdzdarboties dievkalpojumos?

- Es gribētu spēlēt ar drusku lielāku sajūsmu. Man tikai nav nekādu labu nošu ne baznīcas mūzikā, ne laicīgā. Es vēlētos, kaut man būtu maza bibliotēka, bet tikai labākie gabali un no jauniznākušiem vienīgi tie, kuriem patiešām ir muzikāla vērtība.

- Man prieks, ka dzirdu no jums tādu vēlēšanos. Taisni apbrīnojami, cik maz ir sieviešu, kas sajūt patiesu mīlestību pret mūziku kā pret mākslu bez kādiem blakus nolūkiem, nerunājot jau par gluži tukšām sievietēm. Nekad vēl neesmu saticis sievieti, kura mūziku mīlētu kā pienākas.

- Kā jūs novelkat robežu starp tukšām sievietēm un tādām, kurās kaut kas ir?

- Ar tukšām es saprotu tās, - Neits, bridi padomājis, atbildēja, - kuru gara dzīve nesatur neko solīdu. Piemēram, tāds gadījums: es pazinu reiz jaunu cilvēku, kuram bija līgava, un, kā likās, tā bija sieviete ar ļoti dzejisku garu. Reiz viņš tai kā dāvanu piedāvāja izvēlēties vienu no diviem grezniem angļu dzejoļu krājumiem. Viņš tai tieši uzprasīja: “Kuru grāmatu tu no manis vēlētos vismīļāk?”, un dabūja atbildi: “Ja tas tevi neapgrūtina, tad krāšņu auskaru pāris būtu jaukāks par abām.”

Neits pameta uz Elfrīdu ātru skatienu un noprata, ka viņa visiem spēkiem, bet velti pūlas izrādīt sirsnību. Viņam kļuva meitenes žēl.

- Vai jūs, mis Svankorte, līdzīgā gadījumā ari būtu izvēlējusies rotaslietas?

- Nē, es nedomāju vis, - viņa stostījās.

- Es jums ļauju izvēlēties, - Neits turpināja. - Kuru jūs vēlētos no divām lietām ar vienādu vērtību: mazu vislabāko skaņdarbu nošu bibliotēku - sarkanos sējumos, riekstkoka skapī - vai viskrāšņākos auskarus, kādi vien Londonā atrodami?

- Saprotams, notis, - Elfrīda atteica, bet ar samocītu nopietnību.

- Jūs runājat pilnīgu patiesību? - Neits stingri jautāja.

- Pilnīgu, - viņa klusi nomurmināja, - tas ir, ja zinātu, ka vēlāk varu dabūt arī vēl auskarus.

Neits, likās, atrada baudu šīs nemierīgās dabas spīdzināšanā, nejuzdams, kādas mokas viņš ar to sagādā dvēselei.

Viņš noskatījās uz meiteni diezgan nelaipni.

-Piedodiet man, - viņa, sārti notvīkusi, sacīja.

- Ak, mis Elfij, kāpēc neteicāt jau tūliņ, ko katra sieviete būtu sacījusi: “Esmu tāda pati kā visas un izvēlēšos to pašu.”

- Es nezinu, - Elfrīda pasmaidīja visnelaimīgāko smaidu.

'- Es domāju, ka jums ir labas dotības mūzikā?

- Es nezinu, es ari tā domāju. Bet starpība bija tik liela - tik sāpīgi sajūtama.

- Es nesaprotu.

- Mūzika neatnes nekādu patiesu labumu...

-Tas ir dīvaini, mis Svankorte! Kādēļ, ko...

-Jūs mani nesaprotat! Jūs mani nesaprotat!

- Nu, bet kāds taustāms labums nāk no dārgakmeņiem?

- Nē, nē, nē, nē! - viņa iesaucās kā lūgdamās. - Es to negribēju sacīt. Es mīlu mūziku vairāk, bet es mīlu...

- Auskarus tomēr vēl vairāk... Atzīstieties! — Neits turpināja spīdzi-aašanu. - Man jūsu vietā būtu bijis tik daudz drosmes, lai atzītos uzreiz, )ez pretenzijām pacelties augstumos, kuri nav sasniedzami.

Elfrīda gandrīz ar asarām acīs izmisusi dvesa:

- Es domāju, ka man auskari patiktu vislabāk tādēļ, ka pērn es pazaudēju vienu no saviem skaistajiem auskariem, un tēvs saka, ka viņš man vairs nepirks; es esot neuzmanīga un pazaudējot; un tagad es vēlējos, kaut man būtu kāds pāris tikpat skaistu, kādi bija tie - tādas bija manas domas, mister Neit.

- Man liekas, ka biju pret jums par daudz stingrs un bargs. - Neits atteica, ar līdzjūtību noraudzīdamies, cik ļoti viņa uztraukta. - Bet tiešām. ja sievietes zinātu, cik ļoti viņas ar tādiem liekiem karekļiem sabojā ^avu patieso skaistumu, viņas tos nekad nenēsātu.

- Bet viņi bija tik skaisti un man tik labi piestāvēja.

- Kā tad tas notika, ka jūs pazaudējāt tik dārgus auskarus?

- Es pazaudēju tikai vienu - kurš tad pazaudē abus reizē?

Pie šiem vārdiem viņa apjuka; pirksti nervozi sakustējās. Tas taču notika toreiz, kad Stivens uz klints to pirmo reizi skūpstīja. Viņa bija apjukusi. Jautājums bija tik tieši uzstādīts, bet atbildi Elfrīda nedeva.

Neits viņas apjukumu nelikās manām.

- Ak, saprotams - neviens nezaudē abus reizē. Un tā nu fakts, ka auskars nozudis, jūsu izvēlei atņem visu greznības kāres nokrāsu.

- Es, kā jau arvien, neizpratu, vai jūs runājat nopietni vai ne, -Elfrīda atteica, aizdomīgi noskatīdamās uz savu mīklaino pavadoni. Bet tad dūšīgi nāca pati sev palīgā:

- Ja es patiesi izskatos tik iedomīga, tad tas tikai no ārienes tā var likties; sirdī es tāda neesmu. Visļaunākās sievietes ir tās, kas iedomīgas savā sirdī.

- Smalka uzslava! Labi, viņas tiešām vismazāk atzīstamas, - Neits atteica.

- Vai iedomība ir piedodams grēks? Jūs pazīstat dzīvi: sakiet man.

- Esmu ļoti tālu no dzīves pazīšanas. Pilnīga dzīves izpratne ir tik liela lieta, ko pa īso dzīves sprīdi nekad nevar iemantot.

- Vai taisnība, ka sieviete, kas atzīta par rotaslietu verdzeni, ir spējīga padarīt savu dzīvi par vienu vienīgu misēkli?

- Neviena cilvēka dzīve nav pilnīgs misēklis.

- Es redzu, jūs mani saprotat, lai arī mani vārdi ir tik ikdienišķi, -Elfrīda iesaucās. - Bet, ja es lietoju vienīgi ikdienišķus, parastus vārdus, jums nevajag izdarīt secinājumu, ka arī domāju tikai ikdienišķas lietas. Mans trūcīgais vārdu krājums ir kā ierobežots vienkāršu formu skaits, kurās man jāsalej viss materiāls, labs vai slikts. Un dažreiz tādas formas nodeldētības dēļ iet zudumā viss satura krāšņums un spilgtums.

- Ļoti labi; ticu jūsu vaļsirdībai. Un, kas attiecas uz dzīves misēkļiem, par to jums nav ko uztraukties. Kura katra cilvēka dzīve var būt romantiska, dīvaina, interesanta, un ir vienalga, vai cilvēks maldījies vai nekļūdīgi gājis uz priekšu. Starpība ir tā, vai notikumam ir beigu nodaļa vai ne. Ja kāds cilvēks gatavojas izdarīt ko varenu, bet pašās beigās tiek ne jau savas vainas dēļ aizkavēts, tad viņš ir tikpat nozīmīgs, kā tas, kurš grandiozo tiešām paveicis.

Viņi gāja mijkrēslī; vakaros kvēloja saulriets, rītos pacēlās pilns mēness, pār ceļiem jau klājās tumšas ēnas.

- Es domāju, ka dzīvē man lielā mērā ir misējies, - Neits Uzsāka pēc ilgākas klusēšanas; viņš visu laiku bija domīgi nolūkojies ēnās.

- Jums? Kā tā?

-To es skaidri nezinu. Bet dažā ziņā savam mērķim esmu pagājis garām.

- Tiešām? Ka jūs to būtu darījis, tur vēl nav ko noskumt, bet, ja jūs jūtat, ka esat to darījis, tas ir nožēlojami. Vai man ir taisnība?

- Pa daļai, bet ne pilnīgi. Ja cilvēkam ir apziņa, ka viņš dzīvē visas parādības dziļi izpratis, tā viņam var būt zināmā mērā mierinājums. Tas ir, runājot par ļaudīm, kas nomaldījušies no sava īstā dzīves ceļa. Gandrīz jāatzīst, ka ļaudis, kuri pastāvīgi jutušies tikai uz sava pareizā ceļa, ļoti maz zina par īstā dzīves ceļa svarīgumu; tikai tie viņu pazīst, kas maldījušies. Ar tādām lietām labāk nenodarbosimies: tas varētu sabojāt jūsu bezbēdīgo prieku.

- Jūs man vēl līdz šim neesat pateicis, vai es tiešām esmu tikpat iedomīga kā citas.

- Ja sacīšu jā - es jūs apvainošu; ja sacīšu nē - jūs man neticēsiet, -Neits atteica, ziņkārīgi raudzīdamies viņai sejā.

- Ak, ko nu, - viņa atteica un nopūtās. - Dziļš ūdens allaž kluss — kas to lai izpēta? Man ar jums būs jārīkojas kā ar Bībeli - izpētīt un saprast visu, ko var, un pārējo pieņemt vienīgi ticības dēļ. Domājiet, ja vēlaties, ka esmu iedomīga. Pasaules slavas iegūšana prasa tik daudz maziskuma, ka viena nepilnība vairāk vai mazāk mūsu sirdi nevar lauzt.

- Varbūt, runājot par sievietēm, - Neits bezrūpīgi iebilda, - bet vīrietim, ko daba apveltījusi ar smalkjūtību, tas morāli būtu stipri sajūtams. Cēla vīrieša dvēsele tam nepadosies. Tātad jums savā iedomības uzslavā pa daļai varētu būt taisnība.

- Nē, nē, es jau to nedaru, - Elfrīda atsaucās nožēlodama. - Bet, kad jūs aizbrauksiet, mister Neit, vai jūs man rakstīsiet? Es labprāt vēlētos zināt, vai jūs rakstāt tāpat, kā patlaban runājat, vai ari tad jūs lietojat savus labākos runas paņēmienus? Kas ir jūsu īstais “Es” - vai reālists, kāds esat šobrīd, vai maigais prātotājs, kāds bijāt līdz šim?

- Kurš? Nu, to jūs zināt tikpat labi, kā es.

Saruna viņus aizturēja dārzā. Pie debesīm bija jau iedegušās zvaigznes. Elfrīda pacēla galvu un priecīgi iesaucās:

- Ak, kāda spulga zvaigznīte! Un taisni man virs galvas.

- Katra spulga zvaigznīte kaut kur ir kādam virs galvas.

- Tā? Ak jā, saprotams! Kur tā atspīd? - Viņa norādīja ar pirkstu uz vienu no zvaigznēm.

- Tā savus baltos starus met uz kādas klusas ziemeļu salas.

-Un tā?

- Tā noskatās Nīlas ielejā.

- Un tā vientulīte? Cik mierīgi viņa mirdz...

- Tā apsargā Ziemeļpolu; viņas horizonts sniedzas līdz pašam ekvatoram. Un tā maziņā tur, zemu upmalā, atspīd Indijā taisni virs galvas kādam jauneklim, manam labam draugam. Varbūt, ka arī viņš tagad lūkojas zvaigznēs un pūlas izšķirt to, kura spīd mūsu zemē - virs galvas viņa sirdmīļai.

Elfrīda pameta uz Neitu ziņkārības pilnu skatienu. Vai ar to bija domāta viņa? Sejas izteiksme nebija saredzama; un, spriežot pēc izturēšanās, likās, ka viņš to nav darījis ar nolūku.

- Tā zvaigzne spīd taisni pār manu galvu, - viņa vilcinādamās sacīja.

- Vai pār kādu citu jaunavu Anglijā.

- Jā, zināms. - Un Elfrīda uzelpoja vieglāk.

- Viņa vecāki dzīvo šai apkaimē. Es tos nepazīstu, bet ar viņu pašu sarakstījos krietni ilgu laiku. Tagad jau sen par viņu neko vairs neesmu dzirdējis. Viņš iemīlējās un aizbrauca uz Bombeju, lai sapelnītu naudu un uzlabotu savu stāvokli.

Neits tālāk vairs nerunāja. Neita vaļsirdības pamudināta, Elfrīda gribēja atklāt viņam savu noslēpumu, bet bija par nespēcīgu. Neita vienkāršajos vārdos slēpās kāds dziļš pārmetums, bet, ko tik ļaunu bija noziegusies, viņa nevarēja un nevarēja saprast.

XX

Neits, atstājis Endelstofu, pārbrauca pāri uz Korķu.

Diena sekoja dienai, un sirds tapa arvien smagāka. Viņš aizbrauca uz Killamejas ezeriem, klejoja pa brīnišķīgajiem mežu biezokņiem, gremdējās gleznieciski skaisto saliņu ainavā, maldījās pa kalniem un lejām, baudīdams šo romantisko vietu apbrīnojamos jaukumus, bet dabas krāšņums viņu vairs nespēja aizkustināt; Neita acīs tas bija zaudējis savu pievilcību.

Atrodoties Elfrīdai blakus, meitenes bērnišķīgā daba nebija spējusi aizskart Neita dvēseles dziļumus. Viņš nebija nojautis, cik daudz viņa bija atnesusi līdzi, ienākdama viņa dzīvē. Tikai tagad, kad viņas vairs nebija, tas sajuta ap sevi iestājušos klusumu. Viņa bija kļuvusi tam nepieciešama, un Neita mīlestība pamodās.

Stīvens iemīlēja Elfrīdu, skatīdamies uz viņu; Neits - kad viņš to vairs neredzēja. Kad un kā viņa bija iezagusies tā dvēselē, viņš nevarēja tikt skaidrībā. Atvadoties no Endelstofas, viņā nebija pamodušās ne liegās sēras, ne šķiršanās sāpes, ko tādos brīžos sajūt, domājot par iemīļoto. Vai viņa mīlestība bija modusies, satiekoties viņu skatiem pēc nelaimīgā kritiena no torņa? Viņš toreiz tikai bija domājis, ka tā ļoti nevarīga. Vai mīlestība bija modusies, skatot uz balkona viņas tēlu, kuru maigi skāva vakara saules stari? Viņš toreiz tikai bija nodomājis, ka tai laba sejas krāsa, ne vairāk. Vai viņas vārdi bija kaisījuši mīlestības sēklu? Viņš bija turējis viņas vārdus par sirsnīgiem, par tādiem, kuriem var ticēt, bet ne jau par diezin cik ievērojamiem. Varbūt šaha spēlē slēpās viņa mīlestības sakne? Nekādā ziņā ne; toreiz viņš noturēja viņu tikai par ļoti iedomīgu un aušīgu bērnu.

Neita pēdējie piedzīvojumi bija pilnīgs pretstats uzskatam, ka mīlestību rada acu skatieni, pirkstu saskaršanās; kā uguns tā tikai tad uzliesmo, kad tai ir viela degšanai. Iekams viņi vēl nebija šķirti un viņas tēls nebija noskaidrojies viņa gara acīm, viņš nebūtu ticējis, ka vispār pievērš tai kādu uzmanību.

Pēdīgi, kad visas situācijas un vārdi bija atmiņā pārcilāti un iztirzāti - ar to Neits nebija nodarbojies, iekams nebija no šo atmiņu objekta šķirts -, viņš noprata, ka ir iemīlējis Elfrīdas dvēseli.

Elfrīda bija ieguvusi pār viņu neizdzēšamu varu, un Neits, kas pastāvīgi mēdza visu uz stingrāko analizēt, neizprata, kā lai iekārto šo jauno jūtu uzplūdumu pārējo, pēc sistēmas labi novietoto, ikdienišķo dzīves nepieciešamību rindā. Viņš tapa nemierīgs un pēdīgi aizmirsa visu citu baudā, ko sniedza atmiņas un domas par Elfrīdu.

Tomēr jāpiezīmē, ka Neits mīlēja vairāk ar prātu, nekā ar jūtām.

Viņš pārdomāja meitenes izturēšanos pret sevi. Tur vientiesīga bērnišķība bieži mijās ar pieaugušas jaunavas koķetēšanu. Vai viņa flirtēja? Viņš atbildēja ar nē. Viņas izturēšanās bija tāda, ko varēja atzīt vienīgi par neliekuļotu. Neviena izslavēta aktrise, neviena veikla salona dāma nebūtu varējusi nospēlēt viņa priekšā tādas nevainīgas meitenes lomu, kādu Elfrīda dzīvoja.

Mēdz būt divējādas dabas vecpuiši: vecpuiši jau pēc savas dabas un tādi, kas apstākļu spiesti. Neits tika pieskatīts pie pirmās grupas. Un ko viņš pats tagad atzina? Cik savādas viņam izklausījās paša agrākās teorijas par mīlestību, lasot tās savu jauno piedzīvojumu gaismā! Cik daudz lielāka nozīme bija viņa izteicieniem, un cik maz viņš no tiem bija turējis par vajadzīgu uzrakstīt! Bieži ļaudis par savu veco nodilušo uzskatu spēku pārliecinās vienīgi tad, kad tie kādas sagadīšanās dēļ pēkšņi attiecas uz viņiem pašiem. Bet Neits vēl nekad tik jūtami nebija izbaudījis savu epigrammu pilnību, kā šoreiz.

Ar vienu lietu savā jaunajā mīlestībā viņš bija ļoti apmierināts. Viņam bija dziļi iesakņojusies tieksme - sievietes sirdij, kuru tas mīl, jābūt citas mīlestības neskartai. Tāda vēlme radās jau sen, kad viņš tikko bija iedomājies par precēšanos. Nekādas vecas mīlestības vēstules, acu nolaišana un nosarkšana mistisku svešinieku priekšā nedrīkstēja aptumšot viņu laulības dzīves dzidro debesi. Tie bija parastie ieskati tādā vecumā, kad mīl patiesi un dziļi, bet varbūt drusku pārspīlēti savās prasībās. Kad vīrietis iemīlas kā jauneklis, viņš mīl ar jaunības karstumu, visu to, kas nepieder pie viņa mīlestības, laizdams pār galvu. Ar vēlākiem gadiem un dziļāku attīstību viņš meklē savā kaislībā biedru, kamēr pēdīgi, Neita vecumā, cenšas pār otru dabūt virsroku.

No Elfrīdas bieži pārsteidzīgās izturēšanās, ko viņš atzina kā faktu, Neits sprieda, ka viņai nav nekādu piedzīvojumu mīlestībā, bet tas bija teorētisks slēdziens. “Es šaubos, vai Elfrīda pirms manis var būt kādu vīrieti tuvāk pazinusi,” viņš domāja.

Tagad viņš nevarēja aizmirst savu cietsirdību pret viņu nevainīgās greznības kāres dēļ. Simtreiz viņš tai bija piedevis uzskatus, ka cilvēkam ir nepieciešama skaistuma sajūta. Tagad arī viņš to atzina, ka drusku sievišķīgas iedomības patiesībā ir labs faktors sievietes prāta izdaiļošanai ar smalkjūtību un pievilcību. Un nedēļas beigās, kad, aizbraucis no Endelstofas, nebija ticis talak par Dublinu, viņš nolēma griezties atpakaļ.

Viņš bija daudz domājis par ļaužu attiecībām sabiedrībā un sevišķi par modernās pieklājības formām, bet vajadzīgās prakses tam trūka, un tādēļ arī gluži dabiskas bija Neita bažas - vai dāvanas paniegšana jaunavai pirms saderināšanās ir pieklājīga vai ne? Bet dienu pirms prombraukšanas viņš uzmeklēja visgreznāko Dublinas juvelierveikalu un nopirka to, kas - kā viņam likās - Elfrīdai būtu paticis vislabāk.

Tā bija šausmīgi nepatīkama un muļķīga sajūta, ar kādu Neits iegāja istabā, aizvēra aiz sevis durvis un, apsēdies uz krēsla, izvilka no kabatas mazu sarkanas ādas etviju. Viņš pacēla rokā abus vārīgos zelta nieciņus. Daudz ko viņš bija pieredzējis, daudzas no dzīves parādībām šī zinātņu cilvēka acīs bija paspējušas novecot, bet te bija kas jauns. Viņš turēja zelta auskarus tik neveikli kā bērns, kurš pēdīgi pieduras ar pirkstu lielajam brīnumam. Un te viņam piepeši ienāca prātā - diezin vai šis auskaru pāris Elfrīdai maz patiks un piestāvēs? Šīs domas bija tik spēcīgas, ka viņš steigšus uzlēca no krēsla, izskrēja uz ielas un tālāk uz veikalu apmainīt nopirktos auskarus pret citiem. Pēc lielām un ilgām pūlēm Neits nopirka citu pāri. Viņš to darīja tik lielā uztraukumā un apjukumā, ka bija zaudējis visu savu kritisko spriešanas spēju mākslas jautājumos.

Šis otrais pāris palika viņa īpašumā tikai līdz pēcpusdienai. Ar augošu nemieru viņš auskarus apskatīja vai piecdesmito reizi un pēdīgi atzina, ka šie ir vēl neglītāki par pirmajiem. Viņš juta, ka šo nakti tam nāksies aizvadīt bez miega, ja auskarus neapmainīs vēlreiz. Uztraukumā par tādu svārstīšanos, viņš vēlreiz devās uz zeltkaļa veikalu, apstājās pie durvīm, jo kaunējās iet iekšā. Viņš uzmeklēja citu veikalu un nopirka pāri auskaru par nesalīdzināmi augstāku cenu; apprasījās zeltkalim, vai viņš neņemtu otru pāri apmaiņā, bet dabūja atbildi, ka citā veikalā pirktas lietas netiek mainītas. Neits noskaitīja naudu un devās mājās ar diviem pāriem auskaru kabatā, neizprazdams, ko lai iesāk ar nederīgajiem. Viņš karsti vēlējās, kaut tie pazustu vai tiktu nozagti, un beigās, kā prātīgs cilvēks ar normālu praktisku domāšanu, nolēma, ka vajag tos pārdot, ko ari izdarīja par smiekla naudu.

Juzdamies ne visai ērti, domājot par šo zaudēto dienu, kas bija pavadīta vienā skraidīšanā pa pilsētu, un apzinādamies, ka pats savas neveiklības dēļ izdevis vairāk mārciņu, nekā bija nepieciešams, viņš tikko spēja nomierināties. Pēdīgi tomēr atrada savdabīgu mierinājumu: viņš bija zaudējis nezināšanu sieviešu rotaslietās un iemantojis īstu, vērtīgu mākslas darbu. Visu dienu līdz vakaram viņš staigāja pa ielām, praktiķa acīm pielaikodams savu auskaru pāri katrai garāmejošai dāmai.

Otrā rītā Neits brauca atpakaļ uz Angliju. Viņš devās taisni uz Bristoli, sekodams mistera un misis Svankortu lūgumam mājupceļā apciemot viņus vēlreiz.

Pasts gāja tik lēni, Stīvens atradās tālu, un ari viņa vēstules pienāca reti. Tagad Elfrīda savā uzticībā pieķērās šīm vēstulēm kā slīkonis mazam salmiņam. Viņa mēģināja sevi pārliecināt, ka ir ļoti priecīga apziņā, ka toreizējās bēgšanas dēļ Stīvenam ir tiesības uz viņas roku.

Elfrīda mierināja sevi ar domu - varbūt, ja tas nebūtu noticis, viņa vēl iemīlētos Neitā.

Tādas domas Neita prombūtnes nedēļu padarīja drūmu un nepatīkamu. Viņa atkal savās lūgšanās atminējās Stīvenu, arvien no jauna pārlasīja viņa vēstules - it kā meklēdama tajās glābiņu no jaunajām uzmācīgajām jūtām.

Stīvena vēstules ar katru reizi tapa karstākas un cerību pilnākas. Viņš rakstīja, ka ik vakaru pabeidz savu dienas darbu laimīgā apziņā, ka nu atkal viens akmens nost no tā mūra, kas viņus šķir. Tad iztēloja, kas viņi dienās būs par skaistu pāri. Ļaudis atskatīsies uz viņiem un sacīs: “Tas tik ir laimīgs cilvēks, kam tāda sieviņa!” Lūdza viņu nebēdāties par neapdomīgo bēgšanas mēģinājumu (Elfrīda vairākas reizes bija rakstījusi, ka viņu moca atmiņas par to). Lai ļaudis, kas par to ko zina, domā ko gribēdami. Vienīgais pārmetums - lai gan maigs - bija, ka viņa tam tik vēsi rakstījusi pa savu uzturēšanās laiku Londonā. Viņam licies, ka meitenes domas klīst kur citur, ne vairs pie viņa.

Neits savā laikā nebija izrādījis nekādu vēlēšanos atkal iegriezties Endelstofā; ari viņa solījums to darīt bija izskanējis visai vienaldzīgi. Un tas taču bija cilvēks, kurš labi apsvēra savus vārdus un darbus. Mācītājs bija ļoti izbrīnējies, ieraudzīdams viņu jau tik drīz atpakaļ; misis Svankorte gan nebrīnījās. Jau pirmajā ierašanās dienā Neits uzzināja, ka mēneša beigās visi nodomājuši uz dažām dienām izbraukt uz Sv. Leonardu.

Pirmajā vakarā Neitam neradās izdevība nodot Elfrīdai dāvanu, kas viņam bija sagādājusi tādas mokas. Viņš jutās gandrīz aizskarts savā pašcieņā, meklējot un neatrodot izdevīgu gadījumu dāvanas nodošanai.

Nākamajā ritā - pēc nedēļu ilga lietus un miglas - uzspīdēja saule. Tika nolemts izbraukt uz Barvisas līci, ievērojamu un skaistu vietu, kur vēl ne mācītājs, nedz viņa kundze nebija bijuši. Neits jau iepriekš priecājās par romantisku apstākļu sagadīšanos un cerēja, ka līdz vakaram radīsies izdevība tikt galā ar dāvanu.

Ceļš stiepās gar nelieliem zaļiem uzkalniņiem, kuru augšmala bija aizvilkta ar žogu kā kuģis ar reliņu. Plaisas uzkalniņos pavēra skatu uz zilo jūras līmeni. Buras vietvietām baltoja virs tā pret horizontu, kas kā zila līnija stiepās no viena uzkalna malas līdz otrai.

Tad viņi brauca pa ieleju starp brūnganām klinšu sienām. Mazs avotiņš lēja savu dzidro ūdeni no kādas klints plaisas, tad tālāk pār zaļo zāli, kur nozuda zemē. No spraugām kupliem puduriem rēgojās gara zāle, un šad tad kāds kazenāju zars, izstiepies tālu pār ceļu, aizķēra viņu cepures.

Viņi nogriezās ap pēdējo stūri; te jau bija saredzams līcis. Okeāna zilganā krāsa pie krasta klintīm izskatījās vēl zilāka, nobeigdamās baltā putu joslā - iztālēm micriga, tā tomēr kustējās un līgojās kā zilgana sega virs nemierīga gulētāja.

Zirgi tika atstāti kādā mazā viesnīciņā, un visi četri kopā ar sulaini un kučieri, kas nesa pārtikas grozu, devās uz jūrmalu kājām.

Neitam drīz vien gadījās izdevīgs bridis.

- Es neaizmirsu jūsu vēlēšanos, - viņš iesāka, kad bija palicis ar Elfrīdu divatā.

Elfrīda likās nesaprotam.

- Un atvedu šos auskarus, - viņš turpināja, neveikli izvilkdams etviju, un, pagriezis to pret Elfrīdu, atvēra vāku.

- Ak, mister Neit! - Elfrīda apjukusi iesaucās, nosarkdama līdz ausu galiem. - Es nezināju, ka jums ir tāds nodoms, kad jūs toreiz man uzdevāt to jautājumu. Es domāju, ka tas bija tikai piemērs. Es auskarus nevaru ņemt.

Kādas piepešas domas atbildei piešķīra lielāku noteiktību, nekā parasti, - rit viņai vajadzēja saņemt Stīvena vēstuli.

- Vai jūs tos negribat? - Neits jautāja, juzdamies mazāk situācijas noteicējs, nekā līdz šim.

- Labāk ne. Tie ir ļoti skaisti, skaistāki par visiem, ko esmu redzējusi, - viņa sirsnīgi apgalvoja, žēli noskatīdamās uz kārdinošajiem dārgumiem, kā varbūt Ieva kādreiz skatījās uz ābolu. - Bet es tos nevaru ņemt; esiet tik laipni, piedodiet man, mister Neit.

- Kāda nu tur laipnība, - Neits atteica, pilnīgi neizprazdams tādu negaidītu iznākumu.

Sekoja klusuma bridis. Neits turēja etviju atvērtu, skumīgi noskatīdamies uz noniecinātajiem mirdzošajiem auskariem, kurus bija sameklējis ar tādām grūtībām.

- Aiztaisiet etviju un neļaujiet man uz tiem skatīties, lūdzu! -Elfrīda smiedamās sacīja; viņas balsī tomēr bija dzirdams žēlums un patiess lūgums.

-Kādēļ, Elfij?

- Jums es neesmu Elfija, mister Neit. Ak, tādēļ, ka man tie pārāk patīk. Nu, redzat, vai es tagad nerunāju muļķīgi? Bet man ir iemesls tos neņemt - tagad.

Viņa pret pašas gribu uzsvēra pēdējo vārdu, un tas visam teiktajam piešķīra citādu nozīmi.

- Tātad kādreiz nāks diena, kad jūs tos pieņemsiet?

- Es tos nepieņemšu.

- Kādēļ ne, Elfrīda Svankorte?

- Tādēļ, ka ne. Man negribas tos pieņemt.

- Es jūsu vārdos redzu nozīmi, - Neits sacīja. - Ja auskari jums patīk, tad jūsu nepatika var būt vērsta tikai pret mani?

- Nē, tā nav.

- Kā tad? Vai tad es jums patīku?

Elfrīda pietvīka un lūkojās tālumā ar tādu izteiksmi sejā, kas liecināja par atbildes nopietnu apsvēršanu.

- Jūs man patikat diezgan labi, - viņa pēc ilgāka laika klusi nomurmināja.

- Ne vairāk.

- Jūs pret mani esat izturējies tik asi un runājat tik skarbi; ko citu lai es saku? - viņa atteica izvairīdamās.

- Jūs mani laikam uzskatāt par ļoti ļaunu?

- Nē, es jūs neuzskatu... es domāju... es... es nezinu, par kādu es jūs lai uzskatu. Es domāju... iesim pie tēva. - Elfrīda apjukusi stostījās.

- Es jums pateikšu, kādēļ savu dāvanu atvedu, - Neits sacīja, gribēdams mainīt Elfrīdas domas. - Jūs pati sapratīsiet, ka pēc toreizējās skarbās izturēšanās pret jums to no manis prasīja visvienkāršākā pieklājība.

Elfrīdu nepatīkami pārsteidza Neita atklātie vārdi.

Neits noglabāja etviju un tad turpināja:

- Es jutu, ka mani vārdi, kad izsacījos par jūsu izvēli, bija tiešām drusku aizskaroši un neglīti. Dāvana bija domāta kā mazs izlīgums.

- Ak, saprotams.

Elfrīdai kļuva bēdīgi - viņa pati nenojauta iemeslu ka Neits minējis par iemeslu tikai pieklājību. Bija sāpīgi, ka viņš katru savu soli motivēja aukstiem prāta slēdzieniem; viņa rīcību varēja atstāstīt visai pasaulei, neviens nebūtu uzdrošinājies daudznozīmīgi pasmaidīt. Ja Elfrīda būtu zinājusi, ka auskari tiek doti tādā nozīmē, viņa bez šaubām būtu pieņēmusi kārdinošo dāvanu. Viņu bija mocījusi apziņa, ka viņš tos varbūt pasniedz kā iemīlējies cilvēks savai izredzētai, un tagad, saprazdama, ka ir maldījusies, viņa jutās vēl nelaimīgāka.

Šinī brīdī atgriezās misis Svankorte, un sarunu pavediens starp Neitu un Elfrīdu pārtrūka. Neits iztulkoja dāvanas atraidīšanu tā, ka Elfrīda jūtas neērti un ir tādas ievērības pārsteigta. Tur, pēc viņa domām, nebija ko uztraukties. Bet, ja viņš būtu zinājis, ka Elfrīdas dvēselē norisinās cīņa starp uzticību Stīvenam un jaunu mīlestību, kas draudēja pārvarēt viņas sirdi, viņa vēlēšanās būtu izgaisusi.

Piespiestība abu savstarpējās attiecībās nodeva, ka kaut kas noticis. Patlaban jūrā sākās paisums, un viņi uzmeklēja augstāku vietu. Diena virzījās uz vakara pusi ar parasto sapņaino mieru, kad viss jau padarīts un pat domas pūlas izbēgt darba un nopietnības. Laiski skatīdamies pār augstās klints malu, viņi redzēja, ka ūdens kāpa aizvien augstāk un aizsniedza vietu, kur tie bija sēdējuši, nomazgādams no klints vakariņu galda atliekas - papīrus, banānu mizas un visu pārējo. Mācītāju šis skats pamudināja izdarīt kādu morālu slēdzienu; Neits atbildēja tādā pašā paēduša cilvēka tonī. Bet tad viļņi sāka gāzties pret krastu sparīgā niknumā - zilganzaļās ūdens mēles kāri šāvās pret klintīm un piepeši sakrita baltās putu šļakatās nevarīgas un nespēcīgas, atbrīvodamas ceļu jauniem uzbrucējiem.

Uzplūdumam sekoja stipra lietusgāze; zaļumnieki bija spiesti paslēpties kādā alā. Kad lietus bija pāri, viņi lika iejūgt zirgus un devās mājās.

Tikko tie bija sanieguši ceļu klinšu starpā, debesis sāka atkal noskaidroties un parādījās saule, burvīgi apspīdēdama mitros akmens bluķus. Pēdas, ko uz mitrā ceļa atstāja riteņi, izskatījās kā divas šauras zelta strēmeles, pamazām izzuzdamas tālumā. Tagad viņi pagriezās pret

jūru ar muguru, un drīz pār zemi nolaidās nakts.

Vakars bija auksts; mēnesi neredzēja. Neits sēdēja blakus Elfrīdai un, kad tumsa vairs neatļāva izšķirt cilvēka kontūras, pievirzījās tai pavisam tuvu. Elfrīda pasēdās tālāk.

- Ceru, ka jūs man te atļausiet palikt? - viņš čukstēja.

- Ak, saprotams; visvienkāršākā pieklājība prasa, lai es to pieļauju, -Elfrīda atteica, uzsvērdama vārdus, lai viņš noprastu, ka tā ir atmaksa par viņa iepriekš teikto.

Abi juta, ka svārstās uz divu dažādu iespēju robežas. Tā viņi beigās sasniedza mājas.

Neitam šis vakars bija īsts piedzīvojums. Tas bija skaists brīdis -viens no tiem, kad patiesībā nekas daudz nenotiek, bet tādi cilvēka dzīvē reti atkārtojas; un sevišķi dārgi tie kļūst, kavējoties pie tiem atmiņās. Neitu pacilāja cerība uz iespēju baudīt vislielāko laimi, kāda vien var būt pasaulē. Viņa sapņainās domas šodien uzņēma visu - viļņu čaloņu, klints drūmo krāsu un visu apkārtni. Pat mācītāja sprediķveidīgā runa - kuru viņš uzsāka pārliecībā, ka tik iespaidīga cilvēka klātbūtne prasa pacilātu toni, - bija paciešama. Elfrīdas tuvums stipri vien traucēja nodoties parastu pieklājības frāžu kulšanai, bet viņš klausījās, jautri visam piekrizdams. Viņam likās, ka pasaulē tagad viss ir kārtībā.

Vakarā ieiedama savā istabā, Elfrīda atrada uz tualetes galdiņa mazu paciņu. Kā tā tur bija nokļuvusi, viņa nezināja. Drebošiem pirkstiem viņa atlocīja balto papīru. Jā, tā bija sarkanā ādas etvija ar tiem pašiem auskariem, kurus viņa šodien bija liegusies pieņemt.

Elfrīda ielika tos ausīs, paskatījās spogulī, nosarka un steidzīgi atkal izņēma. Nakti viņa par tiem vien sapņoja. Meitene vēl nekad nebija redzējusi krāšņāku rotu un varbūt tieši tāpēc skaidri apzinājās, ka viņa kā godīga sieviete tos nedrīkst pieņemt - to prasīja pienākums. Bet kādēļ viņa neizprata, ka pienākums tikpat lielā mērā prasa arī stingru un noteiktu izturēšanos?

Otrā rītā viņa piecēlās ar smagu sirdi. Tā bija Stīvena vēstules diena; viņa jutās ļoti apgrūtināta, ka bija jāgaida pastnieks. Bija sāpīgi darīt to slepenībā, un tagad viņa vēlējās, kaut jel drīzāk tas beigtos.

Viņa gāja.

Bija divas vēstules.

Vienu sūtīja banka Kairsā, kur viņai bija noguldīts mazs kapitāls. To viņa iebāza kabatā un, uzgājusi savā istabā, kur jutās drošībā no ļauniem skatieniem, drebošiem pirkstiem atplēsa Stīvena vēstuli.

Bet kas tad tas! Ko viņš tur raksta?

Lai viņa aizejot uz Kairsas banku, kur tai uz viņa privātu rīkojumu izmaksāšot zināmu naudas summu.

Šī summa bija divsimts mārciņas.

Nebija ne čeka, ne pavēstes, nedz arī kāda cita dokumenta. Fakts bija tikai tas, ka nauda tagad jau atradās Kairsas bankā uz viņas vārda.

Viņa atplēsa otru vēstuli. Tajā bija paziņojums no bankas valdes, ka viņas agrākajam noguldījumam šodien tiek pievienotas divsimts mārciņas. Stīvena rakstītais tātad bija tiesa: viņš tai sūtīja naudu.

To es nopelnīju vienā gadā, Stīvens turpināja savā vēstulē, un nekas man nelikās jaukāks, kā nodot šo summu tavās rokās. Man vēl atliek pietiekoši daudz bez minētās summas. Ja tu negribi, lai nauda guļ brīvā, noņem no rēķina un dod, lai tavs tēvs viņu laiž kādā drošākā apgrozījumā. Tā ir tikai maza dāvana no tava mīļā, kas tev (varbūt) ir drusku vairāk nekā saderinātais. Varbūt, Elfij, tavs tēvs manas pretenzijas uz tavu roku nu drusku vairāk cienīs un nenoturēs tikai par iedomīga zēna sapni.

Rakstīdama Stīvenam par tēva precēšanos, Elfrīda iedzimtā smalkjūtībā nebija minējusi ne vārda par tagadējās mācītāja kundzes milzīgo bagātību.

Atstādams praktisko pusi, Stīvens turpināja savā agrākajā jautrajā garā:

Vai tu atceries, mīlulīt, pirmo rītu, kad es ierados pie jums? Tēvs tad lasīja savā rīta lūgšanā par kropļa brīnišķīgo izdziedāšanu, kur tam saka: “Ņem savu gultu un staigā. ” Tikai tagad varu pilnīgi iztēloties minēto .stāstu. Dienvidnieka gulta ir tikai neliels paklājs, kuru ļoti viegli paņemt rokā un aiziet; vakar es redzēju, kā viens no šejieniešiem to izdarīja; tas man tev lika to atgādināt. Bet par to jau tu droši vien esi daudz lasījusi un zināji to vēl pirms manis... Vienu dienu es nopirku dažus mazus indiešu elku tēlus; gribēju tos aizsūtīt tev kā interesantu dāvanu, bet vēlāk atradu, ka tie nav īsti, un aizmetu tos prom. Tādus parasti mēdz izstrādāt Anglijā un tad sūtīt šurp. Te man tev jāatgādina, ka še vispār nekādus izstrādājumus nav iespējams dabūt. Visas būvei nepieciešamās lietas tiek izrakstītas no Anglijas. Iekams ķeramies pie

kādas ēkas celtniecības, jāuzņem sarakstā katrs metāla gabals, pat katra atslēga, nagla, skrūve; tas viss tad tiek izrakstīts no Anglijas. Te nevar tā kā Anglijā - aiziet un nopirkt veikalā, kas pietrūcis. Misters L. saka, ka visā drīzumā vienam no mūsu biroja vajadzēšot braukt uz Angliju un izdarīt lielus pasūtījumus šinī ziņā. Es ļoti vēlētos, kaut es tas būtu.

Te nu gulēja viņas priekšā paziņojums par divsimts mārciņām, un tam blakus - Neita elegantā dāvana. Elfrīdai tapa auksti, tad asinis ar sparu saplūda vaigos. Ja ar šī papīra iznīcināšanu viņa būtu spējusi izgaisināt visu notikušo, viņa labprāt būtu ziedojusi naudu. Viņa vairs nesaprata, ko darīt. Viņai gandrīz vai uzmācās bailes, ka šīs divas lietas tā guļ viena otrai blakus: tik pretējas tās bija viena otrai, ka tiri vai likās viena otru atstumjam.

Todien viņa daudz nerādījās ārā no savas istabas, līdz vakarā bija nākusi pie noteikta slēdziena. Viņa aizzieģelēja paciņu - ar žēluma asarām acīs aizverot vāku pār skaistajām rotām - un lika to nolikt Neita istabā uz galda. Stīvenam tika uzrakstīta vēstule ar paskaidrojumu, ka viņa patiesībā nezina, kā izturēties attiecībā pret naudu, bet noteikti apgalvodama, ka ir gatava izpildīt savu solījumu un iet pie viņa kurā katrā brīdī.

Pagāja vairākas dienas, un atkal pienāca vēstule no Indijas. Tā bija nākusi negaidīta, tēvs viņu redzēja, bet nesacīja neko; kādēļ - viņa nevarēja iedomāties. Jaunās ziņas, kādas vēstule atnesa šoreiz, bija taisni nomācošas. Kā jau Stīvens bija vēlējies, viņš bija atzīts par visnoderīgāko cilvēku ceļojumam uz Eiropu, lai pasūtītu dzelzslietas. Bez tam viņš bija dabūjis trīs mēnešus ilgu atvaļinājumu, un tagad paziņoja, ka jau pēc nedēļas dosies ceļā un mājās izlietos gadījumu, lai vēlreiz lūgtu viņas tēvam atļauju saderināties. Tad nāca jūsmīgi laimes jūtu izplūdumi par drīzu satikšanos. Viņš ticēja, ka ari Elfrīda būs laimīga. Un pēdīgi vēl piezīmēja, ka rakstīs kuģa aģentam, lai tas pa telegrāfu paziņo Elfrīdai, kad kuģis iebrauks angļu ūdeņos un būs redzams uz jūras, jo paredzot, ka viņa to vēlēsies zināt, lai jau no krasta varētu iet paskatīties.

Elfrīda dzīvoja un kustējās kā sapnī. Neits sākumā gandrīz sadusmojās par viņas neatlaidīgo pretošanos pieņemt dāvanu, bet pamazām meitenes nogurušais un slimīgais izskats viņa dusmas izklīdināja.

Tagad viņš vairs nepalika mājā kopā ar Svankorta ģimeni kā agrāk;

viņš devās biežās un tālās ekskursijās pa visu apkārtni. Viņš paņēma atpakaļ savas izspēlētās kārtis un gribēja aiziet pavisam, bet nespēja. Un, izlietodams radinieka tiesības, nāca un gāja pēc iegribas, bet vienmēr atgriezās.

- Es negribu palikt te vairs nevienu stundu, ja mana klātbūtne jums ir nepatīkama, - viņš kādu dienu ieminējās Elfrīdai. - No sākuma jūs man mēdzāt pārmest, ka esmu pret jums pārāk stingrs un bargs; un nu, kad mana izturēšanās ir grozījusies, jūs apejaties ar mani tik asi.

- Nē, nē. Nesakiet tā.

Viņu draudzības sākumā katram otra izturēšanās bija šķitusi savāda un neparasta. Tagad bija pienācis bridis, kad abiem vajadzēja atvieglināt savu sirdi, izsakot visu, kas to nospieda.

- Man liekas, vislabāk būtu aiziet un nekad jūs vairs neapgrūtināt, -Neits turpināja.

Viņa nesacīja nekā, bet sāpīgais lūgums acīs izteica klusu pārmetumu.

- Vai tad jūs vēlaties, lai es te palieku? - Neits maigi jautāja.

- Jā, - viņa atteica. Cīņā starp uzticību vecai mīlestībai un padošanos jaunai uzvarēja pēdējā.

-Tad es palikšu vēl laiciņu, - Neits atbildēja.

- Nedusmojieties, ka es jums ko slēpju. Iespējams, ka kaut kas notiek; tad man jums šis tas būtu sakāms.

“Vienkārši untumi,” Neits nodomāja un aizgāja ar vieglāku sirdi.

Nākošajā vakarā ap pulksten pieciem, kad Neits vēl nebija atgriezies no garākas ekskursijas pa jūrmalu, Svankorta mājā ienāca kāds svešs cilvēks. Viņš nāca no Strantonas, līdz kurienei pa vasaru bija uzbūvēts dzelzceļš, un atnesa telegrammu.

Misis Svankortc izsūtīja viņam naudu, parakstījās un debēdanta atvēra telegrammu.

Mis Sviinkortei, Endelstola, caur Strantonu no Džonsona, Liverpūlē.

“Amarillis” telegrafē pulksten 4, ka kuģis tiek sagaidīts Kanninga ostā rit pulksten desmitos no rīta.

Tēvs viņu iesauca savā kabinetā.

- Elfrīda, kas tev šo'Telegrammu sūta? - viņš aizdomīgi jautāja.

- Džonsons.

- Dieva dēļ, kas tas par Džonsonu?

- Es nezinu.

- Nu, tas ir smalki! Kas tad lai zina?

- Es par viņu dzirdu pirmo reizi.

- Svarīga lieta, vai ne?

- Es nezinu.

- Kas tā bija par telegrammu?

- Vai tu tiešām to gribi zināt, tēt?

-Jā, es gribu!

- Neaizmirsti, tēt, ka es tagad esmu pilngadīga sieviete.

- Nu, un tad?

- Un kā tādai man varētu būt ari kādi noslēpumi.

- Tev ir, es redzu.

- Sievietei parasti mēdz būt kāds noslēpums.

- Bet viņa tos nepatur sevī. Tādēļ saki vien.

- Ja tu tagad tik ļoti neuzstāsi, tēt, es tev dodu goda vārdu, ka nedēļas laikā visu dabūsi zināt.

- Tavs goda vārds?

- Mans goda vārds.

- Nu labi; man bija savas zināmas aizdomas, tu sapratīsi, un es priecātos, ja būtu maldījies. Man tava uzvešanās pēdējā laikā nemaz nepatīk.

- Tātad uz nedēļas beigām, tēt.

Tēvs neatbildēja, un Elfrīda atstāja istabu.

Tagad viņa uzmanīja pastnieku. Trešās dienas rītā viņš atnesa Stīvena vēstuli, kura bija sūtīta jau no Anglijas. Tā bija rakstīta lielā steigā un neierasti īsa; bet tas, ko viņa tur izlasīja, bija visai svarīgs. Stīvens rakstīja, ka, tiklīdz būs nokārtojis savas darīšanas Liverpūlē, viņš tanī pašā dienā ap pulksten pieciem vai sešiem ieradīsies pie sava tēva Rietumendelstofā; mijkrēslī viņš aizies un sagaidīs Elfrīdu pie baznīcas kapsētā kā agrākos laikos. Viņš šādu satikšanos iecerējis tādēļ, ka neatrod par iespējamu tik vēlā stundā ierasties formālā vizītē viņas tēva namā, bet, neredzējis Elfrīdu tūlīt, viņš neatrastu miera, un laiks vilktos kā mūžība, pirms viņš nebūs to slēdzis savās rokās.

Elfrīda vēl arvien uzskatīja, ka gods un pienākums tai liek ar viņu satikties.

Visu dienu viņa skatījās savam pienākumam cieši acīs, lasīja drūmus dzejoļus, pārdomāja savu izturēšanos un atrada sevī daudz slepenu vēlēšanos.

Tad viņa iegrima melanholiskās sērās, ka ziedo sevi cilvēkam, kuru vienīgo viņas jaunavas goda jūtas drīkstēja atzīt par savu nākamo vīru. Labi, viņa grib to satikt un darīt visu, lai taptu viņa sieva; lai katra citāda varbūtība tiktu jau no paša sākuma padarīta neiespējama, viņa tūlīt uzrakstīja vēstulīti Stīvenam uz viņa tēva mājiņu, noteikdama satikšanās stundu.

Otrā daļa

I

Stīvens bija rakstījis, ka brauks uz Bristoli un no turienes ar tvaikoni uz Strantonu, lai tādā veidā izvairītos no garā ceļojuma caur kalniem no Kairsas. Viņš nezināja, ka dzelzceļa līnija pa šo laiku pagarināta līdz Strantonai.

Pēcpusdienā Elfrīdai ienāca prātā domas, ka no krasta klintīm kuģis laikam būs redzams jau vairākas stundas pirms iebraukšanas ostā. Pienākuma apziņa pret Stīvenu jau bija uzbriedusi līdz tādiem apmēriem, ka viņa labprātīgi uzņēmās izdarīt kaut ko ārpus šī pienākuma - noiet jūrmalā un sagaidīt kuģi, kuram bija jāpārved viņas “izredzētais”.

Diena bija apmākusies. Un, ja dažu labu reizi Elfrīdas nodomus bija izjaukušas drūmas, mākoņiem aizsegtas debesis, tagad turpretī viņas garastāvoklis lieliski saderēja ar smagajiem padebešiem. Velti viņa pūlējās sev iegalvot, ka aiz mākoņiem saule spīd spoži un silti; kādus taustāmus rezultātus tādā veidā panākt neizdevās.

Pāri uzkalniņiem tūlīt aiz muižas parka Elfrīda nonāca pie mazas upītes, kuru viņa mēdza izmantot kā ceļa rādītāju uz jūrmalu. Upīte bija daudz šaurāka par to, kas tecēja Endelstofas ielejā; bez tam tās gultne bija augstāka. Abās pusēs pacēlās klinšainas kalnu nogāzes, bet gar pašu ūdensmalu apmēram divu vai trīs jardu platumā kā mīksts zaļš paklājs pletās trekns zāliens.

Rudens un ziemas laikā ūdens te mēdza izplūst pa visu zālienu; vasarās, kā patlaban, tas tecēja pa šauru kanālu taisni ielejas vidu.

Elfrīdai piepeši uzmācās tāda sajūta, it kā uz viņu kāds skatītos.

Viņa pagriezās un ieraudzīja Neitu. Viņš bija kāpis pār vienu no uzkalniņiem. Elfrīdas sirds iedrebējās laimes trīsās; viņa sajuta savu neuzticību Stīvenam, bet ļāva tam notikt.

- Kādā bezgalīgā vientulībā es jūs atrodu!

- Es eju uz jūrmalu taisni vien gar šīs upītes krastu. Klintīs tā izbeidzas. Tā krīt no liela augstuma kā sudrabots pavediens un, pat nenokļuvusi līdz jūras līmenim, sašķīst ūdens pilienos.

- Kādēļ esat apbruņojusies ar tik smagu teleskopu?

- Es gribu paskatīties pār jūru, - bija tikko sadzirdama atbilde.

- Atļaujiet man to aiznest līdz galam.

Neits paņēma tālskati no Elfrīdas rokām, un viņa neizrādīja ne mazāko pretošanos.

- Tālāk par pusjūdzi vairs nebūs. Redzat, tur jau ir jūra.

Viņš norādīja uz šauru nespodri pelēka ūdens strēmeli.

Ari Elfrīda pavērās uz horizonta pusi, bet neviena kuģa tur nebija.

Tā viņi soļoja tālāk. Brīžiem viens upītes vienā, otrs - otrā pusē, jo straumīte nebija platāka par labu vīra soli. Brīžam viņi gāja gandrīz vai blakus, jo zāliens tapa staigns, ūdens izplūda un krasti sakļāvās ciešāk kopā.

Viena no stāvajām kraujām pamazām tapa lēzenāka un pēdīgi izzuda pavisam, kamēr otra, labajā pusē, aizvien pieņēmās augstumā un piepeši nobeidzās kā nocirsta ar cirvi. Vēl daži soļi, un upītes gultne izbeidzās tikpat spēji.

Viņi nogriezās aiz apmēram asi augsta vaļņa, un ieleja izzuda skatienam. Cik tālu vien acis sniedza - tikai debess un begalīga gaisa telpa; bet lejā, tieši zem viņiem, klusi līgojās okeāna līmenis.

Te upīte izzuda pilnīgi. Gāzdamies no stāvas klints, ūdens pār klinšu radzēm sašķīda smalkās druskās, kas līdzīgi sīkiem lietus pilieniem brāzās lejup un nozuda klinšu spraugās.

- Ko jūs tik pētoši vērojat? - Neits jautāja, sekodams Elfrīdas skatienam.

Elfrīda cieši raudzījās uz jūru, kur tuvāk krastam nekā apvārsnim bija pamanījusi kādu tumšu priekšmetu. No tā, tālu izstiepdamās gar debess malu, cēlās tumīgi pelēka svēdra.

- Puzina kompānijs tvaikonis, kas dodas no Bristoles uz Strantonu, - viņa sacīja. - Es domāju, tas viņš ir - paskatieties. Dodiet man tālskati.

Neits attaisīja vecmodīgo, bet stipro tālskati un pasniedza to Elfrīdai. Viņa bija pavisam noskumusi.

- Nu redzat, es to nevaru noturēt, - viņa sacīja.

- Uzlieciet uz mana pleca.

- Tas ir par augstu.

- Nu tad man padusē.

- Par zemu. Paskatieties jūs manā vietā, - Elfrīda nomurmināja.

Neits pacēla tāskati pie acīm un grieza to, kamēr tvaikonis nonāca

viņa redzeslokā.

- Jā, jums taisnība. Es redzu kompānijas zīmi uz skursteņa - putns ar tikpat lielu knābi, kā paša galva.

- Vai jūs varat pārredzēt kuģa klāju?

- Acumirkli uzgaidiet. Jā, ļoti labi. Pasažieru melnie tēli skaidri atdalās no baltās kuģa krāsas. Viens no pasažieriem patlaban ņem kaut ko no sava biedra. Tālskati, laikam... Jā - tagad viņš skatās šurp, uz mūsu pusi. Mēs droši vien no kuģa ļoti labi esam redzami. Tagad uz jūras laikam sāk līt - viņi apvelk mēteļus un atver lietussargus. Iet lejā, klājs jau gandrīz tukšs - paliek tikai tas viens ar tālskati. Tas ir pavisam jauns cilvēks. Viņš mūs vēro.

Elfrīda nobālēja un nemierīgi sakustējās.

Neits nolaida tālskati.

- Es domāju, iesim labāk uz mājām, - viņš sacīja. - Lietus mākonis driz vien var būt tieši virs mums. Cik jūs esat bāla! Kas jums kaiš?

- Tas droši vien ir jūras gaiss...

- Jūsu vaidziņi laikam ļoti izlepuši, - Neits atteica ar maigu pārmetumu balsī. - Jūras gaiss gan mēdz sārtot pat visbālākos vaigus - vai ne tā, izlutinātais dabas bērns?

Elfrīdas seja atguva krāsu.

- Bet, ja jums tas nāk par ļaunu, otrā pusē jau ari kas redzams, -Neits piezīmēja.

Elfrīda pagrieza muguru tvaikonim un Stīvenam Smitam. Pa labi viņa ieraudzīja to pašu klinšu krāvumu, gar kuru viņi bija nākuši; tas nesniedzās tik tālu uz jūras pusi kā upe, bet nogriezās sānis gar nelielu līci kā dabiska izliekta siena, stiepdamies tālāk pa kreisi. Tā virzienu varēja noteikt pēc klinšu virsotnēm, kuru melnais pelēkums radīja drūmu iespaidu.

- Ar klintīm un kalniem bieži ir kā ar cilvēkiem; viņiem piemīt tas pats, ko mēdz saukt par personību un kas nebūt nav atkarīgs no viņu lieluma. Dažreiz mazs klints bluķis atstāj stiprāku iespaidu, nekā lielu kalnu strēķi. Tas atkarīgs - gluži kā cilvēkiem - no viņu ārējā izskata.

- Es uz šo klinti nevaru skatīties, - Elfrīda sacīja. - Tā izskatās tik šausmīga. Man dreb sirds, uz to raugoties. Iesim prom.

- Vai jūs mākat kāpt? - Neits jautāja. - Ja varat, uzkāpsim pa šo taciņu šim vecajam drūmajam zellim uz muguras.

- Ak, - Elfrīda nicinoši noteica, - esmu kāpusi stāvākos kalnos nekā šis.

Viņi sāka kāpt uz augšu pa šauro taciņu. Ar sūnu apaugusi šķērssiena atdalīja viņus no jūras kā dabisks aizsargs pārgalvīgiem kāpējiem. Taka veda aizvien augstāk pār bezdibeni un tad, pašā kalna virsotnē, nogriezās uz zemes pusi.

- Misis Svankorte, ņemiet manu roku, - Neits piedāvāja.

- Man vienai ir labāk - paldies.

Bet neuzkāpusi vēl ne pusceļā, viņa apstājās, lai atņemtu elpu. Neits pastiepa atbalstam roku.

Elfrīda pasniedzās viņam pretim, un roku rokā viņi uzkāpa uz klints. Sasnieguši virsotni, viņi apsēdās.

- Ak Dievs, kāds varens augstums! - Neits izsaucās, skatīdamies pār jūru. Ūdenskritums lejā, skatoties no augstuma, kur tie tagad atradās, izlikās kā niecīga straumīte.

Efrida paskatījās pa kreisi. Tvaikonis bija atkal redzams un, pateicoties skatam no augšas, likās vēl tuvāk pie krasta.

- Redziet, te, krastā, viss ir tik kluss, ne mazākās vēja pūsmas, -Neits iesāka. - Bet tomēr pār mums joņo īsts viesulis. Vējš, no jūras puses augšup nākdams, atduras pret klints sienu, virzās gar to uz augšu, tad pēc inerces likuma drāžas gaisā, lokveidīgi izliecas pār mūsu galvām un nozūd aiz muguras. Tas ir tā kā ūdenskritums pretējā virzienā - tikpat īsts, kā Niagāras kritums - ar to mazo starpību, ka tur darbojas ūdens, te gaiss, tur viņš krīt, te viņš ceļas. Skatieties šurp.

Neits pacēla akmentiņu un pār kalnu meta uz jūras pusi, bet, sasniedzis klints malu, akmens nekrita vis lejā, bet kā putns pacēlās gaisā, pagriezās atpakaļ uz klints pusi un nokrita zemē kaut kur aiz Elfrīdas un Neita, kuri nejuta ne mazākās vēsmas.

- Tādēļ pār Niagāru tūlīt pie paša krituma var pārbraukt laivā pa gluži mierīgu ūdeni, kamēr turpat blakus virpuļi griežas vienās šļakatās. Mēs savā ziņā šeit atrodamies taisni tādā pašā stāvoklī. Ja aiziesiet piecdesmit asis uz viņu pusi, jūs sajutīsiet stipru vētru. Jādomā gandrīz, ka pa apakšu kāda gaisa strāva iet atkal atpakaļ uz jūras pusi.

Neits piecēlās un pārliecās pār krastu. Bet tikko galva noliecās pār malu, vējš piepeši norāva no tās cepuri un aiznesa uz jūras pusi.

- Es jums sacīju, ka vējš te griežas atpakaļ, - Neits iesaucās un nokāpa gar krasta akmeņaino sienu pēc cepures.

Elfrīda brīdi gaidīja, Neits neatgriezās; viņa gaidīja vēl - no Neita nebija ne miņas.

Nokrita viens otrs lietus piliens; tiem sekoja stipra lietusgāze.

Viņa piecēlās un piegāja pie krasta. Dažas pēdas zemāk no gludās akmens sienas stiepās līdzena horizontāla josla, uz kuras varēja labi atsperties; tai sekoja stāva, bet īsa nogāze, un tad sākās bezdibenis.

Uz nogāzes viņa ieraudzīja Neitu; cepuri viņš bija dabūjis un uzlicis galvā. Nometies uz ceļiem un turēdamies pie akmens sienas, viņš pūlējās aizsniegt horizontālo joslu. Jau tā gludo slīpumu lietus bija padarījis vēl slidenāku; sausā laikā uz tā varēja noturēties daudz labāk.

- Man grūti tikt atpakaļ, - Neits sacīja.

Elfrīda juta sirdij uzgulstamies kā smagu akmeni.

- Bet jūs taču varat tikt atpakaļ? - viņa izbailēs iesaucās.

Neits saņēma visus spēkus; vairākas minūtes viņš nopūlējās velti — uz pieres parādījās sviedru lāses.

- Nē, es nevaru, - viņš atteica.

Elfrīda noprata, ka Neitam draud briesmas. Tagad viņa zināja tikai vienu: vajadzēja palīdzēt! Ar vienu lēcienu viņa bija zemē no krasta, atspērās pret tālskati, un, iekams Neits vēl bija paspējis noprast, ko īstenībā viņa dara, Elfrīda tam jau pasniedza roku.

- Ak, Elfrīda, ko jūs darāt! - viņš pārmeta. - Jūs tīšuprāt dodaties briesmās.

Un - kā par pierādījumu šiem vārdiem - pie pirmā mēģinājuma ar Elfrīdas palīdzību tikt augšā, abi noslīdēja vēl zemāk, līdz Neitam beidzot izdevās atsperties ar kāju pret kādu kvarca gabalu, kas bija pārkāries pār pašu bezdibeņa malu. Stingrāk atspiedies uz radzes, viņš saturēja ari Elfrīdu; tālskatis bija izslīdējis un tagad, novēlies pār malu, nozuda bezdibeni.

-Turieties pie manis labi cieši, - viņš pamācīja.

Elfrīda abām rokām aptvēra Neita kaklu tik cieši, ka nekādā ziņā nebūtu varējusi krist, kamēr vien turējās Neits.

- Tagad esiet mierīga un nepārsteidzieties, - viņš turpināja. - Kamēr stāvam uz šī kvarca bluķa, mēs esam pilnīgā drošībā. Pagaidiet brīdi, es apsvēršu, kas tagad vislabāk būtu darāms.

Viņš pievērsa acis prātus mulsinošajam dziļumam zem viņiem un pārdomāja stāvokli.

Ar vienu skatienu pietika, lai viņš aptvertu šausmu pilno patiesību. Atlika vienīgi divas izredzes - ja neizdevās sasniegt horizontālo joslu, viņiem bija paredzama drausmīga nāve bezdibenī. Bet, lai tiktu atpakaļ augšā, vajadzēja atgūt spēkus, kurus tas jau bija izlietojis, būdams viens pats. Neizpratnē, ko darīt, viņš mierīgi noskatījās sava briesmīgā ienaidnieka sejā.

Apkārtnes iedzīvotāji mēdza apgalvot, ka šinī vietā klints paceļas septiņsimts pēdas virs jūras līmeņa, un mērīšana bija pierādījusi, ka augstums te tiešām nav nav ne par sprīdi mazāks kā sešsimt piecdesmit pēdu.

Ūdens vara te bija strādājusi savu darbu: viļņi, nākdami pār okeānu no pašas Amerikas krastiem, pa garajiem gadu simteņiem bija izgrauzuši akmeņaino piekrastes krūti, un tagad, kur vien acis meta, tur rēgojās pretim aizas, spraugas, draudīgi nokārušies klints bluķi un bezdibeņi. Te stāvēja lieli drūmi akmens milzeņi, kurus kā piekritēju bars ieslēdza mazākie brāļi. To bija tik daudz, ka iedzīvotāji nebija varējuši dot katram savu vārdu; un ari neviens sentēvu nosaukums nebija saglabājies, lai liecinātu par gadu simteņu ilgām tradīcijām.

Šim klinšu krāvumam vēl bīstamāku izskatu piešķīra tumšā nokrāsa. Jūras negaisi, kas drāzās tā melnajā sejā, bija sadrumstalojuši virsotnes. Likās, ka smagais bluķis bez atbalsta karājas mitrajā gaisā, šausmās likdams nodrebēt skatītāja sirdij.

- Kvarca gabals, uz kura es tagad stāvu, ir diezgan stiprs, - Neits beidzot pārtrauca stindzinošo klusumu. - Tagad darīsim tā. Lieniet pa mani augšā, līdz jūsu kājas aizsniedz manus plecus. Tad, man šķiet, jūs varēsiet uzrāpties uz klints.

- Un ko darīsiet jūs?

- Es gaidīšu, kamēr jūs aizskriesiet un atsauksiet palīgus.

- To man jau vajadzēja darīt tūliņ no paša sākuma, vai ne?

- Es lēnām slīdēju uz leju un varbūt bez jūsu smaguma nebūtu atradis cietu atbalsta punktu. Bet tagad nerunāsim par to! Esiet dūšīga, Elfrīda, un lieniet augšā.

Elfrīda sagatavojās kāpt, bet vēl ieminējās:

- Šis ir tas brīdis, kuru es paredzēju toreiz uz torņa. Es zināju, ka viņš nāks.

- Tagad nav laika nodoties māņticībai, - Neits aprāja. - Atstājiet to citai reizei.

- Labi, - Elfrīda pazemīgi padevās.

- Nu, tagad lieciet savu kāju manā rokā. Tā - tagad otru. Tā... labi... vareni. Turieties pie mana pleca.

Viņa ielika kāju kāpslī, kuru tas izveidoja no savas rokas, un nu bija diezgan augstu, lai pārskatītu krasta līdzenumu.

- Vai jūs tagad varat uzlīst uz klints?

- Es domāju, ka ne. Pamēģināšu.

- Ko jūs tagad redzat?

- Kalnu ganības.

- Un ko tajās?

-Silus un zāli.

- Un vairāk neko - nevienu cilvēku?

- Nevienu.

-Tad mēģiniet kāpt augstāk. Redzat tur to sīksto sakni? Pieķerieties tai labi stipri ar roku, bet nepaļaujieties uz to par daudz. Tad uzkāpiet man uz pleca, varbūt tad sasniegsiet augšu.

Drebēdama pie visām miesām, Elfrīda izpildīja Neita norādījumus. Viņa pārdabiskais miers strāvoja uz meiteni un piešķīra tai neparastu drosmi.

Viņa taisīja lēcienu un bija augšā, no turienes pagriezās paskatīties uz Neitu.

Elfrīdas izmisīgais lēciens bija pagrūdis uz leju Neitu, un kvarca gabals zem viņa kājām izlūza. Patiesībā tas bija jau caur un cauri saplaisājis un sabirzis gadu simteņiem ilgajā salā un lietū - pietiktu arī niecīgāka grūdiena, lai tas atrautos no klints.

Akmens lēnām sāka kustēties. Neits abām rokām pieķērās pie kādas viršu saknes.

Atbalsts zem kājām bija zudis; viņš dzirdēja, kā akmens dārdēdams krita gar klints sienu un iegāzās bezdibeņa tumsā.

Sakne, pie kuras Neits bija pieķēries, notrūka, un viņš sāka slīdēt lejā. Tas bija šausmu pilns bridis. Elfrīdai izlauzās skāņš vaids, viņa nolieca galvu un aizklāja seju rokām.

Sienā, gar kuru Neits patlaban slīdēja, vietvietām no klinšu spraugām rēgojās tālāko veģetācijas priekšclnītāju sīkie puduriši. Vietā, kur bija vislielākais slīpums, Neitam izdevās vienu no tiem satvert. Sprīdi pa sprīdim slīdēdams zemāk, viņš vēlreiz izmisīgi mēģināja atsperties pret vienu no zāļu puduriem. Tas bija pēdējais no izkaltušajiem augiem, aiz kura rēgojās vienīgi klints melnais kailums.

Puduris turēja, un Neits vairs neslīdēja tālāk, bet viss viņa ķermeņa smagums tagad vārda pilnā nozīmē karājās mata galā.

Neskatoties uz šausmīgo saspīlējumu, Neits vēl atrada tik daudz aukstasinības, lai klusi sevī pateiktos Dievam, ka Elfrīda tagad atrodas drošībā.

Bet viņa, izbailēs saliekusies, sēdēja uz krasta malas, salikusi rokas kā lūgšanā. Redzēdama, ka Neits atkal apstājies, viņa pielēca kājās un iesaucās:

- Ak, kaut jel varētu jūs izglābt - paspētu aizskriet pēc palīga! Ak, kaut labāk es varētu nomirt! Kāpēc jūs tik ļoti gribējāt mani glābt!

Un viņa strauji pagriezās, lai skrietu prom.

- Elfrīda, cik ilgi tas vilktos - noskriet līdz Endelstofai un atpakaļ?

-Trīs stundas ceturkšņus.

- Tad tas ir velti; manas rokas neizturēs ilgāk par desmit minūtēm. Vai tuvumā tiešām nav neviena cilvēka?

- Nē, tikai nejauši varētu gadīties kāds garāmgājējs.

- Tad tādam ari nebūtu nekādu glābšanas līdzekļu. Vai ganībās nav kāds koks vai kārts gabals?

Elfrīda apskatījās. Visapkārt - tāli un plaši - sārtoja vienīgi sils un reti zāļu laukumi.

Minūti - varbūt vairāk - abi nogrima klusās domās. Tad Elfrīdas seja piepeši mainījās, tajā iestarojās gaišs prieks. Viņa atliecās no krasta un nozuda Neita acīm.

Neitu pārmāca drausmīgas vientulības sajuta.

II

Drūmi, izgrauzti un šausminoši klinšu gabali šinī vietā gar jūras malu bija sastopami tikpat bieži kā kaijas. Bet šis - viens no visdrausmīgākajiem. Šīs virsotnes pat zinātnieki savos pētījumos labprāt mēdz apiet ar līkumu. To arī Neits tagad izbaudīja pārpārēm.

Viņš vēl arvien bija pieķēries pie saknes - gan ne tādā ārprāta izmisumā, kā no sākuma, bet ar stūrgalvīgu apņemšanos turēties līdz pēdējam, lai dotu Elfrīdai pēc iespējas ilgāku laiku viņas nodoma - lai tas būtu, kāds būdams, - īstenošanai.

Neits prātoja, ko varētu nozīmēt Elfrīdas piepešā nozušana, un nespēja atsvabināties no instinktīva slēdziena, ka cerības izglābties ir ļoti vājas. Cik nu viņš pats varēja spriest, glābiņu solīja vienīgi kāda virve vai kārts, ko viņam varētu pasniegt, bet nekā tāda te tuvumā nebija.

Apkārtnē nebija nedz mājokļu, nedz žogu; retu reizi silos ieradās viens otrs gans ar savu lopu baru, lai noganītu īso, sauso zāli.

Neits vēl nekad nebija lūkojies nāvei tik tieši acīs, un pat tagad tā viņam likās tik neiespējama. Kā tas līdzīgos gadījumos mēdz notikt, viņš nedomāja ne par pagātni, ne par nākotni, tikai juta dabas viltīgo nolūku iznīcināt viņa dzīvību, un viņā modās dziņa izjaukt šo dabas nodomu.

Neits palūkojās visapkārt un tikai tagad noprata visu patiesību -viņš bija pieplacis pie klints krasta milzu cilindra iekšējās iedobtās sienas, pār kuru pletās debesis, bet apakšā klusi šalca pelēki viļņi; klints, izliekdamās pa kreisi un pa labi, ieslēdza sevī līča ūdeņus pusaplī. Tad viņš paskatījās taisni lejā, zem sevis: šausmas dvesa pretim no katras spraugas, baigi atbalsodamās cilvēka sirdi.

Kādas dīvainas nejaušības dēļ Neitam taisni pretī, aci pret aci, no klints lūkojās pārakmeņojies troglodīts. Šī zemeslodes senatnes liecinieka pārakmeņotās acis raudzījās uz viņu no sava klinšu kapa. Miljoniem gadu šķīra viņu dzīves, bet nu viņi te skatījās acīs viens otram un - nāvei. Tas bija vienīgais priekšmets viņa redzeslokā, kurš -tāpat kā viņš tagad - reiz bijis dzīvs un kuram bijis miesisks ķermenis, ko glābt no nāves rokām. Un tagad viņam bija jāaiziet bojā, tāpat kā šim troglodītam...

Viņa domas sniedzās cauri mūžībai un apstājās pie pasaules sākuma. Viņš redzēja mežonīgus cilvēkus zvēru ādās ar akmens āvām un koka šķēpiem rokās. Tie dzīvoja mežu biezokņos, alās un varbūt arī tuvējā līča klintīs. Pirms tiem bija vēl agrāki laikmeti ar milzīgiem ziloņvei-dīgiem kustoņiem - visi juku jukām. Vēl tālāk pirmatnē - lieli, zobaini putni; garā virknē aiz viņiem milzu krokodili, ihtiozauri, pūķi un tā tālāk, līdz pēdīgi Neita acu priekšā atkal nostājās tagadne un viņš pats.

Šīs ainas izstrāvoja caur Neita smadzenēm pusminūtes laikā, un nu viņš atkal atgriezās pie pārdomām par savu stāvokli. Tātad atlika tikai mirt? Viņš iedomājās Elfrīdu vienu, bez sava stiprā atbalsta, un sirds skaudri iesāpējās. Viņš bija cerējis, ka viņa to glābs, bet kā lai nespēcīga meitene to varētu? Viņš neuzdrošinājās ne pakustēties. Vai tiešām nāve jau izstiepa pēc viņa savu roku? Un agrākā pārliecība, ka izdosies izrauties no tās skāvieniem, sāka lēnām, bet neatvairāmi zust.

Un tomēr - viņš vēl ciešāk pieplaku klints sienai.

Vētras norūdīti ļaudis, kuri savas dienas un lielākoties arī naktis pavada ārpus mājām, drīz vien atsakās no uzskatiem, ka daba spēj būt vienīgi poētiska. Šie ļaudis iepazīstas ar tās untumaino seju. Viņa nesniedz balvas un nepatikšanas pārmaiņus, izlīdzinādama ļaunumu ar labumu, vienu dienu pludinādama savu laipnību kā saules zelta vizmu un otru dienu sūtīdama drūmas vētras. Nē, viņa, nepakļaudamās nekādiem likumiem, uzbrūk ar nežēlīgu cietsirdību vai apbalvo ar pārpilnu laimi vienīgi savas untumainās iegribas vadīta. Viņai ir tikai divi paņēmieni - lutināt savus mīluļus un cietsirdīgi vajāt nelaimīgos. Dažubrīd šķiet, ka viņas iedomās slēpjas noziedzīgi zaimi - prieks, kādu izbauda plēsoņi, rotaļādamies ar savu upuri.

Neitam tamlīdzīgi uzskati līdz šim bija likušies muļķīgi, bet tagad viņš ar tiem samierinājās. Viņa mokām pievienojās vēl jaunas ciešanas. Sāka līt, un aukstas lāses mācās virsū ar neparastu neatlaidību. Viņš ievēroja ko pavisam jaunu - lietus nelija vis no augšas uz leju, bet drāzās no apakšas uz augšu. Stiprā gaisa strāva krasta iedobumā rāva lāses augšup gar klints sienu ar pārdabisku spēku; Neits juta tās triecamies miesā kā aukstas adatas. Viņu pārmāca sajuta, ka šis dīvainas lietus lāses to tūliņ atraus no sienas. Nekad lietus dabiskā virzienā nespētu sagādāt tadas mokas. Viņš bija izmircis līdz ādai, ūdens bija pasargājis tikai divas vietas - tie bija viņa pleci un cepures virsa.

r

Vējš, kurš cituviet pat nebija manāms, te pūta ar milzīgu sparu, plosīja Neita apģērbu un rāva viņu uz augšu. Likās, visi dabas spēki apvienojās, lai uzbruktu savam laupījumam; tā nebija gausā, nogurdinošā naidošanās, kas vairāk iznīcina cilvēka pacietību, nekā viņa spēkus. Tas bija tiešs, nežēlīgs uzbrukums no visām pusēm - aktīvs, stingrs, uzvaras kārs.

Neitas savu roku spēku bija novērtējis pārāk augstu; tās sāka gurt un atslābt.

“Viņa vairs nenāks; desmit minūtes jau pagajušas,” viņš nodomāja.

Atrazdamies šais neparastajos apstākļos, viņš maldījās: bija pagājušas tikai trīs minūtes.

“Vēl otrtik, un es vairs nespēšu noturēties,” viņš prātoja un atkal, kā jau tamlīdzīgos gadījumos mēdz notikt, kļūdījās.

“Ir vasaras pēcpusdiena,” viņš domāja tālāk, “bet es savu mūžu neesmu piedzīvojis tik saltu, smagu lietusgāzi vasaras laikā.”

Viņš atkal maldījās. Tas bija visparastākais lietus, un arī gaiss bija silts, tikai viņa drausmīgais stāvoklis padarīja iespaidu tik ārkārtīgu.

Neits vēlreiz paskatījās lejā - vējš sāka raustīt viņa matus, drāzās vaigos, spiedās acīs - un atkal neredzēja zem sevis neko citu, kā tikai klaju, vienmuļu ūdens līmeni, kurš viņam likās bezgala tāls un dziļš.

Drūmais garastāvoklis padarīja apkārtni daudz tumšāku, nekā tā bija īstenībā. Ūdens viņam šķita šausmīgi melns un baiguma pilns, lai gan patiesībā tā krāsa bija zilgani pelēka. Lejā vīdēja šaura balta putu svītra, bet viļņu dārdoņa bija tik tāla, ka izklausījās kā klusa čalošana. Melns ūdens ar gaišu liniju gar malām; Neitam likās, ka tas ir viņa līķauts ar baltām bārkstīm.

Pasaule Neitam tagad bija apgriezusies otrādi. Apakšā bija tumšais gaiss un nezināmais dziļums, no kura drāzās lietus, bet augšā - cietais drošais pamats, kur atradās viss, ko viņš mīlēja.

Neits ieklausījās. Divas balsis viņš skaidri izšķīra: vētras šņākoņu, kura te rimtāk, te spējāk triecās ausīs, un neizdibināmā ūdens klaida ievaidēšanos tālu leja, kad tas sakustējās, lai veltu pret klinti jaunus viļņu milzeņus.

Neits vēl arvien turējās. Vai tā bija viņa ticība Elfrīdai? Varbūt. Jo mīlestība ir ticība un tā spītē visiem negaisiem...

Neviens nebūtu ticējis, ka saule vēl uzspīdēs tik lietainā vakarā kā

šis. Bet tā parādījās - zemu, zemu pār jūru. Tā nelēja, kā parasti, zeltainos starus pār zemes visattālākajām nomalēm, bet sarkana, kā asinīm noplūdusi bumba, nolūkojās pār bezgalīgo, tumšo ūdeni. Neits apzinājās savu vērtību un, lai gan to nekad nepūlējās izrādīt, tomēr jutās attīstītāks un tālredzīgāks par parastiem vidusrmēra cilvēkiem. Ari tagad tas nespēja atteikties no pārliecības, ka dažā ziņā viņa nāve pasaulei tomēr būs zaudējums, un sāka vēlēties, kaut viņa vietā būtu lemts iet bojā kādam mazāk vērtīgam intelektam.

Viņš atvadījās no dzīves un garā pūlējās gremdēties nezināmās mūžības svinīgajos dziļumos. Cerības uz glābšanu bija viņu pametušas. Un taisni šinī miera pilnajā un apzinīgajā padošanās brīdī neizbēgamai likteņa varai viņš pamanīja, ka augšā, pie krasta malas, kaut kas sakustas.

Viņš pameta acis augšup: tā bija Elfrīdas galva.

Neits no jauna gatavojās sveikt cerības uz dzīvi.

Kāda iekšēja laime atspīd cilvēka sejā, kas pēc ilgas vientulības atkal reiz satiek drauga sirsnības pilno skatienu! Cik sirsnības un dziļas pateicības pilni mēdz būt to ļaužu vaibsti, kas mūža lielāko daļu pavada vientuļās bākās, nerimstošās viļņu čaloņas ieslēgti, kad tie necerētā brīdī no garāmejoša kuģa saņem draudzīgi uzsaukto “Sveiks!”. Viņu laimē pārplūstošās sejas spēj aizkustināt visaukstākās sirdis.

Daudz lielākas un karstākas sirsnības pilns bija skatiens, kuru Elfrīda izlasīja Neita acīs! Viņa vaibstos bija iegūlušas grumbas, un katrā no tām staroja pateicība. Viņa lūpas sakustējās - Elfrīda, bet vārds nomira uz lūpām. Viņa acīs mirdzēja dziļa mīlestība un karsta pateicība.

Elfrīda bija atgriezusies! Ko viņa gribēja darīt, Neits nezināja. Varbūt tikai noskatīties viņa nāvē. Nu, lai! Viņa bija atnākusi, nebija to atstājusi - un tā bija laime.

Tas bija pavisam kas jauns, ka Neits, šis lielais, varenais Neits, kura priekšā Elfrīda bija niecīgs bērns, ka Neits, kurš viņu varēja atgrūst no sevis, kā koks nomet putna ligzdu, ka Neits, kas viņu pārspēja visās attiecībās un apbēdināja līdz rūgtām asarām par tās niecīgumu, ka šis pats Neits sajuta tādu pateicību par vienu vienīgu skatienu!

Elfrida paskatījās uz viņu; viņas seja bija mitra no lietus un asarām. Neits nevarīgi pasmaidīja.

Kāds cēls miers!” Elfrīda nodomāja. “Cik liela un cildena sirds, kas šādā bridi spēj būt tāda miera pilna!”

Šinī brīdī Elfrīda būtu varējusi mirt viņa dēļ vai desmit reizes.

Tumšs tvaikoņa stāvs aizslīdēja gar horizontu: viņa to vairs neievēroja.

- Cik ilgi jūs vēl varētu turēties? - viņa bālām lūpām sauca pret vēju.

- Četras minūtes, - Neits atsaucās vārgā balsi.

- Bet ja ir droša cerība, ka tiksiet glābts?

- Septiņas vai astoņas.

Tikai tagad viņš ievēroja, ka Elfrīda tur rokās balta audekla murskuli un pati ir tapusi neparasti tieva. Šinī brīdī meitene šķita tik smalka un lokana, ka vējš, likās, salieks viņu zem smagajām lietus lāsēm, kas cirtās tās sejā, krūtis un sānos. Elfrīdas samirkušās drēbes bija aplipušas augumam tik cieši, ka viņa izskatījās kā ieģērbta cimdā.

Viņa neievēroja auksto lietus lāšu cirtienus un nosēdusies sāka plēst balto audeklu garās šaurās strēmelēs; tikai, kad lietus par daudz spiedās acīs, viņa tās steidzīgi izslaucīja ar roku. Kad audekls bija saplēsts, viņa sāka siet strēmeles vienu otrai galā un beigās sagrieza tās, kā mēdz darīt, virves vijot. Pēc neilga brīža bija gatava diezgan stipra virve vairāku asu gammā.

- Vai jūs varēsiet sagaidīt, kamēr es to sasienu? - viņa jautāja, bridi pa bridim pamezdama lejā uz Neitu baiļu pilnu skatu.

-Jā, ja tas nevilktos pārāk ilgi. Cerība man devusi neticamu spēku.

Elfrīda vēlreiz palūkojās lejā un tad atkal čakli ķērās pie darba -saplosīja atlikušo audeklu šaurākās strēmelēs, sasēja tāpat kā pirmās un aptina ap pirmo, resnāko, saiti, lai tā netrūktu.

Neits uzmanīgi sekoja Elfrīdas darbam un bija ne vien izpratis viņas nodomu, bet jau apdomāja tālāko plānu.

- Tagad es varu noturēties vēl kādas trīs minūtes ilgāk, - viņš sacīja, - izlietojiet šo laiku un pamēģiniet, vai mezgli turēs?

Elfrīda acumirkli paklausīja; viņa uzmina kāju uz saites viena gala un ar visu spēku rāva to uz augšu. Viens no mezgliem atraisījās.

- Ak Dievs! Ja tas būtu izslīdējis! - viņa izbailēs iesaucās.

Viņa sasēja un pārbaudīja vēlreiz. Tagad saite bija stipra.

- Kad būsiet nolaidusi virvi, - viņš pamācīja, atkal ieņemdams savu agrāko pavēlnieka pozīciju, - tad atejiet no krasta, cik tālu vien iespējams, nometieties aiz kāda klints gabala un turiet galu ar abām rokām.

Viņš bija iedomājies kādu vēl labāku paņēmienu, bet baidījās, ka neizdošanās gadījumā varētu draudēt briesmas Elfrīdas dzīvībai.

- Es to apsēju ap vidukli, - Elfrīda sauca, - tagad nometīšos pavisam zemē un turēšu virvi abām rokām, cik stipri vien varēšu.

Elfrīda darīja tieši to, ko Neits nebija iedrošinājies izsacīt.

- Kad būšu gatava, es trīs reizes paraustīšu virvi, - viņa turpināja. -Bet esiet uzmanīgs, ak, esiet ļoti uzmanīgs, es jūs lūdzu!

Viņa nolaida virvi, lai izmēģinātu tās garumu no Neita līdz klints gabala paaugstinājumam, un tad nozuda aiz kraujas.

Virve karājās pie Neita pleca; pēc dažiem acumirkļiem tā trīs reizes sakustējās.

Viņš nogaidīja vēl bridi, tad satvēra galējo mezglu.

Bīstamais klints slīpums tagad nāca par labu: tikai puse no Neita ķermeņa smaguma balstījās uz savītajām audekla strēmelēm. Seši septiņi strauji roku tvērieni, ceļgalu atsperšanās pret mezgliem, un viņš bija glābts, glābts ar Elfrīdas rokām!

Neits izstaipīja sastingušos locekļus kā atmodies gulētājs.

Ieraudzījusi izglābto, Elfrīda ar prieka saucienu uzlēca kājās. Viņu acis satikās, un šinī īsajā skatienā atspīdēja ilgi apslēptās jūtas; tas bija garš stāsts, kas izpaudās vienā mirklī. Kāds impulss, kuram neviens no abiem nespēja pretoties, pagrūda viņus vienotram pretim, un tie ieslīga viens otra apkampienos.

Šinī brīdī Elfrīdas acis kā nejauši pavērsās uz jūras pusi - tvaikonis vairs nebija saredzams.

Pāri plūstoša gaviļu sajūta, ka izglābusi no šausmu pilnas nāves cilvēku, kuru tā cienīja, satricināja viņu līdz dvēseles dziļumiem; šīs izjūtas izaicinoši nostājās pretī pienākuma jūtām pret Stīvenu un neprāta pārgalvībā aicināja spītēt dotajam solījumam. Viņas griba tagad atradās pilnīgā jūtu varā; kā vadošā vara tā bija zudusi. Aizmirsties Neita rokās, kā patlaban, šķita slavas un uzvaras vainagojums visai viņas līdzšinējai dzīvei. Varbūt tā bija tikai pateicības radita sajūsma, ko viņš tai patlaban izrādīja; varbūt viņš to nemaz nemīlēja. Bet nekas: bija labāk būt lielāka cilvēka verdzenei, nekā - mazaka karalienei. Tādas un līdzīgas domas juceklīgi joņoja pa Elfrīdas jūtīgo dvēseli.

Elfrīda stāvēja Neitam tik tuvu šai jūsmīgajā apskāvienā zem šņācošām lietus gāzēm, ka tuvāk nebūtu vajadzējis pieliekties, lai viens otru noskūpstītu. Bet viņš neskūpstīja. Tāda nu reiz bija Neita daba -viņa smalkjūtība neatļāva izmantot Elfrīdas neaizsargāto, kaislīgo mīlestības apliecinājumu, kurš tam tagad gluži neviļus bija atklājies.

Elfrīda pirmā atģida savu stāvokli un lēni pūlējās atraisīties no Neita rokām.

Neits viņu palaida vaļā un pētoši aplūkoja no galvas līdz kājām. Viņa izskatījās sīciņa kā bēms. Tikai tagad Neits saprata, kur meitene bija ņēmusi materiālu virves pagatavošanai.

- Elfrīda, mana Elfrīda! - viņš laimē iesaucās.

- Tagad man jāiet, - viņa sacīja, nosarkdama pār visu seju, kurā kauns mijās ar prieku. - Sekojiet man nelielā attālumā.

- Lietus un vējš izspiedīsies līdz pat kauliem - jūs saaukstēsieties. Dievs lai jūs par to svētī! Ņemiet manu mēteli.

- Nē, man skrejot būs silti.

Elfrīdai mugurā nebija nekā vairāk, kā tikai virsdrēbes vai, citiem vārdiem sakot, kostīms. Tā bija īsta sievietes asprātība, ar kādu viņa bija atradusi glābšanas līdzekli. Kamēr Neits mocījās drūmās nāves domās virs prātus mulsinošā bezdibņa, viņa bija noģērbusi visu, kas tai bija mugurā, atskaitot virsdrēbes. Krastā vēl mētājās saplosīti drēbes gabali.

- Es pie mitruma esmu pieradusi, - Elfrīda teica. - Nez cik reižu, jādama ar Pensiju, esmu salijusi caur un cauri. Ardievu, līdz tiksimies istabā pie silta uguns, pilnīgā apģērbā un omulīgā garastāvoklī.

Tad viņa aizskrēja zem lietus gāzēm viegli kā zaķēns vai drīzāk - kā putns, kurš laižas gar pašu zemi, it kā grasīdamies pacelties gaisā. Drīz viņa nozuda skatienam.

Neits bija viscaur salijis, un tagad viņu pārņēma nepatīkams saltums, bet sirds pukstēja mierīgi un laimīgi. Viņš sajuta cieņu pret Elfrīdas kautrīgo smalkjūtību, kas lika tai atraidīt viņa pavadonību sava trūcīgā apģērba dēļ. Bet, nepieciešamības šķirtam no viņas kaut uz pusstundu, Neitam smagi uzgūlās zaudējuma sajūta.

Viņš uzlasīja visus saplosītā apģērba audekla, mežģīņu un izšuvuma gabalus un rūpīgi pārlika pār roku. Turpat zemē viņš ieraudzīja kādu mitru, saburzītu aploksni. Cenšoties to izgludināt, vējš negaidot izrāva viņam no rokām kādu papīra strēmeli.

Papīrs aizvirpuļoja uz labo, tad uz kreiso pusi, uzplīvoja gaisā pār jūru, bet piepeši tika atdzīts atpakaļ un pārmests Neitam pār galvu.

Neits, ar skatienu izsekojis strēmeles lidojumam, pēdīgi satvēra to rokā, aplūkoja, vai papīram vispār ir kāda vērtība, un no slapji salijušiem burtiem izprata, ka tā ir bankas zīme uz mis Svankortes vārda par divsimts mārciņām.

Neits salocīja paīpra gabalu, cik labi vien to atļāva mitrums, saudzīgi iebāza kabatā un pa Elfrīdas pēdām devās uz mājām.

Pa to laiku Stīvens bija izkāpis Strantonas ostā un ieelpojis dzimtenes gaisu.

Viņa seja bija saulē iedegusi, ūsas tapušas manāmākas, un tikko uzdīgusi an bārda.

Neskatoties uz nepārtraukto lietu, kurš gan bija nedaudz pierimis, viņš paņēma rokā mazu ceļa somu, atstāja visu pārējo bagāžu piestātnē un devās uz augšu Austrumendelstofas kalnājos. Šī vieta baudīja vairāk saules gaismas un mazāk jūras vētru nekā Rietumendelstofa, un, lai arī abi apgabali atradās gluži tuvu, starp tiem nebija gandrīz nekādas līdzības. Austrumendelstofa bija mežiem bagāta un ļoti auglīga zeme; tāltāli tika slavēts lorda Laksiljena pils un parka skaistums; un te nebija atrodami klajie melnie augstumi, kuri radīja tādu vientulības sajūtu gar visu piekrasti, izņemot ieleju, kur atradās mācītāja muiža un vecā Kregas pils.

Stīvens bija jau gandrīz sasniedzis kalnu grēdas virsotni, kad atkal sāka gāzt lietus. Viņš apskatījās, kur varētu paslēpties, un devās uz augšu pa kādu šauru, stāvu, bieziem lazdu krūmiem kupli noaugušu taciņu. Tālāk augšā šī taka beidzās pie paša lielceļa, kur pār to nokārās tādas pašas krūmiem apaugušas klintis. Šinī vietā Stīvens atrada aizsegu no lietus un pavērsa skatu uz kreiso pusi. Viņa acu priekšā pavērās tāls skats pār visu apgabalu.

Viņš paskatījās uz ieleju, kur atradās Elfrīdas mājas.

Tā bija skaista aina, kas no šejienes atklājās viņa acīm: te kalni, te lejas; tieši blakus biezi krūmu puduri, bet tālumā - pauguri un ielejas, krūmi un klinšu bluķi saplūda tumši brūnā kopumā, palēnām izzuzdami viendabīgā miglā. Kuplie krūmu puduri, zem kuru zariem Stīvens bija atradis patvērumu, turpat netālu izbeidzās, un aiz tiem sākās kails kalnu krāvums, kas pašā jūras malā izvērtās drūmās, stāvās klints sienās un bezdibeņos. No šis vietas skatoties, melnie klinšu milzeņi izskatījās sīki un neievērojami. Neliels zaru puduris aizsedza Stlvena acīm uzkalniņu grēdu pretējā pusē; lazdu biezokņi neļāva tam saredzēt apkārtējos augstumus, un lielajiem klinšu milzeņiem nostājās priekšā tuvējās akmeņu radzes. Simtām reižu Stīvens bija izbaudījis šis ainavas skaistumu agrākos laikos, bet nekad vēl viņš nebija uz tiem noskatījies ar tādu maigumu kā patlaban.

Viņš kāpa vēl augstāk, un skatienam atklājās visa Rietumendelstofa ar mazo baznlciņu, kur viņam šovakar bija jāsatiek sava Elfrīda. Šajā brīdi viņš pamanīja tālumā kādu baltu tēlu, kurš pāri uzkalniņiem virzījās no krasta klintīm uz zemes pusi. Sākumā tā likās kā zemu lidojoša kaija, bet pamazām viņš izšķīra, ka tas ir ātri, ļoti ātri skrejošs cilvēks. Neskatoties uz lielo lietusgāzi, cilvēks skrēja tālāk; tagad viņš devās lejā pa siliem noaugušo kalna nogāzi un nozuda ielejā.

Kamēr Stīvens vēl pārdomāja šis jocīgās parādības nozīmi, viņu pārsteidza kāds cits punkts, kas kustējās tanī pašā virzienā un atšķīrās no pirmā vienīgi ar to, ka bija gluži melns. Lēni un noteikti tas virzījās pakaļ pirmajam tēlam, un nevarēja būt šaubu, ka tas ir vīrietis. Ari viņš devās pār kalnu lejā un drīz nozuda Stīvena acīm.

Lietus mitējās, un Stīvens atgriezās uz ceļa. Paskatījies uz priekšu, viņš ieraudzīja divus vīriešus un ratus.

Drīz tie nozuda aiz maza pakalniņa, un, iekams atkal tapa redzami, viņš sadzirdēja balsis.

- Ja viņš patiesi ir nācis, tad viņam vajadzētu būt jau kaut kur tuvumā, - runāja kāda smalka vīrieša balss, un Stīvens tūlīt pazina Mārtiņu Kenisteru.

- Tā vajadzētu gan būt, - atteica otrs, tas bija Stlvena tēvs.

Stīvens panācās uz priekšu, un atradās aci pret aci ar abiem

braucējiem. Viņa tēvs un Mārtiņš gāja kājām, tērpušies savās vislabākās svētdienas drēbēs; blakus, iejūgts gaišām krāsām izrakstītos, vieglos zemnieku ratos, soļoja brangs pelēks zemnieku zirģelis.

- Hallo, mister Kenister, te ir tas, ko jūs meklējat! - iesaucās jaunais Smits un pievērsās otram gājējam. - Te nu es esmu, tēvs!

- Sveiks, dēls! Un par to es ļoti priecājos! - atsaucās Džons Smits, un viņa seja atplauka priekā, ieraugot dēlu. - Kā sviežas? Bet steigsimies labāk mājās, te ir mitrs un auksts.

- Jaunam zellim, kas nāk no tik ugunīgas zemes kā Indija, tas varētu nākt par ļaunu, vai ne, nāburg?

- Taisnība, taisnība! Bet kā tad paliks ar tiem vedamiem - kastēm, čemodāniem, pakām? Vai tad nu bez tiem?

- Diezin vai tik daudz būs ko vest, - Stivens smiedamies atteica.

- Mēs paņēmām zirgu; domājām sasniegt Strantonu pirms tavas izkāpšanas malā, - tēvs paskaidroja. - “Jūgsim tik zirgu iekšā,” Mārtiņš saka. “Nu labi,” es saku, “jūgsim ari!” Un tūlīt devāmies ceļā. Mārtiņam tagad vajadzēs braukt uz piestātni pēc tavām lietām, un mēs divatā iesim uz mājām.

- Un, tikko jūs nonāksiet pie namdurvīm, es būšu jums pakaļ uz pēdām. Pegija ir brangi saņēmusies, mēs laidīsim slaidi.

Stivens aprakstīja Mārtiņam, kur atrodas viņa bagāža, un abi ar tēvu devās uz māju pusi.

- Gaidījām tevi tikai uz rītdienu, - vecais Smits iesāka, - tādēļ pie mums vēl liela nekārtība, man gandrīz vai jāatvainojas tev par to, jo tu tagad esi daudz augstāks par mums, Stīven, tu to esi pelnījis. Domājām, būsi izsalcis garajā ceļā, gribēsi iekost kādu gardāku kumosu, un šorīt likām nokaut vepri. Līdz vakaram viņu vēl varēs iztīrīt. Bet gan jau māte gādās par ko gardu - svaigas zivis ar krietnu alus malku ari būs labas. Tava māte apgriezusi mājas ar kājām gaisā, kopš dabūjām zināt, ka tu būsi. Purina, vēdina, slauka un berž bez mitēšanās. Sapirkusi jaunus traukus, bļodas un nezin ko visu ne. Nudien, tāds juceklis mūsu mājā vēl nekad nav pieredzēts.

Līdzīgos paskaidrojumos un Stīvena jautājumos par mātes veselību pagāja visa pārējā ceļa daļa. Tuvojoties mazajai mājiņai aiz upes, viņi sadzirdēja pulksteņa sitienus. Pulkstenis sita bez apstāšanās gandrīz pēc katras pusminūtes.

- Pulkstenis šorīt bija apstājies, un tava māte to tagad saved kārtībā, -tēvs paskaidroja, kad abi jau bija dārzā un devās uz durvju pusi.

Viņi iegāja istabā; Stivens sirsnīgi sasveicinājās ar māti. Viņa bija ģērbusies tumši zilā katūna kleitā, pār kuru spurdza magoņu, zvaigžņu un planētu bari. Un, tikko Stivens bija beidzis apsveicināšanos, ārpusē jau atskanēja riteņu troksnis un pakavu klaudzēšana. Pec brīža durvīs parādījās Mārtiņš Kenisters - tā apkrāvies ar kastēm, pakām un saiņiem, ka no viņa bija redzamas tikai kājas. Kad bagāža bija sanesta iekšā, Stīvens devās uz augšstāva istabiņu pārģērbties, un misis Smite pievērsās savam agrākajam domu pavedienam.

- Patiesi, šis pulkstenis nav ne graša vērts, - viņa sacīja un, piegājusi laikrādim, mēģināja to no jauna iekustināt.

- Atkal jau apstājies? - Mārtiņš apjautājās.

- Nu kā tad, - misis Smite purpināja strauji kā vienmēr, kad viņai aizdeva dusmas kāds nepatīkams atgadījums, neskatoties, vai tas šajā brīdī iederas, vai ne. - Džons labprāt izdod katru gadu vairākas mārciņas par šo veco grabažu labošanu, bet, patiesību sakot, tev, cilvēkam, pašam visu laiku jānositas gar viņām. “Džon, pulkstenis stāv atkal,” es viņam saku. “Liec izlabot,” viņš atbild, “te ir pieci šiliņi.” - “Pulkstenis stāv atkal,” es viņam saku vēlreiz. “Liec izlabot,” viņš tik atbild. “Džon, tas pulkstenis nemaz vairs nesit pareizi,” es atgādinu. “Liec izlabot...” un vairāk tu no viņa neizdabūsi. Ja es viņam būtu klausījusi, riteņi jau sen būtu no lielas pucēšanas sabiruši putekļos; un par visu to naudu, ko mēs esam izdevuši pēdējos desmit gados par šo veco grābekli, mēs būtu nopirkuši smalku jaunu pulksteni. Bet jūs laikam esat viscauri slapjš, Mārtiņ? Mans dēls uzgāja augšā pārģērbties. Džons arī salijis, bet viņam jau tas nekas; es tādās slapjās drēbēs negribētu staigāt. Te patlaban bija dažas no misis Svankortes apkalpotājām - iemuka no lietus, un es jums saku, viņu drēbes bija tādas...

- Nu, kā klājas? Mēs nākam tiešā ceļā no Strantonas. Ak, tavu vētru un lietu! Un mana nabaga galviņa, tā cieš par visu vairāk - tajā čurkst un šņāc vienā šņākšanā.

Šie vārdi skanēja no durvju puses un pārtrauca misis Smites runas plūdus.

- Dievs tēvs! Kas tad tur? - misis Smite iesaucās un pagriezusies ieraudzīja Viljamu Vormu, kas pūlējās izrādīt sirsnību ar platu smaidu, kurš izpletās pa visu seju, bet patiesībā ne mazākajā mērā nesaskanēja ar viņa īsto garastāvokli. Aiz muguras, izpletusi pār galvu lielu lietussargu, stāvēja par viņu apmēram divreiz plecīgāka sieviete. Tā bija misis Vorma, Viljama sieva.

- Nāciet iekšā, Viljam, - Džons Smits sauca. - Ne ik dienas gadās cūkas cepetis. Un jūs, lūdzu, ari, misis Vorma. Esmu priecīgs apsveikt

jūs pie sevis. Kopš aizgājāt no mācītāja Svankorta ģimenes, nemaz neesam tikušies.

- Nē, taisnību sakot, kamēr esmu uz šosejas pie muitnīcas, es daudz nekur neizeju. Nav vairs mans pienākums nākt katru svētdienu uz baznīcu, kā agrāk, kad biju pie mācītāja. Puika tagad jau ir tik liels, ka var uzmanīt ceļu, un tādēļ es tā iedomājos, sak, noiesim, siev, pie vecā Džona Smita paciemoties.

- Cik bēdīgi, ka jūsu galva atkal tik slima.

- Ak, tā šņākšana un rūkšana nebeidzas ne dienu, ne nakti. Dažbrīd tas ir tā, kā kad zivis ceptu, bet brīžiem - it kā cūkas speķis sprēgātu uz pannas. Ak, es skaidri sadzirdu, kā tauki čurkst un sprēgā, vai ne, Barbara?

Misis Vorma, kura visu laiku aizdurvē bija darbojusies ar savu lietussargu, tagad ienāca istabā. Tā bija solīda izskata sieviete ar atklātu seju. Pēc apsveicināšanās ar mājasmāti abas nogrima dažādu saimniecisku jautājumu apspriešanā, un vīrieši sēdās pie galda - pie alus kausiem. Sākās visai pamatīga atstāstīšana un iztēlojumi, kā vecais Smits un Kenisters uz lielceļa satikušies ar Stīvenu.

Arī Stīvens - jau pārģērbies - nonāca lejā, un tūlīt pēc apsveicināšanās ar veciem paziņām aizsākās dzīvas debates par viņa pārvēršanos: viens domāja, ka jauneklis kļuvis vājāks, smalkāks, otrs nevarēja vien nobrīnīties par viņa lepno kunga izskatu. Vai drīkstēšot to vairs citādi uzrunāt, kā par kungu?

Stīvens jutās apgrūtināts: jau brīdī, kad lūdza Elfrīdas roku, viņš bija apņēmies turēties no līdzīgas draudzēšanās pēc iespējas tālāk, un nu vairs nemaz nejutās kā savā ādā.

Viņam pietrūka filozofiska miera, lai piespiestu sevi ērti justies tēva seno draugu vidū. Jau no agras bērnības uzturējies ārpus savām tēva mājām, viņš bija pieradis pie citiem ļaudīm, pie citas dzīves. Nebija gan izdeldējama apziņa, ka šie cilvēki pieder pie tās pašas kārtas, no kuras cēlies ari viņš, bet ar vienu viņš nekādi nespēja samierināties: tas bija vecais Viljams Vorms, mistera Svankorta bijušais kalpotājs, kurš ar savu klātbūtni vien nepārtraukti atgādināja mācītāja spriedumu par Stīvenu un viņa dzimtu, kurš tika izteikts pirms aizbraukšanas uz Indiju.

Māte sajuta Stīvena nemieru un pasauca viņu sānis.

- Stīven, es šos ļaudis neesmu aicinājusi. Neesmu vainīga, ka tu

viņus te satiec; bet ko es varu darīt? Tavam tēvam tāda savāda daba: pastāvīgi ielaižas ar viņiem vairāk, nekā vajadzīgs.

- Nekas, māt, nekas, - Stīvens atteica, - tagad vēl pacietīsimies.

- Kad mēs atstāsim milorda dienestu un aiziesim uz citu apgabalu, tad būs citādi. Un uz to, man liekas, nebūs ilgi jāgaida. Mēs būsim starp svešiem ļaudīm, ērtākā namā un tad jutīsimies labāk.

- Tu nezini, māt, vai Elfrīda Svankorte ir mājās? - Stīvens apjautājās.

- Ir gan, tavs tēvs viņu šorīt redzējis.

- Vai jūs viņu bieži redzat?

- Nevarētu teikt. Uz dievkalpojumiem ierodas misters Glims, mācītāja palīgs, un mācītāja ģimeni redzam tikai tad, ja viņi kādreiz te izbrauc cauri. Tagad viņi mēdz ierasties uz milorda dinejām biežāk, nekā agrāk bija parasts. Ak tā, te kāds puika šorīt atnesa priekš tevis zīmīti.

Stīvens strauji satvēra aploksni un atplēsa; mātes acis vērīgi sekoja notiekošajam. Viņš izlasīja, ko Elfrīda tam bija uzrakstījusi un izsūtījusi pirms savas aiziešanas klintīs:

Būšu šovakar pulksten deviņos pie baznīcas.

E.S.

- Stīven, es nezinu, vai tu par Elfrīdu vēl domā vai nē, - viņa nozīmīgi sacīja, - bet es tavā vietā gan neliktos viņu ne redzot. Tā dzird, ka viņa nedabūšot pūrā ne plika graša no visas lielās pamātes bagātības.

- Skaists vakars, māt, būs jāaiziet drusku apskatīt vecās vietas, -Stīvens atteica, izvairīdamies no tiešas atbildes. - Kad es atgriezīšos, varbūt mūsu ciemiņi būs jau aizgājuši, un tad varēsim parunāties drusku brīvāk.

IV

Pēc saulrieta lietus bija mitējies, bet vakars palika apmācies; mēness, aizslēpies aiz padebešiem, meta uz zemi svina pelēku gaismu.

No Džona Smita namiņa iznira tumšs tēls un viegliem soļiem steidzīgi devās uz Rietumendelstofas pusi. Atstājis ieleju, viņš pagriezās uz kalnu grēdas pusi un, neatlaidīgi sekodams kādām riteņu sliedēm uz

mitrā ceļa, driz ieraudzīja savā priekšā izslejamies pret debesīm tumšo baznīcas stāvu. Nebija pagājusi vēl ne pusstunda, kopš tas bija izgājis no mājām, kad viņš jau veikli un viegli pārlēca pār kapsētas zemo sētu.

Te viss bija kā agrākos laikos. Garā, sausā zāle savēlusies biezos kušķos, un kapi tieši tādi paši, kā agrāk.

No Strantonas puses piepeši atlidoja kāda skaņa. Tie bija turienes baznīcas pulksteņa sitieni, kas klusajā gaisā noviļņoja tik spalgi, ka likās plūstam no Stīvenam blakus esošā torņa; bet tas, ietīts vientuļā klusumā, neizdeva ne mazākās dzīvības zīmes.

- Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi.

Stīvens rūpīgi izskaitīja pulksteņa sitienus, lai gan jau iepriekš zināja, cik sitīs. Deviņi! Stunda, kuru Elfrīda pati bija noteikusi.

Stīvens atspiedās pret baznīcas durvīm un klausījās. Viņš būtu sajutis visvieglāko elpas vilcienu, ja kāds būtu baznīcas priekšiņā, tik vērīgi klausījās: tur nebija neviena. Viņš iegāja iekšā, nosēdās uz akmens sola un satraukumā pukstošu sirdi gaidīja...

Nekustīgajā gaisā varēja saklausīt, kā tālumā gar krastiem ceļas un krīt viļņi; iebrēcās kāds naktsputns. Viņš dzirdēja pat nesadzirdamo -zirnekļa pavediens aizslīdēja pār galvu un aizķērās lapās. Brīžiem gar durvīm pa akmens plātnēm neveikli pārčapstināja vēlīns krupis; iečabējās sausa lapa, kuru kāds tārps pūlējās ievilkt zemē, gaisa strāva ievirpināja pa durvīm un nometa pie viņa kājām vieglu spārnotu sēklas graudiņu.

Viņš dzirdēja daudz, bet starp visām šīm maigajām skaņām nebija tieši tās, kuru viņš tik ļoti, tik ļoti ilgojās dzirdēt - neatskanēja Elfrīdas soļi.

Stundas ceturksni Stīvens nosēdēja, nepakustinājis ne pirksta, tad piecēlās, pagriezās gar torņa sienu, un piepeši pazibēja kaut kas balts. Viņš atrāvās atpakaļ, bet tūliņ atkal saņēmās. Tas jau bija tikai jaunā Džetveja kaps - vēl arvien tikpat svaigs, it kā būtu tikko uzmests; burvības un spokainas gaismas pilns, gaišais kapakmens baltoja starp tumšajām akmens plātnēm, kas sedza apkārtējos kapus.

Viņš iedomājās to nakti, kad tie abi ar Elfrīdu bija uz šī kapa sēdējuši, un spilgti atminējās savu toreizējo žēlumu, ka Elfrīda jau agrak tikusi mīlēta. Bet viņa tagadējās bailes un bažas bija tik spēcīgas, ka toreizējā sajūta atvirzījās sentimentālu iedomu rindā. Viņš domīgi soļoja

starp kapu kopiņām, līdz nonāca pie baznīcas žoga; no šejienes gaišā dienā bija skaidri saredzama mācītājmuiža un tagadējā Svankortu dzīves vieta. Pa taciņu uz augšu neviens nenāca, nebija dzirdams vairs ne mazākais troksnis, caur tumsu viņš ieraudzīja tikai gaiši apgaismotu logu vienā no ēkām...

Stīvens bija pārliecināts, ka nav maldījies, atnākdams uz tikšanos šai laikā un šai vietā. Viņš gaidīja, un pacietība sāka izvērsties nepārvaramā drūmumā, kura pārņemts, cilvēks vairs nemēdz sekot laika ritumam...

No domām viņu iztraucēja Strantonas pulksteņa sitieni.

Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi... desmit.

Viens vienīgs īss sitiens vairāk par skaitli, kuru viņš bija gaidījis ar tik laimīgi pukstošu sirdi - un kāda starpība!

Viņš atstāja kapsētu un devās lejā no kalna. Lēniem soļiem Stīvens tuvojās viņas mājas dārzam, atvēra vārtiņus un pa grantēto kājceliņu soļoja uz durvju pusi, pie kurām uz brīdi apstājās.

Šī īsā laika sprīža pietika, lai caur vaļējo logu līdz viņa ausīm atskanētu dzidri, sudrabtīri smiekli. Tie bija Elfrīdas smiekli...

Stīvens piepeši sajuta sirdī kremtošas sāpes... Tikpat klusi, kā bija atnācis, viņš devās atpakaļ.

Ir sāpes, kas cilvēku tikai klusi moka; bet ir arī sāpes, kas iecērt sirdī dziļas rētas; kuras bieži mēdz nēsāt līdz kapa malai, un nekādi gandarījumi nespēj tās iznīcināt.

Tādas bija Stīvena sāpes. Viņa mīlestības sapņa vainagojums būtu šī slepenā satikšanās kapsētā; bet, ja Elfrīda pie tā būtu nākusi tagad, tikai desmit minūtes pēc aiziešanas no mācītāja dārza, viņa būtu atradusi tā sirdi neizdzēšamas sāpju pēdas...

Kad jauneklis pārnāca mājās, viņš atrada vēstuli, kura bija pienākusi tā prombūtnes laikā. Cerībā atrast kādus paskaidrojumus par Elfrīdas neierašanos - kaut gan patiesībā nevarēja iedomāties nevienu iemeslu, kurš viņas izturēšanos spētu attaisnot, - Stīvens strauji atplēsa vēstuli.

Tajā nebija ne varda no Elfrīdas, vienīgi bankas iemaksas zīme par viņa divsimts mārciņām ar norādi otrā pusē, ka šo pašu summu noguldītājs var saņemt atpakaļ.

Stīvens jutās apkaunots un visiem spēkiem pūlējās uzminēt, ko tas varētu nozīmēt. Viņš taču nezināja neko noteiktu par Elfrīdas dzīvi

pēdējā laikā; tātad - starp bridi, kad viņa rakstīja savu pirmo zīmīti, un šo, kad tika atraidīta viņa dāvana, laikam noticis kaut kas ļoti svarīgs, kas to spiedis grozīt līdzšinējo attieksmi pret Stīvenu un vēl tik pēkšņi.

Stīvens nesaprata, ko darīt. Iet pie viņas tēva un lūgt atļauju saderināties, kā viņš agrāk bija nodomājis, tagad likās absurds. Varbūt Elfrīda pati vairs nebija viņa pusē.

Pēc ilgas prātošanas viņš nolēma nogaidīt, ko nesīs nākošās dienas -aizbraukt uz Birmingemu, lai nokārtotu savas veikala darīšanas, pēc atgriešanās mierīgu prātu noskaidrot, vai tiešām kas noticis, un mēģināt satikties. Varbūt, ka tāda lēnība un vilcināšanās Elfrīdu pārsteigs un atkal padarīs pret to sirsnīgu.

Izrādīt šādu pacietību spējīgi tikai tādas dabas cilvēki, kā Stīvens. Deviņi no desmit būtu uztraukušies, pūlējušies panākt satikšanos godīgā vai negodīgā ceļā, īsi sakot - būtu sacēluši īstu paniku.

Nākamajā rītā Stīvens aizbrauca uz Birmingemu.

V

Viss Birmingemā pavadītais laiks aizritēja dīvainā jutoņā. Ja Stīvens iedomājās savas pieviltās cerības, viņš nonāca teju vai uz nervu sabrukuma robežas; ja ķērās pie darba, tad iedziļinājās tajā ar tik izmisīgu enerģiju, ka atmiņas par Elfrīdu un mīlestību izklīda kā

nebijušas.

Nedēļas beigās Stīvens nolēma atgriezties mājās. Ap šo laiku viņš bija piespiedis savu garu nomierināties tiktāl, ka spētu stāties aci pret aci ar Elfrīdu bez mazākā uztraukuma. Varbūt tieši tādēļ viņš izlēma doties no Bristoles uz Strantonu pa savu iemīļoto ceļu - ar kuģi, lai gan braukt ar vilcienu būtu ātrāk un ērtāk.

Bija kluss, saulrieta kvēles pārplūdis septembra vakars, kad Stīvens otrreiz spēra kāju uz mazās pilsētiņas krasta. Neatvairāms spēks vilka viņu pirms došanās augšup kalnos pastaigāties gar klusā līča ūdeņiem. Tas bija romantisks nodoms iet uz mājām gar Elfrīdas dzīves vietu, bet, kamēr vakars vēl nebija tik tumšs, lai apslēptu viņu ļaužu acīm, Stīvens negribēja tās apkaimē rādīties.

Gaidot pienākam vakaru, viņš nolūkojās mierīgajā ainavā, kas, izdvesdama smagu melanholiju, dziestošajā saulrietā tapa aizvien bālāka un pamazām iegrima krēslā. Iedegās viena zvaigzne... otra... trešā...

Un mierīgi meta savu mirdzumu caur divu ogļu barku tumšajām vantīm kā mazas lampiņas; masti līgojās vienā ritmā ar viļņiem, kuri, gārgdami un dobji skalodamies, sitās pret molu.

Krēsla bija kļuvusi pietiekami bieza, lai Stīvens sāktu īstenot savu nodomu; smagu sirdi viņš gatavojās doties ceļā, bet, paspēris tikai dažus soļus, ieraudzīja ostā mazu laiviņu ar diviem braucējiem.Viens no iekšā sēdētājiem bija vīrietis - to Stīvens saprata no vieglās airu cilāšanas. Laiva slīdēja pa pašu ostas vidu viegli kā ēna, paslīdēja tam garām un apstājās pie mola ostas otrā galā.

Kad abi stāvi pa trepītēm bija izkāpuši krastā, Stīvens izšķīra, ka otra ir sieviete; kaut kas — acīmredzot spalva — baltoja pie viņas cepures.

Brīdi Stīvens gāja tiem nopakaļ, tad pazaudēja viņus no acīm un mierīgi turpināja savu ceļu, par laivu un abiem braucējiem vairs pat neatminēdamies. Viņš pārgāja pāri kādam tiltam, nogāja gabalu pa lielceļu un nogriezās uz šaurā kājceliņa, kurš veda augšup uz Rietumendelstofu, kad piepeši dažu asu atstatumā izdzirda savā priekšā aiz krūmiem noklaudzam vārtiņus. Tikko Stīvens bija sasniedzis vārtiņus un iegājis pa tiem, viņš atkal izdzirda tādu pašu troksni, kas nāca no otriem vārtiņiem uz tā paša kājceļa, tikai gabalu tālāk. Viņš saprata, ka pa priekšu iet kāds cilvēks, kura soļu troksni noslāpē mīkstā zāle. Viņš paātrināja gailu un ieraudzīja tumsā balsnījam cepuri ar to pašu balto spalvu, kuru ievēroja sievietei ostmalā: tas bija pārītis no laivas. Stīvens pievirzījās tiem vēl tuvāk.

No ielejas, kur taciņa izlocījās gar mazu burbuļojošu upīti, atdalījās otrs kājceliņš, kurš veda augšā kalnā pa kreisi. Pa to varēja nokļūt tikai misis Svankortes muižā un pāris tuvējās mājās. Taka vietām bija noaugusi ar zāli, soļi nebija dzirdami, bet vairāki no augšas slīdoši akmens gabali ļāva Stīvenam noprast, ka abi gājēji nogriezušies pa minēto celiņu.

Stīvens devās viņiem pakaļ un, pats nezinādams - kādēļ, centās spert soļus vēl vieglāk, nekā abi priekšējie. Viņa prātu nemitējās nodarbināt jautājums par to, kas ir šī tumsas apslēptā sieviete - kāda viešņa Kregā, apkalpotāja vai... Elfrīda. Viņš uzdeva sev tiešu, stingru jautājumu - vai tā varēja būt Elfrīda? Varbūt te meklējamas saknes viņas nepiedodamajai rīcībai, liekot tam velti izgaidīties kapsētā?... Stīvena sirds iesāpējās.

Viņi iegāja dārzā caur sānu vārtiņiem; tur taciņa bija tapusi platāka un, labi kopta, aizlocījās starp kupli saaugušiem krūmiem uz mazu lapeni, kuru mājnieki, pateicoties skaistajam skatam, kas no šejienes pavērās pār ieleju, bija iesaukuši par Belvederu. Ceļš aizvijās garām lapenei līdz pat dārznieka mājiņai un no turienes nogriezās uz Austrumendelstofu, tādēļ nevarēja tikt uzskatīts par svešiem aizliegtu, un Stīvens, ne bridi neapdomājies, devās pakaļ pārītim

Piepeši viņam likās, ka vārtiņi aizmugurē vēlreiz paveras un atkal aizveras. Pagriezies viņš nevienu neredzēja.

Abi gājēji tuvojās lapenei. Viens no viņiem iesāka:

- Bet nu gan mēs dabūsim bārienu, ka palikām tik ilgi.

Stīvens uzreiz pazina šo balsi; tagad tā skanēja pilnīgāk un dziļāk, nekā agrāk. “Elfrīda!” viņa lūpas čukstēja, un roka neapzināti ieķērās tuvējos zedeņos, it kā meklējot mierinājumu viņas tuvuma radītajam uztraukumam. Sirds nevaldāmi pukstēja: liekas, tagad viņš bija atradis, ko meklēja.

- Ceļas vējš. Kā apses šalc! - Elfrīda turpināja. - Vai tu nedzirdi? Diez, cik ir pulkstenis?

Stīvens atlaida roku no atbalsta.

- Es iededzināšu sērkociņu, un paskatīsimies. Iesim lapenē, tur tā nevelk.

Šī balss! Stīvens to pazina, un tā viņu aizkustināja tāpat, kā īpatnējās skaņas dzimtenes putnu balsis, kad tie atgriezās no dienvidiem.

Abi iegāja lapenē.

Nočirkstēja sērkociņš, un no lapenes atmirdzēja spoža gaisma, radīdama tūkstošiem jaunu būtņu - lapu un koku ēnas, gaišus plankumus un sudrabainas svītras lapās, zaros, lapenes šķērskokos. Knišļu bari riņķodami devās uz gaismu, bet Stīvens neredzēja un nemanīja neko. Viņa acis bija kā piekaltas gaiši apgaismotajai ainai lapenē.

Vispirms - Henrijs Neits, viņa draugs un skolotājs!

Viņi pēdējā laikā bija zināmā mērā atsvešinājušies, bet ne jau kādu sevišķu iemeslu dēļ. Viņus šķira gadi, tālums, zūdošas simpātijas.

Tad - viņa zvaigzne, viņa spožā zvaigzne Elfrīda!

Elfrīdas sejā bija vairāk sievišķības, bet pati - tikpat maiga un ņipra, kā arvien. Vienīgi kuplie, skaistie mati tagad, sekojot kādai jaunai modei, uzsprausti drusku savādāk.

Abu galvas - tik tuvu viena pie otras! - gandrīz saskārās, un abi lūkojās uz leju. Elfrīda turēja savu pulksteni, Neits - sērkociņu; ar otru roku tas bija apskāvis Elfrīdas vidukli.

Neita roka apņēma Elfrīdu ciešāk.

- Pusdeviņi, - Elfrīda sacīja; viņas balss vibrēja dziļi krūtīs ar to īpatnējo muzikālo noskaņu, kāda mēdz būt tikai pāri plūstošā laimē.

Sērkociņš nodzisa, un viss nogrima vēl biezākā tumsā, nekā līdz šim. Garīgi nomocīts, ar smeldzošām sāpēm sirdī, Stīvens novērsās. Bet griezdamies viņš pamanīja lapenes otrā pusē kādu tumšu tēlu. Vai tas bija cilvēka stāvs, vai kāds krūms?

Abi iemīlējušies atstāja lapeni un devās uz mājām. Tumšais tēls sakustējās un klusi aizvirzījās Stīvenam garām. Cilvēks bija tik cieši satinies savās melnajās drānās, ka nebija iespējams noteikt, vai tas ir sievietes vai vīrieša augums. Tēls klusi slīdēja tālāk.

Baidīdamies, ka nepazīstamajam varētu būt kāds ļauns nodoms, Stīvens panāca uz priekšu.

- Kas jūs esat? - viņš jautāja.

- Kas es esmu, tas nav svarīgi, - atteica čukstoša balss. - Bet arī viņa drīz varētu tapt tāda kā es! Varbūt es pazinu - ak, cik labi pazinu -kādu jaunekli, kura vietu jūs ieņēmāt, tāpat kā viņš tagad ieņēmis jūsējo. Un ari jūs ļausiet, lai viņa lauž jūsu sirdi un bez laika iedzen kapā, tā kā to vienu pirms jums.

- Jūs esat misis Džetveja? Ko jūs te darāt? Un kādēļ jūs runājat tik ļauni?

- Tādēļ, ka mana sirds ir sagrauzta un nav neviena, kas to iepriecinātu. Lai tas pats nāk pār viņu, kura man šīs bēdas nesusi.

- Klusējiet! - Stīvens viņu apsauca. - Viņa ar nodomu nevienam nedarīs ļaunu, nekad, nekad! Kā jūs te iekļuvāt?

- Es ieraudzīju pārīti uz ceļa un gribēju zināt, vai tā nav viņa. Vai es varu viņu neienīst, kad atminos pagātni? Vai varu viņu neuzlūkot, kad atminos savu nelaimīgo zēnu? Vai varu viņu nelādet, ja mīlu savu dēlu?

Salīkušais stāvs devās tālāk, izgāja pa vārtiņiem un nozuda lauka melnajās ēnās.

Stīvens bija dzirdējis, ka Džetveja atraitne kopš dēla nāves pārvērtusies par izmisušu, nelaimīgu sievieti. Viņam tapa tās žēl, un, gan nepiekritot Elfrīdai tikko uzkrautajiem smagajiem apvainojumiem, nosodījumam par meitenes neuzticību viņš tomēr pievienojās. Tādas pašas jūtas arī viņā bija izraisījis šai vakarā pieredzētais. Nupat lapenē redzētais pārāk labi saderējās ar nelaimīgās sievietes teiktajiem vārdiem; un, lai gan patiesībā tie varēja būt pavisam nepamatoti, attiecībā uz viņu pašu bija kļuvuši par patiesību.

Tas nebija straujš lūzums, kas norisinājās viņa dvēselē, bet lēna cerības agonija, kā lēna miršana bada nāvē, salīdzinot ar īsu nāvīgu šāvienu; un tā viņu lauza miesīgi un garīgi. Šis atklājums nebija nācis gluži negaidot: kopš drūmā vakara kapsētā viņa prāts bija tiecies nezināmo pārvērst tumšos, ļaunu vēstošos tēlos. Viņa paļaušanās uz labu bija tikai īsi periodiski pārtraukumi hroniskā baiļu pilnā nojautā, ka tuvojas kas ļauns.

Viņa bēdas vēl vairāk padziļināja apstākļi, kādos viss norisinājās. Apziņa, ka viņa sāncensis ir Neits, pildīja to ar dziļām skumjām; tas bija cilvēks, kuru viņš cienīja, jā, gandrīz vai dievināja, kā tikai reti kāds dievina savu draugu, un kuru viņš tik ļoti mīlēja! Vai tā nebija likteņa ironija!? Henrijs Neits tagad bija ieņēmis viņa vietu, un viņš nebija vien varējis beigt Elfrīdai slavēt Neita labās īpašības, līdz pēdīgi Elfrīda pat sāka sajust greizsirdību pret Neitu, kurš tai atņemot daļu no Stīvena mīlestības. Varbūt tieši šīs uzslavas bija pamats tam, ka Elfrīda tik karsti pieķērās Stīvenam, un, tikai viņas pašas pavēlei pakļaudamies, viņš bija tās pārtraucis. Šinī gadījumā viņa bija izturējusies pret Stīvenu kā karaliene.

Bet uz Neitu viņa noskatījās no lejas uz augšu, it kā stāvētu viņa pjedestāla pakājē. Tā bija cieņa, un izpaudās daudz spilgtāk, nekā mīlestība pret Stīvenu, kad tā viņam uzsmaidīja no saviem augstumiem.

Stīvens pārdomāja, kāda iemesla dēļ Elfrīda atteikusies no viņa tik pēkšņi un negaidot. Neieinteresēts vērotājs varēja atrast divus izskaidrojumus: tā bija vai nu vēlēšanās palikt uzticīgai Stīvenam, līdz kamēr jaunais izredzētais pilnīgi iekaro viņas sirdi, vai ari cenšanās paturēt pirmā mīlestību, iekams vēl nebija nodrošināta otrā. Bet Stīvena smalkjūtība pretojās otrajam motivējumam.

Viņš atminējās Elfrīdas vēstules; ne ar pušplēstu vārdu viņa nebija ieminējusies par Neitu. Patiesībā viņa to būtu varējusi darīt tikai divās pēdējās vēstulēs. Pirmajā, kuru tā rakstīja nedēļu pirms Neita ierašanās, viņai nebija nekāda noteikta iemesla to pieminēt. Otrajā viņa rakstīja

dažus vārdus par Neitu, bet tā aizsniedza Bombeju, kad Stīvens jau sen bija Anglijas ūdeņos.

Stīvens skatījās uz vakara tumsā grimstošo ēku savā priekšā un juta, ka šo vietu ienīst. Viņš nezināja, kas noticis tā prombūtnes laikā, bet nespēja atsvabināties no instinktīvas nojautas, ka Elfrīdas nepastāvībā vainojama viņas tēva apprecēšanās un tuvināšanās augstākām aprindām.

Stīvens klusi aizvēra aiz sevis mazos dzelzs vārtiņus un izgāja pļavā. No šejienes varēja saredzēt veco mācītājmuižu, vienīgo vietu, kas slēpa sevī atmiņas par viņa pirmo mīlestību. Skumju sirdi viņš novērsās: te nebija vairs ne stūrīša, pie kura viņš, tālumā būdams, varētu kavēties saldās atmiņās. Viņš pagriezās un devās uz rītiem, lai sasniegtu mājas, pirms tēvs un māte devušies pie miera.

Vistuvākais ceļš uz turieni bija taisni caur parku. Viņš nesteidzās, brīžiem apstājās zem kuplo koku zariem, izklaidīgi skatīdamies parka celiņa smiltīs.

Tā stāvot - bez domām, bez izjūtām -, viņu piepeši iztraucēja dzidra skaņa, kas novibrēja klusajā gaisā; tā plūda no Austrumendelstofas baznīcas, kas bija iebūvēta kādā parka alejā, asis četrdesmit no lorda Laksiljena pils. Pirmajai zvana skaņai sekoja otra, piešķirdama tai mirušo apzvanīšanas noskaņu: tad sitieni sāka dimdēt viens pēc otra.

— Kāds miris, - Stīvens balsī noteica.

Tika iezvanīta kāda austrumdraudzes iedzīvotāja nāve.

Stīvenam likās neparasti, ka zvanīšana neiesākās pēc Endelstofas paraduma. Katrā nāves gadījumā noteikts zvana sitienu skaits un to grupējums ziņoja par mirēja dzimumu un vecumu. Trīs reizes trīs sitieni nozīmēja vīrieša nāvi; trīs reizes divi sitieni - sievietes nāvi, bet bērna nāvi pasludināja ar divas reizes noskandinātiem diviem sitieniem. Tagad skaņas bija vienmuļīgas un bez pārtraukumiem, un Stīvens iedomājās, ka pašu sākumu droši vien nav dzirdējis.

Piepešās bailes, kas viņam uzklupa, iedomājoties savus vecākus, drīz izklīda; viņš tos bija atstājis pilnīgi veselus, un, ja vienam vai otram nejauši būtu uzbrukusi kāda nelaime, tad par to viņam tūlīt pat būtu paziņots. Bet, tā kā ceļš veda garām kapsētas kuplajiem ozoliem, viņš nolēma ieiet pie Mārtiņa Kenistera, kas draudzē izpildīja arī zvaniķa pienākumus, un apprasīties tam.

Bet, jo tuvāk Stīvens nāca kapsētai, jo mazāka tapa vēlēšanās to

darīt. Viņa garastāvoklis bija tāds, ka saruna ar cilvēkiem būtu to tikai apgrūtinājusi. Tā, svārstoties starp diviem nenoteiktiem nodomiem, viņš piepeši caur kokiem ieraudzīja spožu gaismu, kas plūda kaut kur no apakšas un kā garas tievas adatas spiedās ozolu kuplajos sazarojumos. Gaisma varēja nākt tikai no pašas kapsētas.

Stīvens devās turp.

Kāda starpība starp šo mūžīgā miera vietu un to, otrā ciemā! Te rūpīgi kopti zālieni, krūmu puduri un nedaudzās kapu kopas apstādītas greznām puķēm. Nekāds valnis neatdalīja kapsētu no pārējās parka daļas, tikai nelieli akmeņi vietām norādīja robežu, pār kuru vairs nesniedzās pasaulīgie prieki. Varbūt daudzi no tiem, kas sajūt romantisko tieksmi pakavēties sapņos tanī vietā, kur arī tiem kādreiz būs jāatdusas, izvēlētos šo kapsētu, un tikai nedaudzi būtu pievērsušies otrai - kailajā kalna virsotnē, kur pār akmeņu plātnēm tinās sausa, savēlusies jūrmalas zāle.

Tagad Stīvens redzēja, ka gaisma tiešām nāca no zemes; tie varēja būt vējluktura stari no kāda vēl tikai pa pusei izrakta kapa. Bet, pienākot vēl tuvāk, viņš pārliecinājās, ka uguns spīdēja taisni no zemes pie baznīcas mūra - tur bija ieeja pazemes ejā. Viņš sadzirdēja balsis, un tikai tagad sāka noprast patiesību. Viņš devās uz ieejas pusi: pa kreisi uzdūrās zemes kaudzei un tūliņ aiz tās ieraudzīja dažus akmens pakāpienus, kas veda lejā zem baznīcas. Tā bija ieeja lielā, plašā velvē, kas pletās zem visas baznīcas ziemeļu daļas. Stīvens velvi nekad nebija redzējis atvērtu un, nokāpis dažus pakāpienus, paskatījās iekšā. Tā bija pilna ar zārkiem, izņemot kādu plašāku vietu plāna vidu, no kuras nogriezās taciņas uz malām starp akmens nišām, kurās bija ievietoti zārki.

Mūra sienā bija iesprausti koka gabali ar svecēm, tā ka velvē bija pilnīgi gaišs. Nokāpis vēl dažus soļus, viņš ieraudzīja un pazina cilvēkus, kuru balsis bija sadzirdējis no ārpuses. Tas bija lorda mūrniek-meistars, viņa tēvs, ar savu palīgu Mārtiņu Kenisteru un vairāki jauni un veci strādnieki. Veseri un amatnieku lietas bija izmētātas pa visu velvi. Kompānija, sasēdusies uz zārkiem, kuri bija aizbīdīti no savām agrākām vietām, lai pārbūvētu vai paplašinātu telpu, mierīgi ēda sviestmaizes, uzdzerdami alu no lielas krūzes, kura gāja no rokas rokā.

- Kas ir miris? - Stīvens jautāja, nokāpdams velvē.

Stīvena vārdi asi izskanēja velves dziļumos, un visu skatieni pavērsās uz ieeju un jautājoši vērās runātājā.

- Ak, tas jau ir mans Stīvens! - pieceldamies iesaucās mūmiek-meistars un, neizlaizdams alus trauku no kreisās, sniedza labo roku dēlam. - Māte tevi gaida: domājām, ka būsi mājā līdz tumsai. Bet nu taču tu uzgaidīsi mani, un tad iesim reizē. Drīz būsim galā.

- Bet kas ir miris? - Stīvens apjautājās otrreiz, kad bija sasveicinājies ar pārējiem.

- Lēdija Laksiljena, nabaga sieviete; bet tas ceļš mums visiem jāiet, -meistara palīgs atbildēja. - Tagad mums te drusku jāpaplašina velve, citādi trūks telpas, kur mirušo novietot.

- Kad viņa mira?

- Šorīt agri no rīta, - atteica tēvs, pūlēdamies atminēties precīzu laiku. - Jā, tas bija šorīt. Mārtiņš zvanīja līdz pat šim brīdim. Nu, bet to jau varēja sagaidīt. Viņa bija pavisam nespēcīga.

- Jā, nabadzīte mira šorīt, - palīgs, mazs ņiprs vīrelis, piebalsoja.

- Cik veca viņa varēja būt?

- Ne vairāk kā divdesmit septiņi vai astoņi gadi; bet kāda viņa izskatījās! Ne stundas jaunāka par četrdesmit gadiem.

- Patiesībā viņai bija trīsdesmit un viens gads, - pats Smits noteica. - Es to dzirdēju no cilvēkiem, kas zina.

-Tikai?

- Un tā izskatījās ļoti slikti, kā dzīvs mironis viņa staigāja apkārt.

- Viņa izskatījās, tā, kā mans tēvs mēdza sacīt: “Mirusi, bet negrib kāpt kapā.”

- Es viņu, nabadzīti, redzēju aizviņsvētdien, - ieminējās viens no strādniekiem. - Gāja tik nespēcīgi, atspiedusies uz milorda rokas. Es tūliņ nodomāju: “Nu, tu jau gan vairs neesi dzīvotāja, uz tevi jau gaida vaļējs kaps, lai ari tu par to ne sapņos neiedomājies.”

- Nu laikam milords atkal izsūtīs paziņojumus pa visu zemi saviem radiem un pazīstamiem?

- Tas jau izdarīts. Es redzēju veselu kaudzi vēstuļu, kas tika izsūtītas dažas stundas pēc nāves. Un visām gar malām melna puscollu plata svītra.

- Tas par daudz, - Mārtiņš Kenisters piezīmēja. - Kā cilvēka dzīve

var būt tik šausmīga, lai apzīmētu to ar tik platu melnu strīpu!

- Viņai, liekas, bija divas mazas meitenītes? - Stīvens apjautājās.

- Jā, divi piemīlīgi, skaisti bērni. Un tagad tās paliek bārenītes.

- Viņas bieži atbrauca pie mācītāja Svankorta, kad es vēl tur biju, paspēlēties ar mis Elfrīdu, - ari Viljams Votms lika dzirdēt savu balsi. - Ak jā, tā gan!

Pēdējais teiciens bija nepieciešams, lai piešķirtu vajadzīgo melanholisko nokrāsu vārdiem, kurus tas gatavojās piebilst un kuri ne visai labi iederējās šajā sarunā.

- Jā, - Vorms turpināja. - Te viņas bija augšā, te lejā, te dārzā, kā tauriņi visas trīs lidoja. Es nemaz nevāru izteikt, cik ļoti viņas mis Elfrīdu mīlēja. Tik ļoti!

- Jā, tā dzird, ka viņas to mīlēja vairāk nekā māti, - kāds strādnieks piezīmēja. - Un tas ir gluži saprotami. Lēdija Laksiljena bija tik slimīga, ka nespēja ar bērniem būt jautra, un bērni mīl tikai tos, kas viņiem palīdz dauzīties. Pērnā ziemā es vienreiz redzēju, ka mis Elfrīda sarunājās ar milēdiju un abiem bērniem, un mis Elfrīda abām meitenēm noslaucīja degunus ar savu kabatas lakatiņu. Milēdija to nekad nedarīja. Un tādēļ jau ari bērni viņu mīlēja vairāk, ka viņa tiem bija labāks draugs.

- Nu, lai nu kā, tā sieviete ir mirusi, un mums jāgādā, ka viņai te ir telpas, - Džons Smits pārtrauca. - Nu, puiši, dzeriet savu alu un izlauzīsim šo te stūri, lai rīt līdz ar gaismiņu varam ķerties pie mūra.

Stīvens vēl ieprasījās, kur lēdija Laksiljena tiks guldīta.

- Te, - tēvs atteica. - Mēs pacelsim šo mūri uz priekšu; pirms bērēm vairāk nepaspēsim. Kad mira milorda māte, viņa mani lika pasaukt un sacīja: “Džon, pēc manis velvi vajadzēs paplašināt, citādi tur vairāk nevienu nevarēs ielikt.” Bet kas tad domāja, ka telpas vajadzēs jau tik ātri. Sīman, man šķiet, vajadzēs pastumt šo zārku prom.

Viņš parādīja ar kāju uz smagu zārku, kurš - kādreiz apsists ar sarkanu samtu - tagad bija pilnīgi nodilis. Vīri enerģiski ķērās pie darba.

Aplūkojot zārkus, varēja noteikt hronoloģisko kārtību, kādā mirušie viens pēc otra tikuši apglabāti. To zārki, kuri te atdusējās tikai vienu vai divas paaudzes, bija paturējuši savu izskatu nesabojātu. Zārkiem no senākiem laikiem auduma apšuvums bija nodilis un saplosīts, un kā lu-

patas karājās pie kailajiem dēļiem. Vēl agrākiem ari dēļi bija sapuvuši un, gabalos sadrupuši, gulēja akmens nišās; bija palicis tikai smagais svina šķirsts, bet visvecākiem zārkiem ari svins bija padilis, vietām atklādams ziņkārīgam skatienam putekļu kopiņas zārka iekšienē. Mazās tāfelītes ar vārdiem karājās pavisam vaļīgi, un burti bija vairs tikko saredzami.

Vairāki zārki bija izcelti no savām vietām un aiznesti otrā pusē, lai cilvēkiem atliktu vieta, kur strādāt. Un Stivens, kura drūmais garastāvoklis tik labi saskanēja ar šis vietas un šl darba noslēpumaino svinīgumu, pat neiedomājās iet prom.

- Sīman, tu varbūt atceries nelaiķi lēdiju Elfrīdu un viņas toreizējo bēgšanu ar to aktieri? - Džons Smits pēc brīža ieprasījās. - Es domāju, tas bija taisni ap to laiku, kad mans tēvs te bija par ķesteri? Pagaidi, man liekas, viņa te kaut kur guļ.

- Laikam gan tepat kaut kur, - Sīmanis atteica, ar skatienu meklēdams minētās lēdijas zārku.

- Redz, tas jau ir tas pats zārks, kuru es patlaban turu.

Viņš nolaida zārka galu zemē, noslaucīja seju un, pametis sa-praulējuša dēļa gabalu uz tuvējā zārka, sacīja:

- Un tas tur ir viņas v^5rs. Bija labi ļaudis un ļoti mīlēja viens otru. Jā, es atminos, lai gan biju vēl mazs puika ap to laiku. Viņa iemīlējās tanī aktieri un aizbēga; viņus uzsauca Londonā, un pats vecais lords bijis baznīcā, kad trešo reizi saukuši, bet sarunājies taisni tanī brīdī ar kādu draugu un tā nedzirdējis. Tikai kad bijuši salaulāti, viņa pateikusi tēvam, un to pārņēmušas tādas briesmīgas dusmas, ka solījis nedot no viņas pūra ne graša. Lēdija Elfrīda atbildējusi, ka viņa to nemaz nevēloties, bet lūdzot tikai viņa piedošanu: kas attiecoties uz iztiku, tad to viņi abi nopelnīšot uz skatuves. Nu vecais lords sabijies, ka tik viņa tiešām neiedomājas spēlēt uz skatuves, un devis viņiem namu, lielu dārzu, zemi, ekipāžu, zirgus un brangu gūzmu naudas. Bet Elfrīda nomira nedēļās ar pirmo bērnu. Vīrs nevarējis viņas nāvi pārciest, bijis ļoti jūtīgas dabas cilvēks, zaudējis prātu un nomiris tūlīt pēc viņas. Jā, tā ļaudis stāstīja. Abus - tēvu un māti - vēlāk apglabāja vienā kapā, bet bērns palika dzīvs. Tur stūrī viņš tagad guļ. Svētdienā pēc bērēm mācītājs baznīcā turējis runu par tematu “Redzi, sidraba saites ir saraustītas un zelta biķeris ir salauzts”, un tad gan baznīcā nebijis neviena, kas

nebūtu noslaucījis acis, un dažas sievietes pat balsī raudājušas.

- Un kas notika ar bērnu? - Stīvens jautāja; daži šī nostāsta fragmenti bija saglabājušies viņa atmiņā no agrākiem laikiem.

- To uzaudzināja vecāmāte, meitene kļuva par skaistu jaunavu un arī aizbēga - ar mūsu tagadējo mācītāju Svankortu; toreiz viņš bija tikai mācītāja palīgs. Tad vecā lēdija nomira, un viss - tituls un īpašums -pārgāja cita cilts zara rokās. Mācītājs Svankorts izšķērdēja labu tiesu no sievas mantas, un tā viņam atstāja tagadējo mis Elfrīdu. Tāds bēgšanas paradums viņiem jau pārgājis asinīs un pāriet no paaudzes uz paaudzi kā citiem ļaudīm ārprāts vai ģikts. Abas sievietes līdzinās viena otrai kā divi pilieni.

- Kādas divas sievietes?

- Lēdija Elfrīda un mūsu mis Elfrīda. Tie paši mati un acis; tikai mis Elfrīdas mātei mati bija drusku tumšāki.

- Kāda tu, dzīvīte, esi neizprotama mīkla, - Viljams Vorms nopūtās. - Ja Dievs tas kungs vīriešu vietā būtu izredzējis sievietes, tad mūsu mis Elfrīda tagad būtu lords Laksiljens - tas ir, lēdija Laksiljena, es gribēju sacīt. Bet tagad viņa likuma priekšā nav nekas, lai ari evaņģēlijs viņu atzīst.

- Kad es tā noskatījos, kā mis Elfrīda spēlējās ar mazajām lēdijām, man allaž bija jādomā, cik ļoti viņas līdzīgas. Bet tās laikam ir tikai manas iedomas, gadi daudz ko spējuši grozīt un izdeldējuši vecās ģimenes vaibstus.

- Nu, tagad izvelsim vēl šos akmeņus un dosimies mājās, - Džons Smits pārtrauca, kaut ari viņu pašu teju, teju bija aizrāvuši senlaiku nostāsti un pļāpības gars. - To lāsīti alus, kuru neizdzērām, atstāsim tepat; jācer, ka nelaiķu dvēseles viņu mums neizdzers.

Viņi ātri pabeidza šīvakara darbu un atstāja mirušo atdusas vietu, rūpīgi aizvērdami aiz sevis durvis un aizšaudami lielo bultu - necienīgas ieslēgšanas akts pret tiem, kuriem bēgt nenāca ne prātā.

VII

Mīlestība bieži mirst ar laiku pati no sevis - vēl biežāk to nogalina apstākļi.

Lai beigtos Elfrīdas Svankortes mīlestība pret Stīvenu Smitu, apstākļi bija jo labvēlīgāki tādēļ, ka jaunatnācējs bija interesantāks cilvēks

par pirmo; blakus Neita pamācošajiem un interesantajiem bārieniem Stlvena pārliecīgā laipnība likās salkana, līdzās Neita skopi izrādītai mīlestībai Stīvena pāri plūstošās jūtas tapa garlaicīgas. Viņa sāka ilgoties pēc vīrišķīga un patstāvīga cilvēka; Stīvens šķita vēl tikai tāds nenobriedis jauneklis.

Varbūt Elfrīdai bija tieksme uz nepastāvību un svārstīšanos, bet var arī būt, ka viņas sirdi nespēja ilgstoši valdzināt Stīvena padevība, ar kuru tas pastāvīgi mēdza sevi nostādīt zemāk par meiteni.

Daļēji Elfrīda varēja būt atteikusies no Stivena viņa vecāku zemā stāvokļa dēļ. Viņai līdzīgiem cilvēkiem nabadzība pati par sevi varbūt arī nelikās nekāds grēks, bet tā tomēr bija šķērslis, tādēļ ka nabadzības robežās nebija atrodamas skaistas, izmeklētas formas. Un varbūt tās bija Džona Smita sastrādātās rokas un viņa sievas zemnieciskais dialekts un manieres, kas Elfrīdai kā skabarga dūrās acīs un atstāja savu postošo iespaidu uz viņas mīlestību.

Pēc uztraucošā atgadījuma jūrmalā Neits jutās nevesels un palika savā istabā. Arī jaunā varone, kas viņu, neievērojot pašas dzīvībai draudošās briesmas, bija izglābusi, uz kādu laiku nozuda, bet apmēram pēc stundas parādījās - atkal spirgta un pilnīgi apģērbusies. Nemierīgi viņa staigāja no viena istabas otrā, bet tas nebija uztraukums, kas būtu tik dabisks pēc tik tuvas ielūkošanās nāves sejā. Tikko Neits bija izglābts, Elfrīda par šo notikumu daudz vairs nedomāja, viņas acīs nozīmīgumu visam piešķīra tikai viens - šis notikums bija pavēris ceļu uz viņu abu saprašanos, un meitenes domas nelabprāt raisījās vaļā no pēdējiem mirkļiem uz krasta, kur tie bija ieslīguši viens otra apskāvienos.

Elfrīdas nemiers auga augumā, domājot par nelaimīgo solījumu satikties ar Stīvenu; atkal un atkal šis solījums nostājās viņas priekšā baigi kā spoks. Stīvena niecīgums blakus Neitam tai kļuva redzamāks ar katru mirkli, un šī sajūta tapa gluži nepanesama. Viņa domaja, cik gudrs toreiz bijis tēva padoms atteikties no Stīvena; cik ļoti viņa tam agrāk pretojās, tik ļoti tagad ar visu sirdi pieķērās.

Tuvojās satikšanās stunda un līdz ar to krīze, kurai līdzi nāca atrisinājums.

- Dievs, piedod man - es nevaru iet! — viņa izsaucās savās dvēseles mokās. - Es viņu mīlu ne mazāk kā agrak. bet Neitu es mīlu vairāk.

Jā, viņai bija jāsargās no cilvēka, kurš tai nepiederējās - neskatoties uz visiem zvērestiem. Viņa paklausīs tēvam un saraus visas saites ar Stīvenu Smitu.

Nākošās dienas neatnesa nekādas Neita atzīšanās. Pastaigas un atgadījumi, kādus bija novērojis Stīvens lapenē, notika visai bieži, bet Neits izturējās samērā vēsi un atturīgi. Elfrīda tomēr dzīvoja kā reibonī, par pagātni viņa vairs nedomāja. Faktam, ka Neits neizteica formālu atzīšanos mīlestībā, nebija nozīmes. Kopš nodevīgā brīža krastmalā viņa zināja, ka tai pieder viņa mīlestība, un jutās laimīga, lai gan par to netika runāts. Abu jūtas bija neviļus izpaudušās pāragri, un tagad iestājās mulss klusums.

Bet tikko viņa bija atsvabinājusies no sirdsapziņas pārmetumiem par neuzticību Stīvenam, mierpilno prieku aizēnoja jaunas bažas. Ja nu Neits nejauši satiekas ar Stīvenu, ja abi iesāk sarunu par viņu?

Iepazinusies tuvāk, Elfrīda noprata, ka Neits neko nezina par viņas attiecībām ar Stīvenu un pat neiedomājas, ka tā kādreiz bijusi saderināta. Brīžiem Elfrīda bija tik vaļsirdīga, ka varēja otram cilvēkam atklāt visas savas domas un atvērt viņa skatam savus visslepenākos dvēseles dziļumus, bat tagad bija pienācis pārmaiņas brīdis. Ne ar pušplēstu vārdu viņa neieminējās, ka pazīst Neita draugu. Kad sievietēm ir noslēpumi, tad tie arī tiešām ir noslēpumi, un visvairāk viņām ir ko slēpt, kad vienai mīlestībai tūlīt pa pēdām seko otra.

Šīs bailes no bijušo sakaru atklāšanas rēgojās viņas acu priekšā, pieņemdamas arvien lielākus apmērus. Viņas iedzimtā godprātība tiecās Neitam visu atklāt un paļauties uz viņa augstsirdību un piedošanu; ari loģiskais prāts teica priekšā, ka labāk būtu pateikt visu ātrāk, nekā vēlāk. Jo ilgāk viņa klusēja, jo grūtāka tapa atzīšanās. Bet tomēr - viņa vilcinājās.

Kādu dienu mācītājs atcerējās Elfrīdas solījumu, atklāt viņam noslēpumainās telegramas nozīmi, kuru tā bija saņēmusi, un divas dienas pēc gadījuma lapenē atgādināja to viņai. Šoreiz Elfrīda neslēpa neko.

- Es sarakstījos ar Stīvenu Smitu visu laiku, kopš viņš atstāja Angliju, līdz pat pēdējam brīdim, - viņa mierīgā balsī atteica.

- Ko? - mācītājs nobijies iesaucās. - Un to tu nekaunējies darīt mistera Neita acu priekšā?

- Nē, kad sapratu, ka... misters Neits man patīk labāk, es paklausīju tavam padomam.

-Tu esi ļoti prātīga, kā tad. Kad tad misters Neits tev iepatikās?

- Tā nejautā, tēt, un... telegramma bija no kuģa aģenta un nebija sūtīta uz manu pieprasījumu. Tas bija tikai paziņojums par kuģa pienākšanu, ar kuru viņš brauc mājās.

- Mājās? Ko, Smits ir te?

- Jā, tepat Endelstofā, jādomā.

- Vai viņš nemēģināja ar tevi satikties?

- Jā, bet ne uzbāzīgi. Neizjautā mani tā, tēt, tas ir neciešami.

- Vēl tikai vienu jautājumu, - mācītājs atteica. - Vai tu ar viņu tikies?

- Netikos. Varu tev apgalvot, ka starp mani un jauno cilvēku, kuru tu tik briesmīgi neieredzi, nav vairs nekādu sakaru. Tu man pavēlēji viņu aizmirst, un es viņu aizmirsu.

- Nu, labi; lai arī no sākuma neklausīji, bet tagad, Elfrīda, tu esi labs bērns, ka beidzot drusku paklausīji.

- Nesaki, ka esmu laba, tēt, - Elfrīda sarūgtināta atteica, - tu nezini... Bet, jo mazāk par to runā, jo labāk. Ievēro tikai to, ka misters Neits par to otru neko nezina. Ak, cik tas ir nelabi, cik nelabi! Es nezinu, kas ar mani galu galā notiks.

- Ja runājam atklāti, man gandrīz rodas vēlēšanās viņam visu pateikt, bet ko tur bēdāties un vēl teikt! Viņš vienu dienu ieminējās, ka Smita tēvs dzīvo šinī pašā apgabalā - vai tu par to tik ļoti uztraucies?

- Es pati nezinu; bet apsoli - es tevi lūdzu, tēt, - apsoli, ka viņam nekā neteiksi. Tā būtu mana nelaime.

- Nu, bērns, Neits ir gudrs cilvēks. Bet man gan liekas, ka nekāda labā partija viņš tev nav. Viņa dabas cilvēki nav nekādi teicamie laulības dzīvē. Ja tu tā nesteigtos, būtu atradusi labāku un bagātāku. Bet, ja viņš tev tik ļoti patīk, tad man tur nav ko iebilst. Kā tu jau pati zini, Šarlote šai lietai visai lielā mērā piekrīt.

- Nu, labi, tēt, - Elfrīda atbildēja un, grūtai nopūtusies, cerību pilna uzsmaidīja. - Man ir patīkami apzināties, ka, iemīlēdamās viņā, esmu savu ģimeni kaut nedaudz iepriecinājusi. Bet es neesmu laba; ak, nē, tēt, es nemaz neesmu laba.

- Ar nožēlu jāatzīst, ka īsti labs no mums nav neviens, - bija tēva mierīgā atbilde. - Un pie tam - jaunām sievietēm ir pilnīgas tiesības savu izvēli grozīt. Pat dzejnieki jau no seniem laikiem to ievērojuši. Katulls saka: “Mulier cupido quod dicit amanti, in vento...” Ak, kāda man vāja atmiņa! Nu, lai nu kā, tas pants bija apmēram tāds, ka sievietes mīlestības zvērests ir rakstīts ūdenī un vējā. Bet par to, mans bērns, savu sirdi velti nemoki.

- Ak, tu nezini, tēt.

Viņi sarunājās dārzā un šinī brīdī ieraudzīja pa kādu sānceliņu tuvojamies Neitu. Tagad Elfrīda viņam gāja pretim ar daudz vieglāku sirdi, nekā agrāk. Viss bija grozījies uz labo pusi - atbildība par nepastāvību un neuzticību tagad, pa daļai noņemta no viņas pleciem, bija pārgājusi uz tēvu. Bet tomēr - bija vēl savas ēnas puses.

“Ak, kaut tēvs zinātu visu par Stīvenu un tad būtu tā teicis - cik tad es būtu laimīga!” viņa sarūgtināta domāja.

Vēlāk abi uz kādu stundu izgāja pastaigāties. Iepriekšējā dienā visā klusībā bija tikusi apglabāta lēdija Laksiljena. Gadījums tomēr gribēja, ka viņiem iznāca jāt gar Austrumendelstofas baznīcas žogu. Sēdēdami seglos, viņi abi, Neits un Elfrīda, varēja skaidri pārredzēt kapsētu.

- Lūk, velve vēl vaļā, - Neits sacīja.

- Jā, - atteica Elfrīda.

- Kas tas par vīrieti tur, pie ieejas? Laikam mūrnieks?

-Jā.

- Diezin vai tas nav Džons Smits, Stīvena tēvs?

- Es domāju gan, ka tas ir viņš, - Elfrīda bailīgi izdabūja pār lūpām.

- Ak, tas ir lieliski! Apprasīšos viņam par dēlu, manu apslinkušo skolnieku. Pēc mistera Svankorta apraksta, velves iekšiene laikam ir ļoti interesanta. Vai neiesim iekšā?

- Es nezinu, man liekas, labāk ne. Varbūt, ka tur patlaban atrodas lords Laksiljens.

-Tas nevar būt.

Elfrīda piekrita - viņa nevarēja citādi. Viņas sirds sākumā bija iedrebējusies, bet tad viņa atsauca atmiņā Džona Smita dabu: tas bija mierīgs cilvēks bez kādām pretenzijām un droši vien izturēsies pret viņu tāpat kā līdz šim. Tāpēc meitene bez īpašām raizēm un satraukuma nokāpa no zirga, paņēma Neitu zem rokas un pa šaurajām kapsētas

taciņām devās uz velvi. Pazīdams viņu jau pa gabalu, mūmiekmeistars, kā parasts, goddevīgi noņēma cepuri.

- Jūs laikam esat misters Smits, mana agrākā drauga Stivena tēvs? -Neits jautāja, kad pētoši bija paskatījies mūrnieka iedegušajā sejā.

- Jā, ser, tas es esmu.

- Kā klājas jūsu dēlam? Es tikai vienreiz par viņu esmu dzirdējis, kopš tas aizbrauca un Indiju. Ceru, ka būsiet par mani no viņa dzirdējis - es esmu Neits, ar kuru viņš dažus gadus atpakaļ iepazinās Kaster-bridžā.

- Jā, saprotams, ka esmu dzirdējis. Pateicos par jautājumu, Stīvenam klājas ļoti labi; viņš patlaban ir Anglijā. Patiesību sakot, viņš ir mājās, ser, un patlaban atrodas tepat apakšā, velvē; viņš apskata zārkus.

Elfridas sirds iedrebējās kā taurenītis.

Neits izskatījās pārsteigts.

- Tas ir dīvaini, - viņš nomurmināja. - Vai viņš zināja, ka es atrodos tepat muižā?

- To es nezinu sacīt, ser, - Džons atteica, negribēdams iejaukties nekādos sarežģījumos, kurus viņš gan neizprata, bet nojauta.

- Vai tā būtu uzbāzība, ja mēs noietu velvē?

- Ak Dievs, ser, nekādā ziņā ne. Tik daudz cilvēku jau bijis lejā. Taisni tādēļ jau velve atstāta vaļā.

- Man liekas, tur būs par daudz smags gaiss, - Elfrīda mēģināja aizbildināties.

- Ak nē, jaunkundz, - Džons Smits atteica. - Mēs jau pirmajā dienā, tūliņ, kolīdz attaisījām velvi vaļā, visas sienas un griestus izbalsinājām par jaunu; un bēru dienas rītā atkal viss tika pamatīgi iztīrīts. Telpā ir ļoti tīrs gaiss.

- Tad es gribētu gan, lai tu mani pavadi, Elfrīda, tu jau pati esi cēlusies no šī ciltskoka.

- Man netīk tādas vietas, kur tik tuvu dvesmo nāves elpa. Es palikšu pie zirgiem; tie taču var norauties.

- Kādas aplamības! Man nebija ne jausmas, ka tu esi tik pārlieku nervoza, ka nevari ne paskatīties uz zārku. Bet, ja tev tik ļoti bail, manis dēļ, paliec laukā.

- Ak nē, man nav bail.

Viņa vāri turējās pie Neita rokas un piepeši iedomājās, ka Stīvens

taču katrā ziņā nāks pavadīt Neitu lidz zirgiem un jāsatiekas būs katrā ziņā - vai nu desmit minūtes agrāk vai vēlāk. Viņa nolēma iet Ildzi.

Divas nelielas vaska svecītes, kas nespodri apgaismoja velves iekšieni, neļāva uzreiz pārredzēt visu telpu. Bet, pieejot tuvāk, Neits pamanīja pie sienas jaunu vīrieti, kurš kaut ko atzīmēja savā piezīmju grāmatiņā.

Neits minēja tikai vienu vārdu:

- Stīven!

Stīvens Smits, kurš nebija tik pilnīgā neziņā par Neita uzturēšanos Endelstofā, kā Neits par viņu, uzreiz pazina savu draugu un arī sievieti, kas tam stāvēja aiz muguras.

Stīvens panāca uz priekšu un klusēdams kratīja Neita roku.

- Kādēļ tu man nerakstīji, vecais draugs? - Neits sacīja, nemaz neievērodams Elfrīdas klātbūtni. Lielajam žurnālistam Smits vēl arvien bija agrākais lauku puika, ko viņš savulaik ņēma savā aizgādībā un izskoloja; iepazīstināt ar šādu puiku savu saderēto Neitam likās nevajadzīgi un nejēdzīgi.

- Kādēļ tu man nerakstīji? - Stīvens jautāja atbildes vietā.

- Kādēļ es nerakstīju? Kādēļ tad tu nerakstīji, un kādēļ mēs abi nerakstījām? Tas jau ir tas jautājums, uz kuru nekad nevar atrast atbildi, bet aizmirsis es tevi neesmu, Smit. Tagad nu mēs atkal satiekamies, un mums jāsatiekas vēl un jāparunā drusku ilgāk. Man jāzina viss, ko tu esi darījis; ka tev ir labi gājis, to es zinu, bet, kā tas noticis, to tu man pastāstīsi.

Elfrīda stāvēja nedaudz atstatu, bet Stīvenam pietika viena acu uzmetiena, lai visu saprastu; viņš redzēja, ka tā Neitam par viņu neko nav teikusi. Takts, ar kādu tas prata izvairīties no katastrofām, bija viena no viņa galvenajām rakstura iezīmēm, un šinī ziņā viņš tālu pārspēja Neitu. Stīvens saprata, ka šī satikšanās jāizbeidz mierīgi, neaizskarot ne Neita, ne Elfrīdas jūtas, un nolēma to ievērot. Viņa vecā pateicības sajūta pret Neitu nebija vēl pilnīgi zudusi un mīlestība pret Elfrīdu - sasniegusi augstsirdības augstāko punktu.

Neuzkrītoši pavērojis Elfrīdu, Stīvens noprata, ka tā rīkosies saskaņā ar viņa izturēšanos; ja viņš izliksies nepazīstams, viņa darīs tāpat. Atlika tikai viens - pēc iespējas saīsināt šo satikšanās brīdi.

- Man žēl, ka nevaļas dēļ būšu spiests atsacīties pat no prieka ar tevi

izrunāties, - viņš sacīja. - Jau rit atstāšu mājas. Pēc divām nedēļām braukšu atkal atpakaļ uz Indiju un nezinu, vai atradīšu vēl kādu bridi laika privātām darīšanām.

Neita pārsteigtais skats, dzirdot tādu atbildi, atstāja uz Stīvenu ne mazāk sāpīgu iespaidu kā Elfrīdas tuvums. Viņa vārdi par nevaļu bija patiesi, bet aukstais tonis - liekuļots. Cik labprāt viņš būtu parunājies ar savu draugu kā agrākos laikos, bet tagad vajadzēja glābt sievieti, un šīs sievietes dēļ, kurai viņa jūtas nenozīmēja neko, viņam bija jāzaudē labākā drauga sirsnība.

- Ak, to es ļoti nožēloju, - Neits atteica; arī viņa tonis piepeši bija mainījies. - Saprotams, ja tev ir kādas svarīgas darīšanas, tās nedrīkst atstāt. Un, ja nu gadās tā, ka šī būtu mūsu pirmā un pēdējā tikšanās, tad atļauj novēlēt tev vislabākās sekmes... no visas sirds.

Pie pēdējiem vārdiem Neita sirsnība bija atkal atdzīvojusies; svinīgums, kas plūsmoja šai telpā, izdeldēja acumirkļa dusmu uzliesmojumu.

- Tas ir savādi, ka mums jāsatiekas taisni šādā vietā, - viņš turpināja, pamezdams skatu visapkārt.

Stīvens pieklājības dēļ piekrita, un iestājās klusums. Tumšie zārki izcēlās pret nobalsinātajām sienām un bija skaidrāk saredzami, nekā agrāk. Šī aina visiem trijiem iespiecjās dziļi atmiņā. Neits stāvēja starp abiem saviem draugiem, novērsis seju un pagājis drusku uz priekšu; Elfrīda atradās labajā, Stīvens - kreisajā pusē. Baltā dienas gaisma ieplūda telpā tikko manāma un kontrastā ar sveču dzeltenajiem stariem izskatījās kā miglaini zila svītra. Elfrīda bija pakāpusies atpakaļ, tuvāk ieejai, un atradās gandrīz dienas gaismā, bet Stīvena stāvu apgaismoja vienīgi sveču liesmas.

- Esmu te bijis vairākas reizes, kopš velve atvērta, - Stīvens sacīja. - Kā tu jau zināsi, mans tēvs te strādā.

- Jā. Bet ko tu te dari? - Neits jautāja, pamezdams skatienu uz Stīvena piezīmju grāmatiņu un zīmuli, kuru tas vēl aizvien turēja rokā.

- Es uzskicēju dažu baznīcas daļu zīmējumus un patlaban taisīju kopiju no šiem uzrakstiem, kas palikuši uz zārkiem. Agrāk, pirms izbraukšanas uz Indiju, es daudz nodarbojos ar tamlīdzīgām lietām.

- Jā, es zinu. Vai šī te nav lēdija Laksiljena?

Neits rādīja uz gaišu, greznu zārku, kas bija nolikts jaunajā nišā.

- Un visi pārējie ģimenes piederīgie atrodas te, gar šo sienu, vai ne? Kas šie divi tādi, tik tuvu pieglaudušies viens pie otra?

Stīvena balss tikko manāmi drebēja, kad viņš atbildēja:

- Tā ir lēdija Elfrīda Kingsmora, dzimusi Laksiljena, un tas ir Arturs - viņas vīrs. Es dzirdēju, mans tēvs stāstīja, ka viņi... ka viņa ar to aizbēgusi un apprecējusies pret vecāku gribu.

- Tad te laikam cēlies tavs kristītais vārds, Elfrīda? - Neits sacīja, pagriezdamies pret Elfrīdu. - Cik atceros, tu man kādreiz sacīji, ka trīs vai četras paaudzes atpakaļ tavai ģimenei ir bijuši radnieciski sakari ar Laksiljeniem?

- Viņa ir mana mātes māte, - Elfrīda atteica, velti pūlēdamās iepriekš apslapināt sausās, nobālējušās lūpas. Viņa izskatījās kā sirdsapziņas mocītā Magdalēna Gvido Reni gleznā, tikai vaibsti bija bērnišķīgāki. Novērsusies no Neita un Stīvena, viņa caur durvīm pūlējās saskatīt zilo debess gabaliņu, it kā glābiņš būtu atkarīgs no tā, cik ātri viņa to ar acīm sasniedz. Kreisā roka tikko turējās Neita elkonī; kautrēdamās no sava agrākā līgavaiņa, viņa roku bija pa pusei atvilkusi atpakaļ, bet atlaist pavisam neuzdrošinājās, tā ka nu tās cimds knapi aizskāra Neita piedurkni.

Sarunas pavediens negribēja ritēt; sekoja īsi nesakarīgi teikumi.

- Cilvēkā mostas smagas domas tādā svinīgā vietā, - Neits runāja miera pilnā, nosvērtā balsī. - Cik daudz jau nav sacīts par nāvi un cik bieži! Un cik daudz paši varam par viņu iedomāties. Katrs no tiem, kas te guļ, varētu sacīt ko līdzīgu: “Tu mani cēli dzīves augstumos, lai mana krišana caur Tevi top jo lielāka.” Kā bija tālāk, Elfrīda? Tā ir 102. Dāvida dziesma, ko es patlaban sacīju.

- Jā, es to zinu, - viņa klusi čukstēja un turpināja vēl klusākā balsī, lai Stīvens nedzirdētu tajā uztraukumu:

- Manas dienas, kas jau virzās uz beigām, ir kā vakara zūdošā ēna, un mans skaistums mirst kā tveicē izkaltusi zāle.

- Nu, atstāsim viņus tagad mierā, - Neits domīgi sacīja. - Līdzīgi gadījumi var pamudināt aizceļot mūžībā ārpus šīm nestiprām miesām, kurās dzīvojam, un aizklīst tik tālu, ka ar pēdējo vairs nejūtam nekādus reālus sakarus. Mēs noskatāmies atpakaļ uz nedrošo, mirstīgo pamatu, uz kura augusi mūsu dvēsele, un brīnīdamies jautājam: vai tiešām jāatgriežas ierastajā dienas darbā šinī pašā mazajā un šaurajā miteklī - cil-

vēka miesās, kur atkal nāksies mocīties domu jūgā? Vai ne?

- Jā, - reizē atsaucās Elfrīda un Stlvens.

- Cilvēkam gandrīz uzmācas nodarītas netaisnības sajūta, redzot dažbrīd tik plašas spējas uzticētas ķermeņa nedrošajam atbalstam. Kas vēl vairāk spēj nomākt cilvēka nākotnes nodomus, kā līdzīga sajūta?... Bet tomēr uzskaņosim savu garastāvokli drusku jautrākā tonī, jo katram no mums tomēr vēl tik daudz, ko darīt!

Cik tālu Neits ar savu dziļo, miera pilno prātošanu stāvēja no abiem jauniešiem! Viņš nenojauta to dvēseles mokas. Viņa sejā gan vairs nemirdzēja jaunības spirgtums kā zēnīgā arhitekta vai mācītāja meitas sejās, bet svinīgs miers un nopietnība, izdzēsusi viņa vaibstos katru ikdienas rūpju un nemiera izteiksmi, bija pārklājusi to ar dziļu cienības cēlumu; abiem jauniešiem tā trūka. Un kā gan Elfrīda, vēl pilnīgi neattīstījusies jaunava, būtu spējusi sekot liela dziļdomīga cilvēka gara lidojumam. Viņa piepeši sajuta visu savas izturēšanās maziskumu un aptvēra, ka nav Neita cienīga. Un, neskatoties uz augstsirdīgo piekāpšanos, ari Stīvens beigu beigās bija rīkojies tik zemiski.

Ja Neits būtu saticies ar Stīvenu viens pats, varbūt viņš nebūtu neko minējis par savām attiecībām ar Elfrīdu, bet tagad juta, ka apstākļi spiež uzticēties.

- Stīven, - viņš sacīja, - te ir mis Svankorte. Es patlaban uzturos viņas tēva mājā.

Viņš pienāca Stīvenam soli tuvāk un klusi piebilda:

- Vēl varu tev uzticēt, ka esam saderinājušies.

Lai cik klusi bija sacītie vārdi, Elfrīda tos sadzirdēja un gluži bez elpas gaidīja Stīvena atbildi, viņas sirds nevaldāmi pukstēja, gaismas stars, kas krita uz sejas, padarīja to spokaini bālu, salīdzinot ar pārējiem diviem.

- Vēlu laimes, - Stīvens čukstēja tikpat klusi un tad skaļāk piebilda: - es pazīstu mis Svankorti... nedaudz. Tev jāzina, ka mans tēvs ir mistera Svankorta draudzes loceklis.

- Es domāju, ka tu varbūt neesi uzturējies mājās, kamēr viņi ir šeit.

- Jā, tiešām, kopš tā laika mājās neesmu dzīvojis.

- Es esmu redzējusi misteru Smitu, - Elfrīda stostīdamās iebilda.

- Bet tomēr mana izturēšanās nav piedodama. Kā svešniekus man jūs abus tūlīt vajadzēja iepazīstināt, bet, kā starp paziņām, - nevajadzēja

tik noteikti nostāties jūsu vidū. Bet, patiešām, Smit, man tu esi vēl joprojām tāds pat zēns, kā agrāk.

Šoreiz Stīvenam likteņa pārestība likās jūtamāka, nekā pirmo reizi: viņš nevarēja apspiest rūgtuma pilnos vārdus, kas lauzās pār lūpām:

- Tev vajadzēja sacīt, ka esmu tev arvien vēl tas pats neaptēstais mūrnieka dēls, kas es patiesībā ari esmu, un tādēļ nederu priekšā stādīšanas ceremonijai.

- Ak, nē, nē! Tā es nedomāju!

Neits pūlējās piešķirt savai atbildei tādu noskaņu, lai Elfrīdai tā liktos jautra, bet Stīvenam - nopietna, un kļūdījās kā pirmajā, tā otrajā nodomā. Ritēja piespiesta saruna, kas nepatika ne vienam, ne otram.

- Iesim atpakaļ ārā, svaigā gaisā. Elfrīda, tu esi neparsti klusa. Nekautrējies no Smita, mēs esam labi draugi jau kopš ilgiem gadiem, kā es jau bieži sacīju.

- Jā, tu sacīji, - Elfrīda atbildēja.

“Vai tas var būt - ne reizes viņa nav ieminējusies par mani!” Stīvens nodomāja un ar sirdsapziņas pārmetumiem atcerējās pats savu izturēšanos, ierodoties pirmo reizi viņas mājā, kad tas izlikās par pilnīgu svešnieku šinī apgabalā.

Visi trīs iznāca dienas gaismā. Neits uzskatīja Elfrīdas savādo izturēšanos par jaunas meitenes dabisko kautrību un tādēļ nepievērsa tai nekādu uzmanību. Elfrīda pagāja uz priekšu.

- Tu esi stipri izmainījies, Smit, - Neits iesāka, kad Elfrīda tos vairs nevarēja sadzirdēt. - Bet to varēja sagaidīt, tur nav ko brīnīties. Tikai neiedomājies, ka jūtos par tevi un tavu likteni mazāk ieinteresēts kā līdz šim, ja tu gribētu man uzticēties. Redzi, es neesmu arī aizmirsis tavu sakaru, kura dēļ, kā pats stāstīji, devies prom uz Indiju. Tā laikam bija kāda londoniete, vai ne? Ceru, ka viss ir vislabākajā kārtībā?

- Nē, mēs izšķīrāmies.

Ir grūti saprast, vai līdzīgos apstākļos labāk izteikt savu nožēlu vai prieku - tas atkarīgs no tā, kāds bijis pats mīlestības sakars. Neits šoreiz meklēja patvērumu vārdos, kuri bija iztulkojami gan šā, gan tā.

- Ceru, ka tas bija uz labu?

- Cerams, ka tā. Bet es lūdzu - nespied mani sacīt vēl ko, nē, tas ir, tu jau mani nespiedi sacīt... tā es nedomāju... Bet es labāk par to ne gribētu runāt.

Stīvens šos vārdus izgrūda kā steigā.

Neits apklusa, un abi klusēdami sekoja Elfrīdai. Stīvens atvadījās no sava drauga pie kapsētas vārtiem, nemaz neiziedams ārpusē, tad apstājās un sekoja ar acīm, kā abi - Neits ar savu līgavu - uzkāpj zirgos.

- Mans Dievs, Elfrīda, - Neits iesaucās, - cik tu esi bāla! Man nevajadzēja vis ņemt tevi līdz apakšā. Kas tev noticis?

- Nekas, - Elfrīda nespēcīgā balsī atteica. - Man tūliņ būs atkal labi. Tur lejā viss bija tik neparasts un savāds, ka man tapa pavisam slikti.

- Tu tik maz runāji. Es atnesīšu ūdeni.

- Nē, nē.

- Vai tu varēsi nosēdēt zirgā?

- Ak, jā, - viņa strauji atteica.

- Nu, tad - viens, divi, trīs! - Neits sacīja un viegli iecēla viņu seglos.

Stīvens stāvēja, atspiedies pie kapsētas vārtiem, un vēroja viņus. Sēdēdama zirga mugurā un juzdama grožus stingri rokā, Elfrīda kā nepārspējamas varas dzīta strauji pagrieza galvu atpakaļ, un pirmo reizi kopš šķiršanās uz lielceļa pie Kairsas un pēc svētsvinīgās solīšanās tapt Stīvena sievai viņas acis ielūkojās acīs jauneklim, kuru tā bija mīlējusi pirmo. Tas bija tas pats jauneklis, kurš viņu tik ilgi jau bija saucis par savu sievu un kuru tā bija uzrunājusi par savu vīriņu. Viņu sktieni satikās.

Bet dzīve nemēro notikumus pēc to ilguma; tā mēro pēc izjūtu intensitātes: šis skatiens bija tikai acumirklis laika ziņā, tomēr viņu dzīvē tas nozīmēja veselu laikmetu. Sāpīgais pārmetums Stīvena acīs Elfrīdai bija kā divpusgriezīgs zobens, kas noslīdēja gar sirdi. Spēji viņa atrāva savu skatu no Stīvena sejas, paskubināja zirgu un aizaulekšoja atmiņu haosā, aizmirsdama, ka neatrodas uz ceļa viena pati. Apmānīšana bija izdevusies pilnīgi.

Kad tie bija sasnieguši paaugstinājumu, kur parks sāka pāriet mežā un krūmājos, Neits piejāja viņai tuvāk.

- Vai tagad tev, mīļā, ir labāk?

- Ak, jā.

Viņa piespieda roku pie acim, kā izdzēšot no prāta Stīvena tēlu. Uz vaigiem tagad sārtojās pārdabiski spilgti sarkani plankumi, atstādami pārējo sejas daļu lilijas baltumā kā agrāk.

- Elfrīda, - Neits iesāka savā agrākajā pamācošajā tonī, — tu zini, ka negribu tevi bārt, bet saki, vai tā nav pavisam nesievišķīga vājība - tā uztraukties no skata, kurš patiesībā nav nekas neparasts? Es domāju, katrai krietnai sievietei vajadzētu spēt noskatīties nāvē ar zināmu mieru. Ceru, ka tavi uzskati ir tādi paši?

- Jā, es tam pilnīgi piekrītu.

Neits ar šo aizrādījumu bija apliecinājis: viņā nemājo ne mazākās aizdomas, ka aiz Elfrīdas savādās izturēšanās kaut kas varētu slēpties. Tas bija pierādījums viņa paša taisnīgumam un nespējai apmānīt. Elfrīda to saprata un sajuta vēl mokošākus sirdsapziņas pārmetumus, un vēl lielākā dievināšanā pacēla uz to savas acis. Pat Stīvena skatiens un viņa tikko dzirētā balss nespēja nomākt Elfrīdas cieņu pret Neitu, kura tikai pieņēmās spēkā.

Viņa ātri un steigdamās atbildēja uz Neita jautājumiem un tad strauji novērsa valodu uz citu pusi.

Mājās Elfrīda devās uz savu istabu un nerādījās līdz pusdienām. Pēc pusdienām viņi iegāja pustumšajā zālē, un no tās Neits izgāja uz balkona. Elfrīda viņam sekoja; likās, ka viņai ir kāds svarīgs nodoms.

- Es tev gribēju ko sacīt, - viņa iesāka mierīgā, bet stingrā balsī.

- Un kas tas būtu? - Neits jautri iesaucās. - Tu neesi vairs tik noskumusi, kā no rīta.

- Es nevaru teikt, kas par lietu, kamēr tu vēl nezini visu sīki un smalki, - viņa sacīja. - Un to es izstāstīšu rit. Kaut kas man to šodien atgādināja. Runa ir par to, ko es kādreiz esmu izdarījusi un ko man nevajadzēja darīt.

Tas bija lēnīgs aizrādījums uz neapdomīgo bēgšanu, kurai vienīgi nejaušs gadījums nebija ļāvis izvērsties par atklātu negodu ļaužu acīs.

Neits neuztvēra Elfrīdas vārdus nopietni un jautri pasmējās:

-Tātad šo šausmu pilno atzīšanos man nebūs jāuzklausa tūlīt?

- Nē, tagad ne. Es domāju, vismaz šovakar ne, - Elfrīda atteica jau mazāk stingrā balsī. - Tas nebūt nav tik viegli, kā tu domā - man tas dara diezgan daudz rūpju.

Bet, nobijusies pati no savas balss nopietnības, viņa piespiesti piebilda:

- Nu jā, tu vēl varētu iedomāties, ka tas ir viegli.

- Bet tu jau vēl nemaz neminēji, kad man to uzticēsi.

- Rīt no rīta. Nosaki laiku un turi mani pie vārda. Ja tu pats nenoteiksi stundu, tad es varu zaudēt dūšu un mēģināt izvairīties.

Elfrīda klusi, nervozi iesmējās: tik nedroša viņa jutās savā apņēmībā.

- Nu labi, teiksim tā - pēc brokastīm... pulksten vienpadsmitos.

- Jā, pulksten vienpadsmitos. Es apsolu. Bet turi mani pie dotā vārda.

VIII

- Elfrīda, pulkstenis ir vienpadsmit!

Elfrīda skatījās pa savas istabas logu pirmajā stāvā, un Neits sēdēja uz terases ar atšķirtu grāmatu rokā; brīžiem viņa acis no grāmatas lapām pārlaidās uz kuplajiem ģerāniju un kalceolāriju stādiem un no tiem tālāk uz Elfridas istabas logu.

- Jā, es zinu. Es jau nāku.

Viņš piegāja tuvāk pie loga.

- Kā tu šorīt jūties, Elfrīda? Pēc nakts atdusas tu nebūt neizskaties labāk kā vakar.

Pēc pāris minūtēm Elfrīda parādījās durvīs, atbalstījās uz Neita sniegtā elkoņa, un abi pa šauro grantēto taciņu devās lejup uz upi.

Viņas apņēmšanās - izcīnīta pēdējās piecpadsmit stundas - bija pateikt Neitam visu patiesību, un šis bridis nu bija klāt.

Soli pa solim viņi devās uz priekšu - Elfrīda nerunāja ne vārda. Abi bija jau sasnieguši alejas galu, kad Neits pārtrauca klusumu.

- Nu, Elfrīda, kas tā bija par atzīšanos?

Viņa nogaidīja kādu brīdi, dziļi ievilka elpu un pēdīgi izdabūja sekojošus vārdus:

- Es tev reiz sacīju vai pareizāk - ļāvu noprast to, kas nebija gluži taisnība. Man liekas, tu no maniem vārdiem saprati, ka man nākošajos šūpuļsvētkos paliks deviņpadsmit gadi, bet man palika deviņpadsmit jau pērn.

Bija pienācis izšķirošais bridis, un nelīdzēja vairs ne sirdsapziņa, ne godprātība, ne viskarstākā vēlēšanās atzīties un ar skūpstu panākt piedošanu - nekas, it nekas nespēja piespiest Elfrīdu izteikt sāpīgo atzīšanos. Vai viņš tai piedos - ak, kā viņa baidījās! - tās neglīto viltību, vakardienas izturēšanos kapsētā? Vai viņa pārsteigumam nepievienosies

vēl riebuma sajūta? Un cerība - noklusējot patiesību, nodrošināt sev vēl vienu otru dienu viņa mīlestību - nostājās viņas priekšā kā vesela mūžība aci pret aci ar šausmīgo nojautu - zaudēt viņu uz mūžu.

Elfrīdas baiļu sajūta bija tik stipra, ka, izrunājot nedaudzos vārdus, viņas balss spēji drebēja, un Neits ne brīdi nešaubījās, ka tieši tā arī bijusi tā bīstamā atzīšanās. Viņš smaidīja un silti spieda viņas roku.

- Mana mīļā, mazā Elfij - jā, tā tu tagad esi, nemaz nerunā pretim cik tu esi mīļa un taisnīga sieviete! Tik norūpējusies tāda nieciņa dēļ! Tiešām, man nenāca ne prātā iedomāties, vai deviņpadsmit gadi jau pilni vai nu tikai paliks. Un, nudien, labāk par to nemaz nebūtu minējusi. Ko tad lai es saku, ja tavs mīļais par veseliem divpadsmit gadiem par tevi vecāks - kāda tam varētu būt nozīme.

- Ak, neslavē mani - neslavē mani! Lai arī uzslava nāk no tavām lūpām, es to tagad nepelnu.

Bet Neits šorīt bija labā garastāvoklī: viņas bēdīgais izsauciens tam likās liecinājums viņas kautrībai.

- Par tādu noteiktību es tevi mīlu vēl jo vairāk, - Neits pēc brīža turpināja, un runājot viņa balss tapa aizvien maigāka un sirsnīgāka. - Sievietēs man vislabāk patīk viņu nevainojamā, uzticīgā dvēsele, tik dzidra un tīra kā pati debess. Es varētu piedot daudz, ja tikai par to esmu drošs; un nevarētu piedot neko, ja man šīs drošības nebūtu. Elfrīda, tev ir vistīrākā sirds, kāda jebkad kādai sievietei bijusi; paturi viņu, saudzē viņu un nekad neļauj, lai tevi aizrauj modernās teorijas par sieviešu privilēģiju un dabiskām tiesībām piedalīties dzīves viltību spēlē. Tici man, mīļā, dārgā meitene, cēlai sievietei jābūt tikpat godīgai kā krietnam vīrietim visās attiecībās, ne tikai darīšanās un sadzīviskās attiecībās ar cilvēkiem, bet vēl jo vairāk mīlestībā; un tur jums, sievietēm, ir dotas sevišķas priekšrocības.

Līdz nāvei noskumušām acīm Elfrīda nolūkojās koku zaros.

- Aiziesim līdz upei, Elfrīda

- Jā, ja man būtu cepure, - Elfrīda atteica; viņas balsī bija dzirdams tāds kā apspiests vaids.

- Es tūlīt atnesīšu, - Neits steidzīgi sacīja, uzreiz būdams gatavs nopirki viņas tuvumu par tik lētu algu. - Tikmēr pasēdi viena.

Viņš pagriezās un steidzīgi devās atpakaļ uz māju.

Elfrīda nosēdās uz viena no vienkāršajiem soliem zāliena malā un

domīgi noraudzījās zālē, bet drīz vien pacēla acis - viņa bija izdzirdusi aiz muguras grants skrapstēšanu, it kā netālu kāds staigātu. Blakus alejai, kurā viņa sēdēja, atradās vēl otra; tā veda caur krūmiem uz dārza izeju, un te viņa ieraudzīja misis Džetvejas tumšo stāvu. Tā - kā likās -Elfrīdu nebija pamanījusi, jo apstājās Vietā, no kuras caur krūmu galotnēm bija saredzama muižas ēka, un drūmi noskatījās uz to pusi. Elfrīda sarāvās un atliecās atpakaļ, cerībā, ka nepatīkamā sieviete paies garām. Bet misis Džetveja, brīdi noskatījusies uz ēku, pagriezās un ieraudzīja Elfrīdu; dažos acumirkļos viņa jau atradās tās priekšā.

- Ak, mis Svankorte! Kādēļ jūs mani traucējat? Vai es te nedrīkstu staigāt?

- Misis Džetveja, ja jūs vēlaties, varat te pastaigāties. Es jūs nebūt negribu traucēt.

- Jūs traucējat manu prātu, un mans prāts ir mana dzīvība, jo no prāta man vēl nav zudis mans nabaga zēns, un tas ir nācis no manām miesām.

- Jā nabaga jauneklis. Man bija tik žēl, kad viņš mira.

- Vai jūs ari zināt, kādēļ viņš mira?

- Viņam bija dilonis.

- Ak, nē, nē! - atraitne iesaucās. - Tas nebija dilonis, aiz šī vārda slēpjas daudz kas. Viņš mira tādēļ, ka jūs viņu ievilkāt savos tīklos, un tad tapāt viņam neuzticīga - tas viņu nonāvēja. Jā, mis Svankorte, -viņa uzbudināta čukstēja, - jūs nonāvējāt manu dēlu.

- Kā jūs varat tik nejēdzīgi runāt! -Elfrīda iesaucās, īgnumā pieceldamās no sēdekļa. Bet ilgas dusmas nebija Elfrīdas dabā; un pie tam -pēdējie notikumi bija meiteni tā nogurdinājuši un nomocījuši, ka viņa, zaudējusi jebkuru aizstāvēšanās spēju, atsāka gandrīz lūdzoši:

- Misis Džetveja, ko es tur varēju līdzēt, ka viņš mani mīlēja?

- Taisni tur jūs varējāt līdzēt Jūs zināt it labi, mis Elfrīda, kā tas sākās. Jā, vai nebija tā: jūs sacījāt, ka vārds Fēlikss jums patīk labāk par visiem jaunekļu vārdiem draudzē, un jūs zinājāt, ka tas ir viņa vārds; jūs zinājāt arī, ka tie, kam jūs to sacījāt, pateiks to viņam.

- Es zināju, ka tas ir viņa vārds - jā, tiešām, es zināju; bet varat būt pārliecināta, misis Džetveja, man nebija tāda nodoma, lai kāds viņam to pateiktu.

- Bet jūs zinājāt, ka viņam pateiks.

- Nē, es to nezināju.

- Un tad, vēlāk, kad mūsu ciemā bija svētki, jūs jājāt gar mūsu mājām, un taisni ap to laiku pie mums bija sapulcējušies tik daudz jaunekļu - vai jūs atminaties, jūs gribējāt nokāpt no zirga; pie jums piesteidzās Džims Dreks, Džordžs Apvejs un vēl kādi tris četri un gribēja paturēt jūsu zirgu, bet jūs viņus visus aizsūtījāt prom un mājāt Fēliksam, kas noskumis stāvēja citiem aiz muguras. Jūs sacījāt, ka vēlaties, lai viņš pietur zirgu.

- Ak, misis Džetveja, jūs domājat tik nepareizi! Man viņš patika labāk par citiem - tādēļ es gribēju, lai viņš nāk. Viņš bija tik maigs, tik smalkjūtīgs - es viņu vienmēr par tādu uzskatīju - un tādēļ viņš man patika.

- Un kādēļ jūs atļāvāt, lai viņš jūs skūpsta?

- Tie ir meli! Ak, tie ir meli! - Elfrīda izsaucās izmisuma asarām acīs. - Viņš nāca man aiz muguras un gribēja mani noskūpstīt; un tādēļ es viņam sacīju, ka nekad viņu vairs negribu redzēt.

- Bet jūs toreiz neko neminējāt par to savam tēvam vai kādam citam, un es zinu, ja jūs toreiz to tāpat būtu uzskatījusi par apvainojumu, kā tagad izliekaties, tad jūs būtu sūdzējusies.

- Viņš mani lūdza nekā nesacīt, un paklausīt - jā, tas bija diezgan muļķīgi. Es gribētu, kaut toreiz labāk būtu tēvam pateikusi. Es neiedomājos, ka par savu laipnību izpelnīšos tādu netaisnību. Lūdzu, atstājiet mani tagad, misis Džetveja.

- Jā, jūs viņu cietsirdīgi atstūmāt, un viņš nomira. Un, iekams viņa miesas vēl bija pilnīgi atdzisušas, jūs jau pieglaudāties kādam citam. Un tad jūs arī to atstājāt un pieķērāties kādam trešajam. Bet paklausieties, mis Svankorte, - viņa ļauni turpināja, pievirzīdamās Elfrīdai tuvāk. - Manā varā ir atmaksāt jums par visu, ko esat man nodarījusi. Vai jūs jau esat aizmirsusi, kā toreiz bēgāt uz Londonu, lai apprecētos, un otrā dienā atgriezāties nesalaulāta? Es domāju, sievietei tas ir diezgan liels negods, kas spēj aptumšot pat mazāk skanīgu vārdu, nekā jūsējais. Varbūt jūs to esat aizmirsusi, bet es ne. Neuzticība līgavainim ir nosodāma, bet neuzticība pēc tam, kad sieviete jau bijusi sievas lomā, ir palaidnība.

- Ak, tie ir nekrietni, nekaunīgi meli! Nesakiet tā, ak, nesakiet.

- Vai jūsu jaunais līgavainis to zina? Es domāju - nē, citādi gan viņš

te vairs nebūtu. Ļaudis runā daudz, bet es zinu vairāk par dažu labu, un ari mans bridis reiz pienāks.

- Es jūs nicinu! - Elfrīda iesaucās. - Ejiet tagad un dariet visu, ko vien varat, lai mani kompromitētu! Ejiet vien! Laidiet savu mēli darbā! Lūdzu! Es jūs nicinu kā nekrietnu apmelotāju. Redzat, tur viņš nāk!

Viņas balss iedrebējās, redzot caur krūmiem parādāmies Neita mīļoto stāvu ar viņas cepuri rokā.

- Sakiet viņam tūlīt! Es to varu panest!

- Vēl mana stunda nav nākusi! - atraitne atteica un aizsteidzās.

No pēdējiem uztrauktajiem vārdiem Elfrīdas seja bija piesarkusi; viņa steidzīgi noslaucīja acis un devās pa celiņu uz priekšu, tā ka līdz Neita pienākšanai bija paspējusi tiktāl nomierināties, ka nekādas uztraukuma zīmes sejā vairs nebija saredzmas. Neits uzlika viņai galvā cepuri, paņēma meiteni zem rokas, un abi aizgāja.

Tā bija pēdējā diena pirms viņu aizbraukšanas uz Sv. Leonardu, un Neits izrādīja sevišķu tieksmi pavadīt šo dienu Elfrīdas tuvumā. Viņi soļoja uz ielejas pusi.

Bija jau vēls rudens. Saulstaru zelta aplietās koku lapas vizēja burvīgās krāsās, kā vilināt vilinādamas gleznotāja skatu. Visspilgtāk sārtoja skābarži, pāriedami no brūnganā sārtuma zaru galos visspilgtākā dzeltenumā lapu vaiņaga vidienē; jaunie ozoli ēnoja vistumšākajā zaļumā, bet mazās eglītes notālēm izlikās tumši zilas, un tam cauri -juku jukām dzeltens un purpurs visās nokrāsās.

Upe te tecēja pa līdzenu plienakmens gultni. Vasaras karstumā ūdens bija stipri izsīcis, un upe sarāvusies gluži šaura. Tagad tā izskatījās kā niecīga ūdens strūkliņa, kas čalodama vijas starp akmeņiem. Neits izlīda caur biezi saaugušajiem krūmiem, kas šinī vietā upīti gandrīz pilnīgi aizsedza, un uzlēca uz nožuvušajiem akmeņiem tās gultnē.

- Elfrīda, cik te ir skaisti! Es pirmo reizi redzu līdzīgu ainu! - viņš iesaucās. - Lazdas izskatās taisni kā jumts pār upīti, un upes dibens ir gluži kā izbruģēts. Te izskatās taisni kā kāda klostera slepenā ejā. Nāc, es tev palīdzēšu nokāpt.

Viņš pasniedza tai roku un izveda caur piekrastes biezokni. Drīz viņi nonāca pie kādas vietas, kur ūdens it kā notrūka nelielā kritumā; te viņi nosēdās uz baltajiem akmeņiem, pār kuriem deviņus mēnešus gadā

drāzās mutuļojošas šļakatas, bet tagad tie bija sausi. Pie kājām viņiem klusi čaloja strautiņa ūdens, it kā nesaprotamā valodā pauzdams par šī slepenā biezokņa nolūku un nozīmi un tad līču loču vijās tālāk, nozuzdams krūmu ēnās.

Neits atspiedās uz elkoņa un brīdi domīgi noskatījās ainavā, tad pagriezās pret Elfrīdu un sāka viņu pētoši aplūkot.

- Saki, Elfij, vai tik skaisti un kupli mati reiz nepaliek plāni, teiksim, vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit astoņiem gadiem? - viņš pēdīgi sacīja.

- Ak, nē! - Elfrīda ātri atsaucās, un varēja redzēt, ka tādas domas viņai ir nepatīkamas. Pēc brīža viņa nemierīgi turpināja:

- Vai tu tiešām domā, ka kupli mati izkrīt ātrāk, nekā tie, kas sliktas kopšanas dēļ nav tik skaisti.

- Jā, tā es domāju. Es domāju - nē, es esmu pārliecināts, ja šinī jautājumā būtu iespējams savākt statistiskas ziņas, tad izrādītos, ka īpaši plāni mati ir vienīgi tiem, kuriem tie agrāk bijuši pārlieku kupli, turpretī cilvēki, kam no sākta gala tikai mērens daudzums matu, tos saglabā bez kādām pārmaiņām.

Elfrīdas skatiens bija tikpat skumjš, kā sirds. Varbūt sievietes acīs skaistuma zudumam ir tikpat šausmīga nozīme, kā sliktai slavai. Lai nu kā, Elfrīda bija bēdīga un drūma - tāpat kā no paša rīta.

- Tev nevajadzētu noskumt par tīri ārēju greznumu, - Neits piezīmēja, un viņa balsī bija dzirdama tā pati agrākā stingrība, ar kādu viņš mēdza izsacīties, pirms Elfrīdas tuvums to bija padarījis sirsnīgu.

- Es domāju, sievietes pienākums ir būt tik skaistai, cik vien iespējams. Ja es būtu zinātniece, es tev tagad minētu slavenu vīru izteicienus par to, un tie būtu tevis paša iecienīti latīņu autori. Es zinu, tur ir daži, tēvs kādreiz tos citē.

- Nu, tad atstāsim to. Elfij, man ir iemesls vērst pret tevi savas vecās rīkstes. Vai tu vari uzminēt, kas tas par iemeslu?

- Nē, bet es priecātos to dzirdēt, - viņa lūdzošā balsī atteica. - Tas ir šausmīgi, ka tu tā sāc runāt. Sauc manu vājību kādā vārdā gribi, bet man jāatzīstas vaļsirdīgi, ka zaudēt matu kuplumu man būtu kas briesmīgs.

- Saprotams, īsta sieviete drīzāk gatava zaudēt apdomu nekā skaistumu.

- Tu par mani zobojies un spried netaisni, bet es zinu, ka mani mati ir skaisti; katrs to pateiks.

- Tev nevajadzēja tik ļoti rūpēties un glābt mani toreiz uz klints radzes, kad es sāku slīdēt, ja manai dzīvībai tavās acīs - kā redzams -nav nekādas vērtības.

- Varbūt tu ar to gribi sacīt, ka mana dzīvība nebija vērta tavējās.

- Tava dzīvība ir kura katra dzīvības vērta.

Viņa nolaida roku krituma ūdenī un, viegli šļakstinādama, nolieca galvu.

- Elfrīda, tu man arvien pārmet bardzību pret tevi, bet tu pret mani esi nepieklājīga, vai ne?

- Kā tā? - viņa pārsteigta jautāja, pārtraukdama niekoties ar ūdeni.

- Kad es nopirku auskarus, lai tev darītu mazu prieku, tu tos negribēji pieņemt.

- Varbūt, ka es tagad pieņemtu; varbūt es tos tagad gribu.

- Nu, tad lūdzu! - Neits atteica.

Viņš izņēma no kabatas mazo ādas etviju un pasniedza viņai dāvanu trešo reizi. Viņa to saņēma ar prieku. Šķērslis bija zudis, un zīmīgā krāšņā dāvana tagad piederēja viņai.

- Es šinī pašā acumirklī izņemšu šos vecos, neglītos auskarus! -viņa izsaucās. - Un ielikšu tavus, labi?

- Es tev būšu ļoti pateicīgs.

Tas varbūt izliksies savādi, ievērojot, ka Neits ar Elfrīdu jau bija saderināti, un zinot, cik tālu viņi bija nonākuši sarunās, bet Neits vēl ne reizes nebija uzdrošinājies Elfrīdu noskūpstīt. Šinī ziņā viņš bija daudz kautrās nekā Stīvens Smits. Vienīgo tuvošanos, par kuru tālāk viņš nebija uzdrošinājies iet, Stīvens bija novērojis lapenē. Elfrīdas lūpas Neitam bija vēl arvien aizliegts auglis, un tādēļ viņš iesāka uzbudinātā balsī:

- Elfrīda, man tā gribētos aizskart tavu mazo, kairinošo austiņu. Šī ir mana dāvana; atļauj, es tos ielikšu tev ausīs.

Elfrīda vilcinājās kā kārdinādama.

- Nu, ja ne vairāk, tad tikai vienu ļauj man tev ielikt, Elfij.

Viņa piesarka.

- Es domāju, ka tas nepiederētos, - viņa sacīja, strauji aizgriezās un atsāka spēlēšanos ar ūdeni.

Iestājās klusums, kuru iztraucēja tikai mazs putniņš, atlidodams nodzerties. Neits vēroja, kā viņš nolaidās, iemērca ūdenī knābi un atkal

aizlaidās. Tad viņš sacīja savā dziļajā, sirsnīgajā balsī, kas Elfrīdai tik ļoti patika:

- Elfrīda, tici man, tu to nemaz neievērosi, tādēļ atļauj man, lūdzu.

- Labi. Es tikai domāju, vai tas būtu pareizi, ja es atļautu.

- Nu, tad es to vēlos, Elfrīda! - Neits sacīja, un viņa balsī izskanēja tā īpatnā nopietnība, ar kādu par maznozīmīgiem jautājumiem runā tikai dziļdomīgi un jūtīgi cilvēki; tāda cilvēka pakalpojums ir vislielākās nopietnības pierādījums, un viņa cieņa ir visdziļākā, kāda jelkad varētu tikt izrādīta.

- Jā, un to tu vari, - viņa čukstēja un, nespēdama vairs ilgāk pretoties, paliecās uz viņa pusi, atglauda matus un pašķieba galvu sānis, pie tam viņas roka un plecs atdūrās pret Neita krūtīm. Šis pieskāriens abu sajūtās koncentrējās tikai vienā vietā - saskaršanās punktā. Visu laiku, kamēr Neits vēra Elfrīdas ausī auskaru, viņš drebēja kā ķirurgs savā pirmajā operācijā.

- Un tagad otru, - Neits čukstēja.

- Nē, nē.

- Kādēļ ne?

- Es nezinu.

- Tev jāzina.

-Tava pieskaršanās mani tā uztrauc. Iesim labāk mājās.

- Nesaki tā, Elfrīda. Nu, kas tad tas ir? Tāds nieks, nekas vairāk. Nu, pagriezies tagad, dārgā.

Elfrīdai nebija spēka pretoties, viņa pagriezās, un tad, bez kāda sevišķa nodoma no viena vai otra puses, abu sejas pievirzījās viena otrai tuvāk, un viņš noskūpstīja Elfrīdu.

Neits bija auksts un vienlaikus ari kaislīgs cilvēks. Kad jūtas snauda, viņš bija gandrīz flegmatisks; kad tās saviļņojās, viņš tapa karstasinīgs. Un tagad, bez kāda iepriekšēja plāna tik ātri salaulāties, viņš strauji jautāja:

- Elfrīda, kad būs mūsu kāzas?

Cik mīļi Elfrīdai izklausījās šie vārdi! Bet tajos bija arī sava daļa rūgtuma. Neita pāri kūsājošās jūtas, kuras šinī jautājumā bija sasniegušas savu kulminācijas punktu, atklājās tanī pašā dienā, kad Džetveja atraitne Elfrīdai bija izsacījusi savus draudus, tieši aizrādot uz viņas neuzticību kā uz izvirtību. Un atkal Neits iztulkoja Elfrīdas bailes

kā nepiedzīvojušas meitenes kautrības pierādījumu.

- Es jau nebūt neuzstāju, lai tu man atbildētu tūliņ, mīļā, - viņš sacīja kā mierinādams, redzot, ka viņa nespēj dot skaidru atbildi. - Padomā, un tad.

Neits bija visgodprātīgākais cilvēks, kādu jelkad mīlējusi sieviete. Viņa aklums mīlestības lietās bija tam visgaišākā liecība, jo veikla apķērība mīlestībā iet roku rokā ar vispārēju maziskumu. Reiz nu kaislība viņu bija paspējusi apmāt, viņa prāta spējas bija vējā. Neits kā mīlētājs bija daudz vienkāršāks, nekā viņa draugs Stīvens, lai gan citās jomās to pilnīgi pārspēja.

Neieminēdamies vairs ne vārda par kāzām, viņš mīlestības un apbrīnas pilnām acīm noskatījās uz Elfrīdu, turēdams viņu no sevis pa gabalu kā lielu, greznu ziedu pušķi.

- Vai tava dāvana man piestāv? - viņa jautāja uztraukuma asarām

acīs.

- Lieliski piestāv, vareni! - Neits atteica jautrākā toni, lai meiteni nomierinātu. - Ak, tev vajadzētu pašai redzēt; tu esi skaistāka kā jelkad. Iedomājies tik, šie auskari tiešām bija spējīgi papildināt tavu skaistumu!

- Vai tiešām es esmu tik skaista? Es priecājos par to tevis dēļ. Es gribētu, kaut varētu sevi redzēt.

- Bet to tu nevari. Tev jāgaida, līdz būsim mājās.

- Tu domā, es nevaru? - viņa iesmējās. - Lūk še: te ir līdzeklis.

- Patiesi. Tas ir labi; īsta sievietes asprātība.

- Turi mani cieši!

- Saprotams.

- Un neļauj nokrist.

- Nekādā ziņā ne.

Pie viņu kājām mazais, pēdu augstais ūdenskritums izplūda nelielā baseinveidīgā dobē. Neits pieturēja Elfrīdu, kamēr viņa nometās pie tās ceļos un pārliecās pār gludo ūdens virsmu.

- Es sevi redzu. Un tiešām, es nespēju neapbrīnot savu attēlu ūdenī.

- Es neizprotu, kā tev tik ļoti var patikt greznošanās. Šinī ziņā tu pilnīgi esi sabojājusi ari mani. Kamēr nepazinu tevi, es tādas iietas mēdzu pilnīgi ignorēt.

- Man patīk būt skaistai tādēļ, ka es gribu, lai ļaudis apbrīno to, kas tev pieder, un lai viņi tevi apskauž un saka, ka vēlētos būt tava vietā.

- Man liekas, te man vairs nebūtu ko iebilst. Un cik ilgi tu vēl domā priecāties par savu atspulgu ūdenī?

- Kamēr tu nogursi mani turēt. Ak, es tā gribētu tev kaut ko jautāt!

Viņa pagriezās pret Neitu.

- Saki man tagad patiesību! Kādi mati tev patīk vislabāk?

Neits vilcinājās ar atbildi.

- Saki, ka gaiši, lūdzu, lūdzu! - viņa čukstēja pieglaimodamās. -Nesaki, ka tumši, kā toreiz.

- Nu, labi - gaiši brūni! Taisni tādi, kā manai sirdsmīļajai.

- Tiešām? - Elfrīda gavilēja, uzņemdama acīmredzamos glaimus kā patiesību.

-Jā.

- Un zilas acis, nevis brūnas, vai ne? Saki jā, saki jā!

- Ar vienu atzīšanos šodien pietiks.

- Nē, saki tūlīt.

- Nu labi, zilas acis.

Neits smējās, tad pievilka Elfrīdu tuvāk un noskūpstīja viņu otrreiz; to viņš izdarīja ar tādu rūpību, ar kādu dārznieks mēdz aizskart vīnogu ķekaru, lai nenoslaucītu maigo sarmas svaigumu.

Otram skūpstam Elfrīda pretojās, atliecot atpakaļ galvu, un viņai nejauši nokrita cepure un izjuka mati. Apjukumā neapdomādama, ko saka, viņa ķēra ar roku pie auss un iesaucās:

- Ak, mums jābūt uzmanīgiem. Es toreiz savu auskaru pazaudēju, darīdama to pašu, ko tagad.

Tikai pamanījusi Neita pārsteigto skatienu, viņa apķērās, ko pateikusi, un steidzīgi aizvēra lūpas, kā gribēdama tālākos vārdus atturēt.

- Kā tā? Ko tu īsti darīji? - Neits izbrīnījies jautāja.

- Ak, es toreiz tāpat kā tagad sēdēju laukā, - skanēja steidzīga atbilde.

IX

Ir oktobra vakars mēneša sākumā; visspilgtākais saulriets apstaro Londonu un ielīst visattālākās nomalēs, pat īstcndā, bet dzidrajā vakara gaisā virs tumšajām ēkām kā taisni milzīgu koku stumbri paceļas dūmu stabi. Ēkas ir tumšas un izskatās miglaini zilas.

Misters Svankorts ar savu kundzi un Elfrīdu sēž pie loga lepnā viesnīcā netālu no Londonas tilta un noskatās spilgtās gaismas un ēnu mijā. Beidzies apciemojums pie paziņām Sv. Leonardā, un mājupceļā viņi uz pāris dienām apstājušies galvaspilsētā.

Ari Neits šo īso laika sprīdi bija pavadījis ceļojumā; caur Veimutu un Džersiju aizbraucis uz Bretaņu, ceļojis pa Normandiju un atkal atgriezies Londonā dažas dienas pēc Elfrīdas un viņas vecākiem.

Šajā oktobra vakarā visi atkal satikās viesnīcā, kur jau iepriekš bija pasūtījuši istabas. Pēcpusdienā Neits bija aizbraucis uz savu dzīvokli Ričmondā paņemt citas drēbes un pārmainīt savu bagāžu un vakarā atgriezās kā laimīgākais cilvēks, kādu viesnīcas sulainis jebkad bija pieteicis. Elfrīda ar pamāti tajā brīdī atradās zālē, abas - daudzo veikalu un lielās iepirkšanās pavisam nogurdinātas.

Elfrīda šī ceļojuma laikā nebūt nebija tapusi spirgtāka; Neits - nodedzis brūns kā rieksta čumala. Drīz abi nogrima dziļās sarunās attālākā zāles stūri. Tagad, kad viņi bija saderināti, jaunajai meitenei nenāca ne prātā ar lieku atturību raudzīt pacelt savu vērtību līgavaiņa acīs, kā būtu darījusi kāda cita dzīves gudrībās vairāk rūdīta sieviete. Viņas mīļais bija atkal pie viņas; ar to pilnīgi pietika, un tagad viņa tam atkal atvēra visu savu sirdi.

Kad pusdienas bija garām, sākās neizbēgamās pārrunas par to, kā katrs pavadījis laiku kopš šķiršanās brīža, un pēdīgi pienāca kārta jautājumam, kā ceļot uz mājām.

- Kā es baidos no rītdienas brauciena pa Dienviddevonu, tas man bojā nervus! - misis Svankorte sūdzējās. - Es tā cerēju, ka laiks kļūs drusku vēsāks.

- Vai esat kādreiz braukusi ar kuģi? - Neits jautāja.

- Nē, nekad, tas ir - ar vārdu nekad es apzīmēju to laiku, kopš pie mums uzbūvēts dzelzceļš.

- Tad es lieku priekšā braukt ar kuģi, ja jūs varētu vēl vienu dienu uzkavēties, - Neits sacīja. - Kanāls tagad ir kluss kā ezers. Mēs sasniegsim Plimutu apmēram četrdesmit stundās, un kuģis, liekas, attiet tepat no tilta.

Viņš pameta ar galvu uz austrumiem.

- Klau, klau! - Mācītājs bija patīkami pārsteigts.

- Laba ideja, tiešām, - piebalsoja arī viņa kundze.

- Mazie piekrastnieki gan nav īsti slavējami, - Neits sacīja. - Bet tam maza nozīme.

- Ak, tas nekas.

- Kuģa salons patiesībā drusku atgādina zivju tirgu, bet cerēsim, ka varēs iztikt.

- Ak Dievs, tas nekas! Vai nu nevarējām iedomāties par to jau drusku agrāk, mēs būtu smalki pārbraukuši ar lorda Laksiljena jahtu. Bet nekas, iztiksim! Vismaz izvairīsimies no nežēlīgās kratīšanās pa dzelzceļu. Un ko nu vēl runāt par bailēm, ka neuzskrien virsū kāds zaļumnieku vilciens, tie jau tagad braukā no vienas puses uz otru bez aprimšanās.

Ari Elfrīdai šis priekšlikums nāca kā saukts, un jau otrā rītā ap desmitiem no viesnīcas durvīm uz ostas pusi aizbrauca divas ekipāžas.

Pirmajā sēdēja paši ceļotāji, otra bija piekrauta ar bagāžu, kuru uzraudzīja misis Snjusone, kas ceļojuma laikā izpildīja ne vien misis Svankortes, bet ari Elfrīdas kalpones lomu.

Bet nu sākās neērtības: jo vairāk viņi tuvojās ostai, jo netīrākas tapa ielas un lielāka bija drūzmēšanās. Smagie ormaņi, preču kaudzes un visdažādākās, ne visai patīkamas, smaržas padarīja šo vietu atbaidošu. Vietvietām drūzma un grūstīšanās bija tik liela, ka kučieri bija spiesti apturēt zirgus, lai dotu ceļu kādam piekrautam preču vezumam; šī procedūra tika pavadīta ar negantu lamāšanos un lāstiem. Mācītājs izliecās pa karietes logu apskatīties.

- Mēs laikam būsim nonākuši uz nepareiza ceļa, - viņš bažīgi sacīja, atvilkdams galvu atpakaļ. - Te jau nav neviena kaut cik cienījama braucēja. Kā esmu dzirdējis, šinī Londonas daļā esot ļoti daudz laupītāju slazdu, kur ne vienreiz vien tikuši ievilināti ļaudis, aplaupīti un pēdīgi nonāvēti. Jācer, ka mūsu vedējiem nav nekāds ļauns nolūks?

- Ak, nē, nē. Viss ir kārtībā, - Neits atteica; viņš blakus savai Elfrīdai jutās mierīgs un rāms.

- Bet tomēr, man te viss izskatās tik ļoti savāds, - mācītājs nevarēja nomierināties. - Šis jau nevar būt ceļš, kas ved no Londonas uz Plimu-tu. Mēs vēl nokavēsim tvaikoni un vilcienu ari - tās ir manas domas.

- Neuztraucieties, viss būs kārtibā. Un te jau ir piestātne.

Šinī bridi zirgi tika apturēti un kučieris paziņoja, ka viņi ir sasnieguši tvaikoņa piestātni.

Bet tiklīdz visi bija izkāpuši, viņi ievēroja pie platajiem ratiem stipru grūstīšanos; tie bija nesēji, kas apstāja karieti ar bagāžu un viens aiz otra centās dabūt nesamos uz saviem pleciem. Misis Snjusone izmisusi žņaudzīja rokas, nesaprazdama, ko ar tādu baru iesākt. Neits aptvēra stāvokli un dūšīgi nāca viņai palīgā. Nesēju lielākā dala tika atlaista un pieņemti tikai divi, kas tagad ar apbrīnojamu veiklību neskaitāmās pakas un čemodānus sakrāva uz savām ķerrām un pleciem un nozuda ostas virzienā.

- Nekad savā mūžā neesmu redzējis kaut ko tik šausmīgu, nekad! -Svankorts pukojās, nelabprāt kāpdams vienā no pārcēlājlaivām. - Elfrīda, vai tev tas neliekas pārsteidzoši?

- Nebūt ne, tēt, - Elfrīda atsaucās, mirdzēdama šajā netīrajā apkārtnē kā varavīksne pie tumšām debesīm. - Man tas viss ir tik jauns un patīkams.

- Bet kādā pasaules galā tad beigu beigās neklējams mūsu tvaikonis? - mācītājs apjautājās. - Tik tiešām, es neredzu neko citu, kā vienīgi reiz bijušu kuģu atliekas.

- Tur, aiz tā tvaikoņa - mēs tūlīt būsim klāt.

Drīz meklējamais kuģis parādījās viņu priekšā. Tas bija smags, netīri melns tvaikonis, kas, šķiet, vismaz gadus piecdesmit nebija krāsots. Tas gulēja blakus otram tādam pašam tvaikonim, tā ka starp abiem palika maza spraudziņa, kas pretējā galā vēl vairāk sašaurinājās. Brīdī, kad šajā kanālā ieīrās Svankortu laiva, no pretējās puses garām pabrauca stalts burinieks, saceldams veselus viļņu vālus; laiva, kurā sēdēja Svankorts ar savējiem, sāka lēkāt kā rieksta čaumala, un viļņi, atsizdamies pret kuģa bortiem, apšļāca sēdētājus gluži slapjus.

- Šausmīgi! Nepanesami! - Svankorts sevī norūca un tad skaļāk piebilda:

- Es domāju, nu tak reiz jau vajadzētu kāpt augšā. Ja es būtu zinājis, ka ar šo ceļu saistītas tādas nepatikšanas, es tiešām nebūtu braucis.

- Ja jau viņiem tā vajadzēja, būtu vismaz apšļākuši mūs ar tīru ūdeni, - ari vecā lēdija piezīmēja, slaucīdama apģērbu ar savu kabatas lakatiņu.

- Vai tik kuģis būs pilnīgi drošs? - mācitājs ar zināmu nemieru apjautājās.

- Ak, tēt! Tu esi par daudz bailīgs, - Elfrīda jautri iesaucās.

Misis Svankorte smējās, Elfrīda smējās un Neits smējās, un šinī jautrības brīdī viņus piepeši iztraucēja kāda vīrieša balss no augšas; izrādījās, ka viņi atrodas jau pie Džuljetas trepītēm, un nu tie bailīgi sāka kāpt uz klāja.

Paisums vēl nebija sācies, un tvaikonim līdz iziešanai atlika vairāk nekā stunda laika. Svankorti, nezinādami, ko īstenībā darīt, aiz gara laika sekoja ar acīm matrožiem, kas savās zilajās jūrnieku drēbēs skraidīja pa klāju, noslēpumaini rīkodamies ar resnajām, darvotajām tauvām.

Saule spīdēja sarkana kā varš, tuvumā šņāca un elsa tvaika mašīna, kāda garām braucoša tvaikoņa skurstenis izdvesa vaidošus pūtienus, kas izzuda tālumā līdz ar kuģa stāvu.

Pulkstenis jau pusvienpadsmit, un tvaikonis vēl nekustas!

No mācītāja krūtīm izlauzās smaga nopūta; viņš sāka aplūkot savu līdzceļotāju sejas un redzēja tajās vienu kopīgu izteiksmi - gaidas, kad ūdens sāks celties un dos tiem brīvu ceļu.

- Man liekas, ka esam iekļuvuši visai reti sastopamu ļaužu sabiedrībā, - Neits sacīja. - Visretāk cilvēkos atrodamā rakstura iezīme ir sava dārgā laika pārāk zema novērtēšana. Te, man šķiet, esam uzdūrušies vienam otram no šiem mierīgajiem un laimīgajiem eksemplāriem, kuriem ar īsteniem ceļotājiem nav nekā kopēja. Lieta top vēl interesantāka tādēļ, ka uz šiem kuģīšiem neizbēgama jūras slimība.

- Ko? Vai tas var būt? - mācītājs ātri ieprasījās. - Jūs jokojat, mister Neit, tik tuvu pie krasta, mūsu pašu kanālā?

- Šādi kanāli tanī ziņā ir bīstamas vietas, un mūsu kanāls - gluži tāds pats, kā visi pārējie. Jūrnieku garastāvokli tas pilnīgi sabojā. Kāds filozofs asprātīgi izsacījies, ka no mūsu kanāla pret debesīm paceļoties vairāk vaidu, nekā no visiem pieciem okeāniem kopā.

Tvaikonis tagad tiešām sāka kustēties, un visu sejas piepeši atdzīvojās. Matrozis, kas bija ievilcis sienamo tauvu, pēdīgi meta mieru, un kuģis sāka slīdēt pa Temzas līčiem uz leju.

- Tagad man ir diezgan patīkami, - misis Svankorte sacīja, kad tie jau gabalu bija nobraukuši, - bet līdz šim es to nebūtu sacījusi.

Atklātā jūra uzdzina svaigu vēsumu un atspirdzināja viņu un abus jaunos pavadoņus. Bet pūsma diemžēl atstāja pavisam citādu iespaidu uz mācītāju, kura seja drīz sāka pieņemt bālganāku krāsu; viņš žēlojās, ka nejūtoties visai labi, un nozuda kajītē.

Bija jau pēcpusdiena. Misis Svankorte sēdēja savrup, nogrimusi lasīšanā. Abi saderinātie bija atstāti vieni. Elfrīda paļāvīgi turējās pie Neita elkoņa un jutās laimīga, staigājot viņam blakus pa klāju, pārliecoties kuģa priekšgalā pār reliņiem vai sekojot, kā saule pie horizonta nogrimst aizvien dziļāk tumšos, smagos mākoņu blāķos ar zeltaini mirdzošām malām.

Elfrīda jutās kā bērns - pilna dzīvības un jautrības, viņa kautrīgi sarka no citu pasažieru skatieniem, jo tā bija pirmā atklātā parādīšanās ļaudīs līgavas lomā.

- Es gandrīz domāju, ka viņi mūs apskauž; bez šaubām, viņi par mums runā, - viņa Neitam pačukstēja.

- Nebūt ne, - Neits vienaldzīgi atteica. - Kādēļ lai viņi mūs apskaustu, un ko viņi par mums varētu sacīt?

- Ļaunu nē, saprotams, - Elfrīda atbildēja, - varbūt: “Cik šie divi ir laimīgi! Un cik viņa jūtas lepna uz savu līgavaini!”

- Un, kas vēl ļaunāk, - viņa turpināja bezgalīgā uzticībā pret Neitu. - Es dzirdēju, ka tie divi kungi man izsacīja komplimentus. Bet es to neievēroju, Harij, tu zini.

Neits tikai pasmējās.

Elfrīdai nemaz neapnika uzdot Neitam neskaitāmus jautājumus un apbrīnot viņa atbildes, vai nu tās bija labas, sliktas vai vienaldzīgas - tas nekrita svarā. Tā pienāca vakars, tapa tumšs, un pie debesīm iemirdzējās zvaigznes.

- Tagad paskaties uz to sudraboto gaišumu pie debesīm. Seko tam un tu redzēsi, kas būs.

Pēc dažām minūtēm aiz kalna stūra uz krasta parādījās divas spilgtas ugunis; no tām, likās, bija nākusi spožā gaisma.

- Cik brīnišķi! Cik burvīgi! Ko tās ugunis apzīmē?

- Tas ir klints rags; no sākuma klints aizsedza ugunis.

- Un tā zemā uguns svītra - laikam pilsēta, vai ne?

-Tā ir Dovera.

Pie apvāršņa melns mākonis sāka mest zibeņus; brīžiem tie apspīdēja viņu sejas un ūdens līmeni; zibens gaismā tumšā apvāršņa līnija spilgti atdalījās no ūdens.

Šajā naktī Elfrīda gulēja ciešā un veselīgā miegā. No rīta atmostoties, viņas sirds laimē nodrebēja: Neits bija tepat viņas tuvuma, it ka tie būtu pie sevis mājās Endelstofā - tās bija viņas pirmās domas; un pirmais skatiens vērsās ārā pa kajītes logu, kur pār krastu patlaban pacēlās spoža rīta gaisma. Skaisti uzausis, tīts tomēr drīz pārvērtās - pār jūru nogūlās vēsa migla, sāka pūst diezgan auksts vējš, un diena solījās būt ne visai jauka.

Sauthemptonas tuvumā misis Svankorte paziņoja, ka mācītājs jūtoties pavisam slims un vēloties kuģi atstāt, lai pārējo ceļa gabalu nobrauktu pa dzelzceļu.

- Uz cietas zemes viņam taps atkal labi. Es nezinu, kā mums rīkoties. Braukt visiem līdz ar viņu vai turpināt ceļu pa jūru.

Elfrīda jutās tik omulīgi; patlaban Neits bija izpletis saulessargu, lai aizsargātu viņu no aukstā vēja.

- Ak, nekāpsim vēl zemē, - viņa nobijusies iesaucās. - Man būtu tik žēl!

- Tiešām, būtu tik žēl, - misis Svankorte nozīmīgi pasmaidīja. - Lūk, kādi sārti vaidziņi tapuši no vēja, un cik laimīga sirsniņa vēl no kā cita. Tiešām, būtu žēl.

- Tā ir mana nelaime, ka visi mani uzrunā tikai no augšas, kā no pjedestāla, - Elfrīda nopūtās.

- Mēs darīsim, kā jūs vēlaties, misis Svankorte, - Neits sacīja, - bet...

- Es pati labāk paliktu uz kuģa, nekā brauktu pa dzelzceļu, - vecā lēdija pārtrauca. - Un Svankorts saka, ka viņš katrā ziņā grib braukt viens. Tad lai paliek tā.

Mācītājs - pavisam pelēku seju - tika izlaists malā un, tiklīdz tas bija izkāpis uz cietzemes, jutās atkal spirgts kā allaž.

Elfrīda sēdēja uz kāda tālāka sēdekļa un vēroja jaunpienākušos pasažierus; kuru starpā pamanīja kādu melni ģērbušos sievieti; uz rokas viņa nesa tumšu šalli. Nepaskatīdamās ne uz vienu, ne otru pusi, sieviete nozuda otrās klases kajītē. Rožainā sejas krāsa, par kuru tik glaimojoši bija izsacījusies pamāte, izzuda no Elfrīdas vaigiem, viņas sirds nodrebēja.

Elfrīda ātri pārskrēja uz kuģa otru pusi, kur patlaban atradās viņas pamāte.

- Brauksim labāk uz mājām kopā ar tēvu, - viņa lūdza. - Man gribētos palikt pie viņa.

Misis Svankorte pameta visapkārt jautājošu skatienu, kā nespēdama

pieņemt šaja jautājuma savu lēmumu, bet tad iesaucas:

- Nē, nu jau ir par vēlu. Kāpēc tu nesacīji, kad bija vēl laika diezgan?

Džuljetas mašīnas jau strādāja pilnā spēkā, un tvaikonis lēni virzījās nost no krasta. Bija tikai viens līdzeklis - likt Džuljetai pabraukt atpakaļ, bet tas būtu radījis neaprakstāmas jukas. Elfrīda atsacījās no savas idejas un padevās liktenim. Viņas laimes spožums sāka aptumšoties...

Sieviete, kas Elfrīdu tā satrauca, bija misis Džetveja. Likās - viņa vajā meiteni kā ēna. Varbūt, ka tā viņai bija sekojusi ar nodomu - Elfrīdai iešāvās prātā, bet drīz viņa nomierinājās un teica sev, ka šī satikšanās ir tikai nejaušība. Viņa atminējās, ka atraitne savā nemierā pastāvīgi ceļo no Sauthemptonas, kur bija viņas dzimtene, uz Endelstofu.

- Kas ir, Elfrīda? - Neits apjautājās, stāvēdams viņa spriekšā.

- Ak, tikai neliels drūmums.

- Par to nav ko brīnīties; šī piestātne atstāja tik nepatīkamu iespaidu. Tur viss bija tik svešs, tik neparasts. Uz jūras uzpūtīs atkal svaigs vējš, un tev taps labāk.

Tuvojās vakars, un pār jūru nolaidās tumsa. Jautrība, kādā Elfrīda bija pavadījusi pēdējās divdesmit četras stundas, bija zudusi. Laiks arī bija tapis drūms, un debesis, lai gan lietus vairs nelija, aizsedza smagi, pelēki mākoņi. Cik skaists bija saulriets iepriekšējā vakarā, salīdzinot ar tagadējo!

Neits ar Elfrīdu zem rokas staigāja pa klāju. Viņš jau bija paspējis pierast pie savas sirdsmīļās piepešajām garastāvokļa maiņām un tādēļ ari tagad tām nepievērsa sevišķu uzmanību.

Elfrīda zagšus pameta skatienu uz kuģa otru galu. Tur sēdēja misis Džetveja, un viņas acis nenovērzdamās sekoja katrai Elfrīdas kustībai.

- Aiziesim uz priekšgalu, - Elfrīda kā steigdamās sacīja. - Redzi, tas cilvēks tur iededzina ugunis.

Neits bija ar mieru; viņi vēroja, kā tika iededzinātas zaļās un sarkanās ugunis abās kuģa malās un baltā uguns masta galā; tad pastaigājās pa pakaļējo klāju tik ilgi. kamēr tapa auksti un pastaigāšanās vairs nebija patīkama. Elfrīda brīžiem pagrieza galvu atpakaļ, lai paskatītos, vai viņas ienaidniece vēl arvien sēž savā agrākajā vietā. Tur neviena vairs nebija.

- Vai neiesim lejā? - Neits jautāja, redzēdams, ka klājs jau gandrīz pavisam tukšs.

- Nē, - Elfrīda atteica. - Ja tu būtu tik laipns un atnestu manu pledu, tad es paliktu tepat, ja tev nav nekas pretim.

Viņa bija iedomājusies, ka misis Džetveja varētu būt pirmās klases pasažiere, un baidījās satikt to salonā.

Neits atnesa pledu, un abi nosēdās aizvēja pusē. Viņu priekšā atspīdēja sarkana uguns no bākas, kuras melnais stāvs vakara tumsā pacēlās pret debesīm kā spokains tēls. Ap pulksten astoņiem zālē tika pasniegtas vakariņas, un cik laimīga Elfrīda jutās, neieraudzīdama misis Džetveju pie galda. Pēc vakariņām viņi abi atkal uznāca uz kāja un palika te tik ilgi, kamēr ieradās misis Snjusone ar misis Svankortes norādījumu, ka Elfrīdai jau esot laiks nākt kajītē. Neits pavadīja savu līgavu lejā un tad atgriezās uz klāja.

Elfrīda noģērba virsdrēbes un nolikās gultā; drīz viņa bija iegrimusi cietā miegā. Elfrīda nezināja, cik ilgi tā bija gulējusi, kad piepeši izdzirda pie auss kādu klusi čukstam:

- Ak, es redzu, tu ar viņu tagad esi laimīga. Bet nekas, nekas, dari tik man sāpes - reiz tomēr pienāks arī mans laiks.

Elfrīda izbailēs plati iepleta acis. Viņa zinajā, ka tādus vārdus varēja sacīt tikai viens cilvēks, un šis cilvēks bija Džetveja atraitne.

Lampa bija izdzisusi, un kajītē iestājusies melna tumsa. Pretējā kojā viņa dzirdēja savas pamātes smagos elpas vilcienus un aiz viņas - misis Snjusones vēl smagāko elpošanu. Tie bija vienīgie cilvēki, kam bija tiesības uzturēties šinī kajītē, un misis Džetveja varēja tikai slepeni še būt iezagusies un atkal nepamanīta aizgājusi. Varbūt viņa bija ieņēmusi tukšo kajīti blakām! Šīs bailes uzgūlās Elfrīdai kā smags slogs.

Elfrīda piecēlās sēdus un paskatījās laukā pa kajītes logu. Tur melnais jūras ūdens šļācās un skalojās gar kuģa sienu taisni pie viņas galvas un likās vēl tumšāks, kad ar dobju ievaidēšanos aizklīda neaptveramā tālumā. Baidīdamās pavērst acis uz kajīti, lai neieraudzītu misis Džetve-jas tēlu pie savas gultas, viņa palika tanī pašā pozā un sāka pārdomāt, vai nebūtu labāk uzmodināt misis Snjusoni. Uz kuģa klāja šinī brīdī atskanēja zvans un bija dzirdamas vairākas balsis; tas Elfrīdai deva jaunu drosmi. Misis Snjusoni nebija vērts modināt.

Lai kā, Elfrīda te ilgāk vairs nespēja palikt aiz bailēm, ka varētu atkal izdzirdēt briesmīgo čukstēšanu. Viņa steidzīgi apģērbās un izgāja no kajītes; šaurajā koridorā dega lampiņa; tās vārajā gaismā viņa sataustīja trepes un izkāpa uz klāja - tas bija drūms un tukšs. Ne mazākās līdzības ar to ainu, kas te bija redzama dienā. Viņa saredzēja gaismu pie stūres rata; pie loga stāvēja kāds cilvēks. Vairāk neviena...

Nē, bet tur jau bija vēl divi - pie komandtiltiņa. Tas viens - vai tas nebija viņas Harijs, un otrs - stūrmanis? Elfrīdas sirds priecīgi iepuk-stējās; pievirzījusies tuvāk, viņa dzirdēja abus klusi sarunājamies par kuģniecību. Viņa paskrēja uz Neita pusi un pieķērās viņam pie rokas, pa daļai aiz mīlestības, pa daļai - meklēdama atbalstu savā nemierā.

- Elftj! Tu neguli? - Neits jautāja, kopā ar viņu paiedams dažus soļus sānis.

- Nē, es nevaru gulēt. Vai es drīkstu te palikt? Tur, apakšā, ir tik šausmīgi... un man bija bail. Kur mēs tagad esam?

- Taisni pie Portlendas. Redzi, tur ir tās ugunis. Vētras naktī tā ir bailīga vieta. Un redzi, tur vēl uguns! Kā tā ceļas un atkal nolaižas viļņos. Tā ir zīme pie kāda bīstama sēkļa, kur jau dažs labs kuģis aizgājis bojā. Starp to un mums atrodas vieta, kur satiekas pretējas ūdens straumes, un tā rodas atvari, kas bīstami gan negaisos, gan ari rāmā laikā. Tumšais horizonts pa kreisi ir rietumu līcis, kas nobeidzas augstajā kalnu grēdā.

- Cik ir pulkstenis, Harij?

- Jau pāri deviņiem.

- Vai tu iesi lejā?

- O, nē; šonakt ne. Es dodu priekšroku svaigam gaisam.

Elfrīda iedomājās, ka Neitam varbūt ir nepatīkama viņas ierašanās tik neparastā laikā, tādēļ ierunājās:

-Ja tu man atļautu, es paliktu pie tevis. Es tev gribētu šo to jautāt.

- Atļautu? Elfij! - Neits atteica, aplikdams roku Elfijas viduklim un pievilkdams viņu sev tuvāk. - Esmu divtik laimīgs, juzdams tevi savā tuvumā. Jā, paliksim abi un sagaidīsim dienas ausmu.

Viņi uzmeklēja savu agrāko apslēpto vietiņu un nosēdušies satinās pledos.

- Un ko tu man gribēji jautat? - Neits apvaicājās.

- Ak, tas jau nav nekas svarīgs, varbūt būtu labāk nemaz nejautāt, -viņa vilcinādamas runāja, jo pēkšņi bija iedomājusies pajautāt, vai Neits nekad vēl nav bijis saderināts. Un, ja izrādītos, ka ir bijis, tad ari viņai būtu tiesības atklāt tam savu noslēpumu ar Stīvenu.

Misis Džetvejas vārdi gūlās uz sirds tik smagi, ka savu bēgšanu ar Stīvenu viņa sākā iztēlot šausmīgās, tumšās krāsās; viņas dvēsele tiecās atsvabināties no smagās morāliskās nastas ar tūlītēju atzīšanos. Viņa cerēja, ka Neits tai piedos.

- Es gribēju jautāt, - viņa nedroši runāja tālāk, - vai tu esi... kādreiz agrāk... senāk... bijis saderināts...

- Un drebošā balsī steidzīgi piebilda:

- Es domāju, ka tu esi bijis saderināts, bet tas nekas, es tevi tādēļ negribu nosodīt, es tādēļ neprasu...

- Nē, es neesmu bijis saderināts, - skanēja Neita noteiktā, sirsnīgā atbilde.

- Elfrīda, - un šinī vārdā izskanēja tik daudz laimīga, pašapzinīga lepnuma. - Es esmu veselus divpadsmit gadus vecāks par tevi, esmu redzējis pasauli un grozījies sabiedrībā, un tu ne. Un varbūt, neskatoties uz to, es nebūt neesmu tevis necienīgs, kā pavirši ļaudis varētu spriest. Dažs labs varbūt norāda uz manu vecumu kā uz pierādījumu piedzīvojumiem mīlestībā.

Elfrīda iedrebējās.

- Tev ir auksti - vai tev par daudz nevelk virsū vējš?

- Nē, - viņa drūmi atteica.

Cerība uz piedošanu izrādījās maldīga. Neita vārdi, par kuriem divus gadus agrāk viņa būtu gavilējusi gaišā priekā, tagad sažņaudza sirdi kā ledaini pirksti.

- Tu nedusmojies par manu jautājumu? - viņa turpināja.

- Ak nē, nebūt.

- Un tu nekad neesi skūpstījis nevienu sievieti? - viņa čukstēja cerībā, ka nu viņš sacīs: vismaz savas simts reizes.

Apstākļi, laiks un garastāvoklis bija taisni tādi, kas būtu spējuši ierosināt uz atklātību pat visnoslēgtāko cilvēku.

- Elfrīda, - Neits čukstēja, - cik tas ir savādi, ka tu man uzdod tādu jautājumu. Bet es tev atbildēšu, lai gan agrāk nekad ko tamlīdzīgu neesmu runājis. Ne reizes vēl neesmu skūpstījis kādu sievieti, izņemot tevi un savu māti.

Pie pēdējiem vārdiem varēja manit, ka piedzīvojušais, trīsdesmit divus gadus vecais zinātnieks piepeši nosarka kā kautrīgs zēns.

- Ko? Nevienu pašu? - viņa pavisam izbrinījusies jautāja.

- Nē, nevienu.

- Cik tas ir savādi!

- Jā, pretstats manam apgalvojumam varbūt ir daudz parastāka lieta.

- Harij, vai tu ar to lepojies?

- Nē, nebūt. Pēdējos gados man radās vēlēšanās, kaut labāk būtu meties dzīves mutulī un baudās ar drusku vieglāku sirdi. Man šķiet, jau milzums piedzīvojumu man gājis secen tādēļ vien, ka ne reizes neesmu mēģinājis bildināt sev līgavu.

- Kādēļ tad tu izvairījies?

- To es nevaru pateikt. Es nedomāju, ka vaina meklējama manā raksturā, drīzāk jau iespējams, ka apstākļi lika ceļā šķēršļus. Un tādai kautrībai no manas puses vēlāk radās sekas. Jo vecāks es kļuvu, jo skaidrāka tapa atziņa, ka nekad nebūšu spējīgs mīlēt sievieti, kam būtu mīlestības lietās vairāk piedzīvojumu, nekā man. Cerības mūsu laikos atrast tikpat nepiedzīvojušu sievieti, kā es, nācās drīz vien mest pie malas. Un tad es satiku tevi, Elfrīda, un pirmo reizi savā mūžā sajutu, ka lepnā atraušanās no sievietēm man nākusi par svētību. Tieši tas mani padarīja tevis cienīgu. Es tūlīt nojautu, ka šinī ziņā mēs esam līdzīgi, lai arī citās dzīves gudrībās stāvam viens no otra ļoti tālu. Elfrīda, vai tu par to nepriecājies?

- Jā gan, - Elfrīda atteica piespiestā balsī. - Bet es allaž domāju, ka vīrieši pirms precēšanās jau simtām derību lauzuši - sevišķi vēl, ja viņi neapprecas pavisam jauni.

- Tā domā visas sievietes - un ar pilnīgām tiesībām, jo, kā jau sacīju, lielākā daļa vīriešu tā dara. Bet ir tomēr daži, kas tā nedara - un, ja tiem vēlāk nākas bildināt, viņi to dara visai neveikli. Es nu gan esmu tādos apstākļos, ka man par šo savu neveiklību nav jābēdājas.

- Kādēļ? - Elfrīda ar zināmu nemieru prasīja.

- Tādēļ, ka no bildināšanas prakses un priekškāzu cermonijām tu zini tikpat maz, kā es pats, un tādēļ nespēj aptvert, vai es bildināšanu izdaru pareizi vai ne?

-Tu to izdarīji ļoti skaisti.

- Pateicos tev, mīļā. Bet, - te Neits klusi iesmējās, - tava piezīme

tomēr nekrīt svarā; te varētu tikt ievērots vienīgi lietpratējas spriedums, un tāda tu neesi.

Ja viņa būtu atteikusi: “Nē, esmu gan!” kaut vai ar pusi no tās nopietnības balsī, kādu sajuta sirdī, Neits varbūt drusku izbrīnītos.

- Ja tu vismaz vienu reizi jau būtu bijusi saderināta, - viņš turpināja, - tad, man šķiet, tavi uzskati par manu bildinājumu būtu gluži citādi, bet tad es arī nebūtu...

- Ko tu nebūtu, Harij?

- Ak, nekas, Elfrīda, es tikai gribēju sacīt, ka tādā gadījumā es vispār nebūtu sev atļāvis tādu prieku - tevi bildināt. Tava neaizskartā būtne bija tavs lielākais pievilcības spēks, sirdsmīļā!

- Man šķiet, tu pret sievietēm esi pārāk stingrs.

- Nē, es domāju, ka ne. Man tikai bija tiesības izvēlēties pēc savas gaumes, un es izvēlējos neskūpstītas lūpas. Dažam labam vīrietim būtu līdzīga vēlēšanās - bet ne katrs atrod tādu Elfrīdu...

- Kas tā par šausmīgu skaņu katru reizi, kad kuģis padodas uz priekšu?

- Nekas, tā ir dzenskrūve... bet ne katrs atrod tādu Elfrīdu kā es. Iedomājies tik, atrast tādu neredzētu meža puķīti tālu no dzīves, pašos rietumos, kurai viens vienīgs vīrietis varbūt nozīmē vairāk, nekā dažai labai sievietei - vesels leģions, un kurai mazs brauciens ir kā liels ceļojums vai līdz pašam pasaules galam.

- Un ko tu darītu, - Elfrīda jautāja, un viņas balss stipri drebēja, - ja tev būtu līgava un vēlāk tu atrastu, ka viņu jau pirms tevis kāds noskūpstījis - tikai vienu reizi? Vai tu viņu atstātu un... aizietu prom?

- Vienu reizi noskūpstījis? Nē, tādēļ taisni nē.

- Bet ja divas reizes?

- To es tev, Elfrīda, nevaru pateikt. Par daudz tādu skūpstu man, zināms, sievieti varētu padarīt pretīgu. Bet nedomāsim tagad par to, kas varētu būt, pievērsīsimies labāk paši sev.

Elfrīdai neatlika nekas cits, kā tukšot rūgto kausu līdz dibenam; katrs Neita vārds gūlās uz viņas sirds kā smags akmens. Viņi apklusa un, nerunādami ne vārda, nolūkojās uz melno noslēpumaino ūdens līmeni, un klausījās, kā gar ausīm šalc nemierīgais vējš. Tāda vienmuļīga, nepārtraukta vēja kustēšanās, ja tas vēl nav par stipru un aukstu, nomierina visuzbudinātākos prātus. Elfrīda lēni atlaidās pret Neitu, un viņš,

ieklausījies meitenes vieglajā, vienmērīgajā elpošanā, noprata, ka tā aizmigusi. Negribēdams traucēt, Neits palika mierīgi sēžam un jutās neizsakāmi laimīgs, turot savās rokās viņas siltuma pilno jauno augumu.

Arī Neits juta, ka tam mācas virsū salda miega šalka, bet palika nomodā. Bija tik jauki apzināties to neizmērojamo uzticību, kādu tā viņam izrādīja, un domāt par aizgrābjošo nevainību tādas jaunavas sirdī, kas tik paļāvīgi varēja iemigt vīrieša rokās. Viņš juta vēl vairāk: lielo atbildību, kādu uzņemas, topot par nevainīgas meitenes apsargātāju un vadoni.

Elfrīda miegā ievaidējās un nemierīgi sakustējās. Neits skaidri saprata, ka viņa kaut ko murmina. Viņš ieklausījās:

- Nesakiet viņam... viņš mani vairs nemīlēs... es jau... nedomāju ļaunu... nē, nesakiet Harijam. Mēs gribējām salaulāties - tādēļ es bēgu. Viņš negrib skūpstītu sievieti... Ja viņš aizies - es miršu... Ak, esiet žēlīga, esiet...

Elfrīda strauji satrūkās.

Pa labi atskanēja melodiska zvana skaņa un pamodināja viņu no miega.

- Kas tas? - viņa nobijusies iesaucās.

- Tikai kuģa zvans; mainās sardze, - Neits mierināja. - Nebīsties, mana mīļā, tu esi drošībā. Par ko tu patlaban sapņoji?

- Es nevaru sacīt, es nevaru sacīt! - Elfrīda gandrīz ievaidējās un nodrebēja. - Ak, es nezinu, ko lai daru!

- Paliec mierīgi pie manis. Tūlīt redzēsim rīta blāzmu. Redz, cik skaisti mirdz auseklis. Kamēr tu gulēji, mākoņi pavisam izklīda. Saki, ko tu redzēji sapnī?

- Kādu sievieti no mūsu draudzes.

- Vai viņa tev nav patīkama?

- Nē. Ari es viņai esmu nepatīkama. Kur mēs tagad esam?

- Drīz būsim pie galamērķa!

Neits vairs nerunāja par Elfrīdas miegā izteiktajiem vārdiem. Viņi klusēdami sekoja gaišumam, kas ausa pie apvāršņa. Vējš sāka pūst citā virzienā un tapa lēnāks. Rīta zvaigzne pamazām izdzisa.

-Tā es gribētu mirt, - Elfrīda sacīja, pieceldamās no sēdekļa un pārliekdamās pār reliņiem, lai labāk saredzētu dziestošās zvaigznes gaistošos starus.

- Runājot dzejnieka vārdiem, - Neits atteica,

-Ak, nomirt tā, kā noriet rita zvaigzne!

Tā nenolaižas tumšos vakaros,

To vētras netin tumšos virpuļos, -

Tā spoži izkūst debess dzidrumā.

- Nu ja, atkal jau citi ļaudis domājuši gluži tās pašas domas, tikai pirms manis! Tā tas katru reizi mēdz būt ar manām oriģinālajām domām: tās nav oriģinālas nevienam citam, vienīgi man pašai.

- Tas tā nav ar tevi vien. Kad tikko biju sācis nodarboties ar recenzijām, es pāris reizes vareni iekritu. Sāku kritizēt vienu otru parādību, kas man likās jauna, bet vēlāk izrādījās, ka manas jaunās idejas jau sen tiek uzskatītas par novecojušām.

- Tas ir lieliski! Man katru reizi jāpriecājas, kad zinu, ka tu ari esi kur kļūdījies; tā tu man liecies drusku tuvāks; tu zini, es esmu tik ļoti daudz kļūdījusies.

Krasts nāca aizvien tuvāk. Austrumos debesis sāka tvīkt rožainā krāsā un sūtīja aizvien augstāk spožus gaismas starus; vieglie, baltie mākonīši pārklājās kā ar izkausētu zeltu. Izskatījās, ka ik nogāze, katra kalna galotne simts pirkstiem tvertu pēc spilgtās gaismas, kas tik izšķērdīgi izplūda pa debesīm; nepagāja ilgs laiks, un ari tālākās kalnu grēdas applūda ar to pašu gaismu. Kailās, stāvās nogāzes uzķēra visbagātāko mirdzumu; kādas baltas bākas stāvs izcēlās rita staros pret tumšo klints sienu kā viduslaiku svētā tēls baznīcas nišā. Tikai viens vienīgs klinšu milzenis stāvēja attālāk kā atšķīries no citiem un lepojās ēnas pelēkumā, rita staru spožuma neaizsniegts.

Tad nāca pati saule; tās zeltainā vizma joņiem dažās minūtēs apņēma saviem stariem Elfrīdu un Neitu. Tagad visi - pat attālākie kalnu gali saņēma gaismas balvu un pat vissīkākais viļņu kruzulītis drebēja saules stariem pretim.

Pēc brokastīm kļuva redzama Plimuta; viļņlauzis uz ūdens līmeņa izskatījās kā fosforescējoša gaismas svītra. Elfrīda bailīgi lūkojās apkārt, domādama ieraudzīt misis Džetveju, bet no pēdējās nebija nekādas zīmes. Izkāpjot viņa atkal tramīgi raudzījās drūzmā, bet neko neieraudzīja; viņas ienaidniece acīmredzot bija paspējusi atstāt kuģi nepamanīta. Atviegloti uzelpodama, Elfrīda gaidīja, kamēr Neits tiks galā ar bagāžu.

Šinī brīdī viņa ieraudzīja tēvu, kas spiedās caur burzmu un jau notālēm vēcināja savu nūju, lai pievērstu sev piederīgo uzmanību. Izspiedušies cauri ļaudīm, visi devās iekšā pilsētā, un tā smaidīja Elfrīdai tikpat mīļi un saulaini kā toreiz, pirms diviem gadiem, kad viņa tajā iebrauca tādā pašā agrā rīta stundā, kā Stīvena Smita līgava.

X

Elfrīda pieķērās Neitam ar katru dienu jo ciešāk. Bezgalīgā uzticība, kādu tā viņam izrādīja, nezināja mēra un robežu. Bija radies kāds augstāks par Stīvenu, un viņa atstāja visu, lai tam sekotu.

Paļāvīgā meitene nekad nenogura izrādīt tam savu cieņu. Elfrīdai nenāca ne prātā nostāties pret Neita uzskatiem: viņa tam visur un allaž piekrita. Viņa visniecīgāko iedomu meitene mācēja cienīt un paklausīja tai kā likumam, un, ja gadījās, ka viņa tam kādā lietā izsacīja savus ieskatus un viņš tai nepiekrita, Elfrīda bez kavēšanās atzina savas domas par nepareizām un atteicās no tām. Pat viņas pārgalvības bija gluži tādas pašas. Uz viņu varēja attiecināt maigās un jūtīgās sievas vārdus Bībelē: “Kungs, ļauj man žēlastību atrast tavās acīs, jo tu esi mani iepriecinājis un savu kalponi laipni uzrunājis.”

Kādā lietainā dienā viņa stādu mājā laistīja puķes. Neits sēdēja zem lielas palmas un sekoja viņai ar skatienu. Brīžiem viņš pa logu vēroja, kā lija lietus, un brīžiem raudzījās lielajās, smagajās ūdens lāsēs, kas pēc laistīšanas karājās pie koku lapām un zariem kā lieli sudraba pilieni.

- Es tev gribētu dot kaut ko par piemiņu, kaut ko tādu, kas tev liktu mani atminēties tavās mājās pilsētā visu garo rudeni, - Elfrīda teica. - Kas lai tas būtu? Portreti dara vairāk ļauna, nekā laba, tāpēc ka tajos vienmēr redzama visnepareizākā sejas izteiksme. Mati nes nelaimi. Un rotaslietas tu necieni.

- Kaut ko, kas man atgādinātu visus jaukos brīžus, kas piedzīvoti šai telpā. Es redzu kaut ko, kas man būtu neatsverama vērtība, lūk, šis mazais mirtes kociņš, kuru tu kop.

Elfrīda domīgi noskatījās uz mirti.

- Es to aizvedīšu ļoti ērti, savā platmales kārbā, - Neits runāja tālāk. - Mājās es viņu nolikšu uz loga pie sava rakstāmgalda, un tā man pastāvīgi atgādinās manu sirdsmīļo.

Bet nu nelaimīgā kārtā tam vajadzēja gadīties tā, ka mirtei, kuru

Neits bija izvēlējies, bija sava dīvaina vēsture. Tā bija izaugusi no kāda maza zariņa, kuru Stīvens reiz nēsaja svārku pogcaurumā. Viņš to bija izņēmis, iespraudis podā un sacījis, lai Elfrīda zariņu kopj, ja tas ieaug, un tur par piemiņu no viņa, kad viņš būs projām tālumā.

Viņa skumji noskatījās uz puķīti; goddevības sajūta pret Smita atmiņu lika sāpīgi sažņaugties viņas sirdij, ka Neits bija izvēlējies taisni šo. Tā būtu tik zema bezjūtība - tik vienkārši atdot puķīti prom.

- Varbūt tu atrastu kaut ko, kas tev patiktu labāk? - viņa atteica, pavisam noskumusi. - Tā jau ir tikai vienkārša neievērojama puķīte.

- Nē, man ļoti patīk mirtes.

Bet redzēdams, ka viņai šī ideja nepatīk, Neits piebilda:

- Saki, varbūt tev ir kas iebilstams, ka es viņu ņemtu?

- Ak, nē, iebilstams man nav nekas, bet... lūk, te ir kāds cits krūms, tikpat maziņš, bet daudz skaistāks un smalkākām lapiņām - myrtus mi-crophyIla.

- Tā ir skaista! Liec viņu aiznest uz manu istabu, lai es to beigās neaizmirstu. Kāds stāsts tad saistās ar to otru?

-Tā man ir dāvana.

Ar to sarunas pavediens pārtrūka un netika vairs atjaunots. Neits par to vairs pat neiedomājās, līdz vakarā iegāja savā istabā un ieraudzīja uz galda mirtes kociņu. Brīdi viņš nostāvēja, lampas gaismā apbrīnodams lapu spirgto zaļumu, un tad atminējās sarunu ar Elfrīdu.

Pārliecīga laipnība un padevība mīlestībā vīrieti var izlutināt tāpat, kā sievieti, un Elfrīdas pastāvīgā piekāpšanās un iztapība Neita jau tā stingrās prasības bija padarījusi vēl asākas. “Kāda iemesla dēļ viņa man liedza to pirmo?” viņš jautāja pats sev. Pietika pat ar tik niecīgu iebildumu, lai Neitu padarītu nemierīgu. Viņš nedusmojās uz viņu, nebūt nē! Bet meitenes tās dienas izturēšanās bija tik dīvaina, ka viņš negribot apstājās pie sava jautājuma - tas viņu pārsteidza. “Tas man ir dāvāts,” bija viņas vārdi. Un, ja tā tiešām ari būtu kāda drauga davana, tad pret draugu viņa nekad nebūtu jutusi tik lielu cieņu, kā pret savu līgavaini, un atdotu puķi ar vieglu sirdi.

- Tā var būt vienīgi mīlama cilvēka davana, - Neita lūpas murmināja.

- Vai Elfrīda tiešām vēl nevienu nav mīlējusi? - viņš skaļi sev jautāja, kā uzdūries kādai gluži jaunai idejai. Tadas un līdzīgas domas nomocīja Neita smadzenes, kamēr viņš pēdīgi ieslīga miegā. Šonakt viņš aizmiga daudz vēlāk, nekā citkārt.

Nākamajā dienā, tikko abi bija palikuši vieni, Neits viņai jautāja:

- Elfij, vai tu mani mīli tā, kā es uz kuģa sacīju?

- Tu man sacīji tik daudz, - Elfrīda atteica, pacēla uz viņu acis un smaidīja.

- Es domāju to atzīšanos, kuru tu man izvilināji - ka nekad vēl neesmu bijis saderinājies.

- Saprotams, apziņa, ka esmu pirmā iespiedusies tavā sirdī, var sagādāt tikai prieku, - Elfrīda sacīja, pūlēdamās paturēt uz lūpām to pašu smaidu.

- Es tev gribētu ko jautāt, - Neits sacīja, un tas izskanēja diezgan neveikli. - Tu mani sapratīsi, mans jautājums nebūs nopietni domāts, tikai tā pa jokam. Varbūt tev tas izliksies savādi?

Elfrīda pielika visus spēkus, lai paturētu savu parasto sejas krāsu, bet tas viņai neizdevās. Ar izmisumu sirdī viņa domāja par to, ka nobālēšana apzīmē dziļāku vainas apziņu, nekā nosarkšana.

- Ak, nē, nebūt, - viņa sacīja, lai jel kā izgaisinātu klusumu, kas iestājās pēc Neita vārdiem.

- Es tev gribēju prasīt: vai tu jau kādreiz esi mīlējusi? Esmu pārliecināts, ka ne, bet tomēr es prasu - vai esi mīlējusi?

- Ka es būtu taisni mīlējusi, tā ne, es gribēju teikt - ne tik daudz, ka būtu vērts par to runāt, - viņa stostījās.

Neits juta, ka sirds sāpīgi saraujas.

- Bet tomēr tu esi mīlējusi?

- Jā, tas bija kaut kas... līdzīgs mīlestībai, - viņa vilcinādamās atteica.

- Tu mani saproti, es domāju - vai tu esi mīlējusi vīrieti?

- Jā, bet viņš bija pavisam parasts cilvēks un...

- Bet tu viņu mīlēji?

- Jā, viņš bija mans mīļais, zināms, tā viņu varēja nosaukt.

Neits neteica vairs ne vārda; pagāja viena minūte, otra; viņš sēdēja kā sastindzis, uzlicis roku uz vecā bibliotēkas istabas galda, un bungoja ar pirkstiem vienā taktī ar vecā sienas pulksteņa tikšķēšanu.

- Harij, neraizējies, lūdzu, lūdzu! Tas taču tevi neaizskar? - viņa bailīgi lūdzās, spiezdamās Neitam klāt un sekodama viņa sejas izteiksmei.

- Saprotams, nekādu nopietnu vērību es tam nepiegriežu. Pret tādu nieku jau nav ko iebilst. Es tikai biju tajās domās, ka tu vēl ne reizi neesi mīlējusi - tas ir viss.

Bet tomēr - viens stars no mirdzuma ap Elfrīdas galvu bija izdzisis. Vēlāk, kad Neits viens klejoja pa kailajām kalna virsotnēm, pār kurām glaudās spirgtās jūras vēsmas, un pārdomāja Elfrīdas vārdus, zudušais stars atkal iemirdzējās. Varēja jau būt, ka viņai bija bijis mīļais, kuru tā patiesībā varbūt nekad nebija mīlējusi. Varbūt viņa vārdu mīļais bija lietojusi pavisam nepareizā nozīmē un ar to gribēja apzīmēt tikai pielūdzēju. Ka viņa tikusi apbrīnota un cienīta, par to nebija šaubu, un kāds varbūt bija mēģinājis viņai izrādīt savu cieņu cītīgāk, nekā citi. Tas taču bija gluži saprotami.

Reiz viņi abi sēdēja dārzā uz sola, un Neitam bija laba izdevība turpināt pārtraukto sarunu.

- Vai tu, Elfij, to savu mīļo vai cienītāju tiešām tik maz mīlēji?

- Jā, es domāju, ka visai maz, - viņas atbilde skanēja mazliet samocīti.

Neits juta, ka viņa sirds saraujas tikpat sāpīgi, kā pirmo reizi.

- Ļoti maz, Elfij? - viņš jautāja.

- Nevaru noteikt, - bija Elfrīdas atbilde, bet tā skanēja samocīti.

- Bet, mīļā, par to, ka viņu tiešām drusku mīlēji, tu nešaubies?

- Man liekas, ka drusku es viņu patiesi mīlēju.

- Bet daudz ne, Elfij?

- Mana mīlestība nedibinājās uz cieņu pret viņa spējām.

- Bet tava mīlestība pret viņu bija dziļa? - Neits jautāja, un balsī ieskanējās stiprs nemiers.

- Es nezinu, ko tu ar to vārdu domā?

-Tu runā aplami! »

- Tu mani pārproti; un nu palaid manu roku! - viņa iesaucās asaru pilnām acīm. - Harij, neesi pret mani bargs un neiztaujā mani tā. Es viņu nemīlēju tā, kā mīlu tevi! Un vai tā varēja būt dziļa mīlestība, ja es neuzskatīju viņu par tikpat spējīgu kā sevi? Un tas tiešām tā bija! Tu mani tik ļoti sāpini...

- Tad es par to vairs nerunāšu.

- Un nedomāsi arī. Harij, vai ne? Es zinu, tiklīdz esmu tev prom no acīm, tu par mani domā tik daudz ļauna; un es nezinu, kādas tavas domas ir, un nespēju aizstāvēties. Harij, es gribētu, kaut tu būtu drusku skarbākas dabas cilvēks; tiešām - es to vēlos! Vai arī - kaut man būtu vairāk tādu īpašību, kādas pieļautu cilvēks ar mazāk izsmalcinātu gaumi.

- Kas tās būtu par īpašībām?

- Mazāk baiļpilnu rūpju un vairāk drošas bezrūpības. Parasti, vienkārši cilvēki savā izvēlē nav tik pārsmalcināti kā tu, un, ja līgavaiņi vai vīri savās prasībās nav tik rafinēti, ja tiem seklāka gara pasaule, tad attiecības parasti mēdz būt labākas. Tā vismaz es domāju, spriežot pēc tā, cik nu daudz man bijis iespējams pasauli novērot.

- Jā, tev ir taisnība. Seklumam ir tas labums, ka tajā nevar noslīkt.

- Bet tomēr tu man esi mīļāks tāds, kāds tu esi; jā, ari tādu es tevi mīlēšu! - viņa jūsmīgi runāja. - Dzīve, kādu dzīvo praktiskie cilvēki un kurā pat mīlēt prot tikai ar aprēķinu, tā laikam ir bezgala šausmīga. Tā mani nonāvētu! Tu man labāk patīc tāds, kāds esi.

- Pat tad, ja vēlētos, lai tu pirms manis nevienu nebūtu mīlējusi?

- Jā. Un to tev nevajag vēlēties. Lūdzu, nedari to!

- Pamēģināšu, Elfrīda.

Viņa cerēja, ka tā būs, bet sirds pukstēja nemierīgi. Ja viņš jutās tik ļoti aizskarts jau tagad, ko tad darītu, ja zinātu visu un lūkotos uz to tādām pašām acīm kā misis Džetveja? Neparko viņš tad vairs nepadarītu to par vislaimīgāko sievieti pasaulē, ņemdams uz mūžu par savu. Šīs domas apņēma sirdi kā kapa vēsums, tiklīdz tās sāka mocīt viņas uztrauktās smadzenes. Viņa mēģināja pārliecināt sevi, ka misis Džetveja nekad viņai nenodarīs tādu ļaunumu, izpildot savus draudus...

Visļaunākais, no kā viņa baidījās un kas varbūt bija vēl ļaunāks par pašu faktu, bija viltīgā slēpšanās, kas aizsākās kapsētā tajā dienā, kad tie, visi trīs, bija satikušies. Un tagad, reiz mānīšanās bija iesākta, to vajadzēja turpināt - cits ceļš nebija iespējams.

Bet Elfrīda zināja, ka misis Džetveja ir viņas ienaidniece un ienīst to līdz sirds dziļumiem. Bija iespējams, ka viņa savu ļauno nodomu piepilda. Un, ja viņa to dara, tad viss pagalam...

Bet vai šī sieviete būtu spējīga uzklausīt lūgumu? Un vai viņa ļautu sev pierādīt, ka Elfrīda nekad nav gribējusi nodarīt tai kādu ļaunumu?...

Ielejā starp Kregas pili un jūrmalu nolaidās vakars. Pār upīti, kas, klusi čalodama, tecēja uz jūras pusi, kā balta lenta cēlās gara miglas svītra. Pa kreisi pret debesīm melnoja baznīcas tumšais siluets; otrā pusē ēnoja lazdu krūmu biezokņi, starp kuriem vietvietām slējās pa lielākam kokam. Brīžiem iekliedzās kāds savā guļvietā izbiedēts putns un aizlaidās tumsā meklēt drošāku patvērumu.

Ielejā zem kupliem ozoliem, sabozusies vakara krēslā, gluži atšķirta no pārējām, stāvēja kāda māja. Tā bija diezgan prāva ēka, kurai daži ar dēļiem aizsisti logi piešķīra īpatnēju vientulības nokrāsu. No priekš-durvīm vairāki melnajā klintī iecirsti pakāpieni noveda pie neliela strautiņa, kurš dažas asis tālāk izplūda dziļā baseinā. Tas acīmredzot nodrošināja šejienes iedzīvotājus ar ūdeni.

No kalna puses pa kājceliņu kāds nāca viegliem, ātriem soļiem; pēc brīža puskrēslā parādījās sievietes stāvs, piesteidzās pie mājas durvīm un nedroši pieklauvēja. Neviens neatsaucās, un sieviete pieklauvēja vēlreiz, bet ar tādiem pašiem panākumiem. Viņa pieklauvēja vēl trešo reizi, un ari tagad viss palika kluss.

Tikai divi logi apakšstāvā nebija aizsisti dēļiem, un caur vienu no tiem plūda gaisma, kurai ceļu neaizšķērsoja pat aizkari. Vakaros šajā vietā mēdza staigāt tik maz garāmgājēju, ka mājnieki šo aizsarglīdzekli pret svešinieku skatieniem atzina par nevajadzīgu.

Nevienādie gaismas stari, kas krita pa logu koku zaros, lika domāt, ka gaismu izstaro kāda blāzmojoša uguns. Nesagaidījusi atbildi pat uz trešo klauvējienu, sieviete piegāja tuvāk apgaismotajam logam, lai paskatītos istabā, un atstūma no sejas dziļi pār acīm novilkto aizsegu. Dzeltenie stari apgaismoja maiguma un baiļu pilnus sejas pantus: tā bija Elfrīda.

Uguns nāca no kamīna un bija pietiekami gaiša, lai apgaismotu visu telpu un rādītu, ka mēbeles tajā bija daudz labākas, nekā, spriežot pēc ēkas ārējā izskata, varēja sagaidīt. Istaba bija tukša. Izņemot uguns blāvo liesmošanu, viss bija nekustīgs un kluss.

Elfrīda nospieda durvju rokturi un iegāja iekšā; priekšiņā viņa nometa mēteli un nolaida galvas segu. Tad, piegājusi pie istabas durvīm, viņa noteikti, kaut ari bailēs drebošā balsī, iesaucās:

- Misis Džetveja!

Nekādas atbildes.

Ar atvieglojuma un nožēlas izteiksmi sejā - no sirds tai novēlās kā smaga nasta, bet prāts nejuta gandarījumu, - viņa bridi stāvēja, kā nezinādama, ko darīt. Tad nolēma gaidīt un apsēdās uz krēsla. Aiztecēja minūte pēc minūtes; Elfrīda sēdēja kā uz adatām. Kad apmēram pusstunda bija garām, viņa izvilka no kabatas kādu vēstuli, noplēsa neaprakstīto lapas pusi un, paņēmusi zīmuli, uzrakstīja sekošus vārdus:

Mīlā, labā misis Džetveja!

Es biju jūs apciemot. Tā gribēju ar jums tikties, bet ilgāk vairs nav iespējams gaidīt. Es nācu lūgt, lai jūs neizpildāt tos draudus, kurus man izsacījāt. Ak, nedariet to, es jūs lūdzu, misis Džetveja, nesakiet nevienam, ka es toreiz aizbēgu no mājām! Nelauziet manu sirdi — fā būtu mana nāve. Es darīšu jūsu labā visu, ko tikai gribēsiet, ja jūs mani žēlosiet. Kā sieviete sievieti es jūs lūdzu, ak, kā lūdzu, žēlojiet mani!

Jūsu E. Svankorte.

Viņa salocīja papīru, adreses vietā uzrakstīja misis Džetvejas vārdu un nolika vēstuli uz galda. Tad viņa atkal pārvilka galvas segu pār cirtainajiem matiem un nozuda tikpat klusu, kā bija nākusi.

Kamēr misis Džetvejas mājā norisinājās šī epizode, Neits atstāja ēdamistabu un iegāja zālē; tur sēdēja un lasīja avīzi misis Svankorte.

- Elfrīda laikam kaut kur aizskrējusi; varbūt viņa ir augšā, savā istabā, - viņa paskaidroja. - Es te patlaban lasu kādu rakstu vienā vecā Tagadnes numurā; tas man tā nejauši gadījās pie rokas. Ja jūs atminaties, tas ir raksts, par kuru jūs mums reiz sacījāt, ka esot to rakstījis. Bet, Harij, nenoliedzot manu cieņu pret literārām spējām, atļaujiet tomēr apgalvot, ka viss šis vārdu pludums nav nekas cits, kā aplamība -pēc maniem ieskatiem.

- Par ko tas ir? - Neits apjautājās, paņemdams lapu, un taisījās lasīt.

- Te, lūk, bet tikai nesarkstiet. Atzīstieties, ka piedzīvojumi jums iemācījuši drusku vairāk laipnības. Tiešām, man nav gadījies lasīt tik nepieklājīgus izteicienus - no vīriešu puses, es domāju. Es jums piedodu; tas jau pirms pazīšanās ar Elfrīdu.

- Ak jā, - Neits atteica, paceldams acis no avīzes. - Tagad es atceros. Šī rakstiņa teksts nav pilnīgi mans; tā rašanos, ja tā var teikt,

iedvesmoja kāds jauns draugs, vārdā Smits - tas pats, par kuru es sacīju, ka viņa vecāki dzīvo šajā apkaimē. Ideja man toreiz likās taisni pārsteidzoša, un, tā kā galvā tai brīdī nebija nekā labāka, mēģināju to nedaudz paplašināt

- Kas tā bija par ideju? Jūs mani ieinteresējāt.

- Domas bija tādas, - Neits atbildēja, un no balss bija noprotams, ka viņam sarunas temats nav visai patīkams, - ka sieviete, kurai pirmo reizi gadās mīlēt, savu līgavas pienākumu izpildīšanā jūtas tikpat neveikla kā šuvēja, kurai pirmo reizi nākas šūt; tāpēc, ja sieviete pie pirmā skūpsta nejūtas neērti, var rasties šaubas, vai tik viņai šai lietā nav bijusi zināma prakse.

- Un jūs apgalvojat, ka esat to rakstījis vienīgi kāda cita vīrieša iedvesmots, neizmēģinājis pats praksē?

- Jā - katrā ziņā tā.

- Tad man jāatzīst, ka jūsu raksts ir ļoti nevietā un negodīgs. Kā tad jūs varat zināt, ka tā tiešām ir? Jūs to droši vien tagad nožēlojat?

- Tā kā jūs šo lietu, man šķiet, ņemat nopietni, tad atbildēšu gluži atklāti. Es ticu, ka mana piezīme nav maldīga, un, reiz esmu viņu uzrakstījis, tad ari varētu aizstāvēt visur un kurā katrā laikā. Bet es bieži nožēloju, ka esmu to uzrakstījis, un tas nav vienīgais, ko vēlētos būt nerakstījis. No tā laika esmu tapis krietni vecāks un esmu sapratis, ka līdzīgs tonis var celt tikai ļaunumu; kurš katrs skriveritis, ja vien spēj uzrakstīt kaut ko zobgalīgu par pasauli un cilvēci, tūlīt top par spožu literāru zvaigzni; pat sievietes jau ķeras pie līdzīgiem jokiem. Tātad - es sāku kaunēties no saviem līdzbiedriem rakstniecībā.

- Bet galvenā starpība tomēr laikam būs tā, ka esat iemīlējies? - misis Svankorte piezīmēja apslēpti zobgalīgā tonī.

- Taisnība, bet uz šo tas neattiecas.

- Jā, un tagad, atradis gulbi tā dēvētās zoss vietā, jūs, saprotams, negribēsiet noliegt šīs idejas taisnīgumu otra vīrieša piedzīvojumos?

- Jūs smalki protat trāpīt visvārīgākā vietā, māsīca Šarlote, - Neits atbildēja. - Jūs esat kā zēns, kas savā sniega pikā ielicis akmeni, un es ar jums vairs ilgāk nedomāju spēkoties. Atvainojiet - es došos savā parastajā pastaigā.

Lai gan Neits bija runājis jautrā tonī, šī saruna atstāja uz viņu smagu iespaidu. Atklājis, ka Elfrīda jau pirms viņa pazinusi mīlestību, viņš domās atkal un atkal atgriezās pie šī atklājuma, un pīpe, kura dažu labu reizi bija viņa mierinātāja un kuru viņš tagad smēķēja, pastaigājoties pa krūmiem apaugušo dārza celiņu, vairs nemaz negribēja izpildīt savu mierinātājas lomu. Viņš iedomājās savus reiz pavirši izsacītos vārdus -līdz šim viņš tos bija pilnīgi aizmirsis - par sievietes pirmo skūpstu, un senā teorija tam tagad likās ļoti pareiza. Saprotams, īsto nozīmi viss ieguva tikai sakarā ar Elfrīdas izturēšanos.

Bet Elfrīda, kad Neits to skūpstīja, vairs nebija tā sieviete, ko savulaik skūpstīja Stīvens. Vai nu tas bija labi vai ļauni, bet Elfrīda bija piesavinājusies saderētas līgavas manieres, un apburošā izturēšanās šinī, otrajā, mīlestības kampaņā varbūt bija dīgusi no neveiklās kautrības pirmajā. Ar īstu greizsirdību Neits atcerējās, ko Elfrīda nejauši bija teikusi par kādu auskaru; tolaik viņš šo vārdu nozīmi saprata tikai pa daļai. Tie bija sacīti pēc pirmā skūpsta, sēžot līdzās mazajam ūdenskritumam. “Mums jābūt uzmanīgiem. Es to otru pazaudēju, darīdama to pašu!”

Neita prātu saviļņoja spējš jūtu uzplūdums - pa daļai skumjas, pa daļai aizskarts lepnums -, iedomājoties, ko viņš tai savā vientiesībā tik bieži bija sacījis: “Es arvien cerēju sievietes sirdī būt pirmais: vai nu gluži nekūpstītas lūpas, vai nekādas.” Cik bērnišķi akls viņš varēja izskatīties šīs skuķes acīs! Kā viņa pie sevis par viņu varbūt nosmējās! Viņš nodrebēja, iedomājies par atzīšanos, kuru tā viņam bija izvilinājusi uz kuģa nakts klusumā. Un stiprā pārliecība, ar kādu viņš bija ticējis, cik jauni un pārsteidzoši nevainīgai, nepiedzīvojušai meitenes sirdij ir pārdzīvotie notikumi - cik tā tagad likās absurda!

Šis cilvēks, kura iztēle - pateicoties studijām vienatnē un klusiem novērojumiem - bija pārdabiski attīstījusies un jūtas - pārliecīgi izsmalcinātas un izstīdzējušas kā pagrabā audzināts stāds, paklausot viņa tieksmei pastāvīgi noslēgties sevī. - šis cilvēks tagad jutās bezgala sāpināts. Vairāku gadu iedziļināšanās dzejisko rakstu studijās bija pavirzījusi viņa jūtu dzīves attīstību tālāk nekā aktīvo spēju vingrināšanu. Ticība, ka mīlas glāsti Elfrīdai ir kas absolūti jauns, piešķīra tai viņa acīs īpašu pievilcību. Nu viņš sāka domāt, ka atrast sievieti, kas mīl pirmo reizi, nemaz nav tik viegli.

Debess lai Elfrīdai ir žēlīga! Tā, likās, bija likteņa visšausmīgākā iedoma, ka Neitam vajadzēja būt taisni tāda rakstura cilvēkam, ka viņas otrais mīļais nebija viens no ikdienišķā pūla, bez tieksmēm pētīt otra dvēseles dziļumus, kas vieglu prātu atstāj neievērotus otra trūkumus un nepilnības! Viņas bailēs pukstošai un nomocītai sirdij tagad bez kāda aizsega nāksies nostāties aci pret aci ar Neita stingro izmeklēšanu un loģiskajiem spriedumiem - un aizstāvēties! Tagad, kad Neita aizdomas bija pamodinātas, tam bija jānotiek. Viņš uzvilks bultu, lai trāpītu sirdi, kuru tas mīl vairāk par sevi pašu...

Elfrīdas pārlieku lielā padevība un cieņa bija pamodinājušas lielā zinātnieka iedomību. Varbūt drusku greizsirdības nebūtu viņam darījusi nekā ļauna, bet Elfrīdai - nesusi neatsveramus labumus. Bet viņa to pielūdza kā dievekli un lepnā laimē gavilēja, ka drīkst sevi uzskatīt par viņa verdzeni...

XI

Kādu dienu žurnālists sacīja:

- Elfrīda, uzkāpsim atkal klintīs, - un, nenogaidījis viņas piekrišanu, sataisījās doties ceļā.

- Atkal uz mūsu šausmīgā piedzīvojuma vietu? — Elfrīda iesaucās, iekšķīgi nodrebēdama. - No katras spraugas man tur rēgojas pretī nāves baismas.

Tomēr šie vārdi nebūt nebija domāti kā iebildums; Elfrīdas individualitāte bija tik cieši sakususi ar Neita gribu, ka viņa nekavējoties sagatavojās to pavadīt.

- Nē, uz turieni ne, - Neits atteica. - Man pašam tur dveš šausmas pretī. Bet iesim uz to otru - kā viņu sauc? -, uz Vēja ragu.

Vēja rags bija klinšu grēda, kas augstuma ziņā šajā piekrastē ieņēma otro vietu, bet tomēr tika turēts par visaugstāko: ar ģeogrāfiskām vietām mēdz atgadīties tas pats, kas atgadās ar cilvēku intelektuālām spējām; tām bieži tiek piešķirta pirmā vieta, lai ari patiesībā tās izpelnījušās tikai otro.

Tas bija klints rags, uz kura Elfrīda kādā senā skaistā vasaras rītā sēdēja kopā ar Stīvenu Smitu. Elfrīdu bija pārņēmušas baismas, atceroties kopā ar Neitu uz pirmās klints piedzīvotās briesmas, bet atmiņas te bija saistītas vienīgi ar Neitu, un tādēļ šī klints tomēr nelikās tik atbaidoša kā Vēja rags. Šī otrā klints tagad izdvesa vairāk nekā drūmumu vien - tur viņai rēgojās pretim neattaisnojams pārmetums.

- Tā jau ir daudz tālāk par pirmo, - viņa bažīgi ieminējās, bet ari šie vārdi nebija īsts iebildums.

- Jā, bet tu jau vari jāt.

- Un tu ari jāsi?

- Nē, es iešu kājām.

Gluži kā toreiz Stīvens. Vai tas nebija likteņa lāsts, kas karājās pār viņas galvu?

Ja Elfrīda būtu mazliet vieglprātīgāka, viņai tas būtu nācis vienīgi par labu. Sāpīgā sajūta, kas gūlās uz viņas sirds, ne mazākā mērā nebūtu spējusi uztraukt kādas koķetes prātu; šinī dīvainā apstākļu sakritībā tāda būtu pratusi atrast vieglu izeju.

Bet Elfrīdas sirdī pagātnes atmiņas mājoja tik dzīvi, ka šis gadījums tai sagādāja neizsakāmas mokas.

- Labi, Harij, es jāšu, - viņa nespēcīgā balsī čukstēja.

Pēc stundas ceturkšņa viņa sēdēja seglos. Bet kāds bija viņas garastāvoklis, salīdzinot ar pirmo reizi! Tā vairs nebija lepnā karaliene, kas laipni noskatījās uz savu pavadoni, tagad tā bija sava pavēlnieka padevīgais vasalis. Nebija vairs lepnās, apzinīgās dižošanās; viņa neuzdrošinājās paskubināt zirgu, lai atstātu pavdoni vienu - apmulsušu un pārsteigtu; nebija vairs izaicinošo piezīmju un dzejoļu par mīlestību. Tagad viņa nesa savu mīlestību kā smagu nastu.

Ceļā visvairāk runāja Neits. Elfrīda klusēdama klausījās, brīžiem izteikdama īsas piezīmes zirgam, kura mugurā sēdēja, viegli līgodamās seglos kā kaija virs jūras viļņa.

Kad ceļš tuvojās jūrmalai un tapa tik nelīdzens un klinšains, ka zirgam pa to vairs nebija iespējams iet, Neits viegli izcēla Elfrīdu no segliem, piesēja zirgu, un abi devās klintīs. Augšā Neits apsēdās uz labi pazīstamā sēdekļa, novilka Elfrīdu sev cieši blakus un pavērsa skatienu uz jūru.

Pār drūmo, mūžam nerimstošo okeāna līmeni slīga smaga pelnu krāsas debess; saule, neizstarodama gaismu kā parasti rieta reizē, karājās pie horizonta kā vara ripa. Debess, neiedegusies saules kvēlē un neiemirdzēdama tās staros, vienmuļīgi pletās pār pelēkzaļā ūdens nepārredzamo klaidu, virs kura vietvietām izcēlās balti putaini viļņi. Brīžiem gājēju sejās iedrāzās mitra vēsma, kuru vējš dzina augšā gar klinti no putās sakultajiem viļņiem.

Elfrīda vēlējās, kaut būtu pagājis jau ilgs, ilgs laiks no tā brīža, kad viņa te bija sēdējusi ar Stīvenu un solījusies tapt viņa sieva. Zīmīgais tuvums starp to laiku un tagdni vēl jo vairāk pavairoja viņas neprātīgās bailes - tās jau bija tapušas hroniskas.

Neits šovakar bija sevišķi maigs un sēžot turēja viņu cieši apskautu.

Nerunāja ne viens, ne otrs; abi bija nogrimuši domās; pēdīgi Neits, nenovērsdams skatienu no jūras, kā nomoda sapņos ieminējās:

- Diezin vai te kāds ir jau agrāk sēdējis, tāpat kā mēs tagad, tik cieši apkampušies? Viss var būt; šī vieta, šķiet, sēdeklim kā radīta.

Elfrīda gan atcerējās kādu pāri, kurš te bija sēdējis agrākos laikos; viņa atminējās arī kādu daudz pārrunātu zaudējumu, atminējās, ka viņa toreiz bija sūtījusi Stīvenu meklēt pazaudēto auskaru, un pavisam neviļus sāka pētoši skatīties apkārt. Gadās, ka cilvēks, pazaudējis kādu priekšmetu, it kā nevilšus pamet ap sevi acis, ejot pa to vietu, kur tas varētu būt noticis. Bieži lūkošanās pēc zudušā ir veltīga. Bet Elfrīda, pagriezusi galvu atpakaļ, ieraudzīja kādā spraugā tikko manāmu mirdzumu. Tikai dažas minūtes dienā saule apgaismoja klints sēdekļa visdziļākās rievas un spraugas, un tas bija taisni šobrīd; jau gandrīz zūdošajos staros Elfrīda ieraudzīja savu rotaslietiņu.

Nu Elfrīdas domas strauji atgriezās pie tiem nedaudzajiem vārdiem, kurus tā reiz bez apdoma bija izmetusi - kādā kārtā viņa auskaru bija pazaudējusi. Viņā pamodās ļauna nojauta, ka, redzot auskaru, Neits varētu atcerēties šos vārdus. Meitene instinktīvi pastiepa roku, lai to paņemtu un noslēptu.

Be( auskars bija iespiedies klints spraugā tik dziļi, ka Elfrīda to nekādi nespēja izņemt; viņa mēģināja atkal un atkal.

- Ko tu tur dari, Elfij? - Neits apprasījās, pēdīgi pamanījis Elfrīdas kustības, un paskatījās atpakaļ.

Elfrīda steigšus atvilka roku, bet bija jau par vēlu.

Neits paskatījās spraugā, kur tikko bija redzējis Elfrīdas roku, un ieraudzīja auskaru. Viņš sameklēja kabatas nazi un ar tā palīdzību izvilka zeltlietu dienas gaismā.

- Tas tak nav tavs? - viņš jautāja.

- Nē, ir gan, - skanēja rāma atbilde.

- Cik tas ir savādi, ka mēs to tā atrodam!

Neits likās kaut ko atminējies un tad piebilda;

- Vai tas ir tas pats, par kuru tu man reiz minēji?

-Jā.

Neitam ienāca prātā Elfrīdas nelaimīgie vārdi par skūpstu. Viņš gribēja apspiest vārdus, kas cēlās no dvēseles dziļumiem, bet nespēja, un, ja viņš tos tagad izsacīja, tad ne tādēļ, lai iespiestos viņas pagātnē, bet lai pārliecinātos par to aizdomu pareizību, kas viņam bieži bija likušās nemaldīgas.

- Vai tiešām tu ar to jauno cilvēku biji saderināta? - viņš jautāja, nenovērzdams acis no jūras.

- Jā, tas ir - taisni saderināta gan ne. Tomēr, es domāju gan, tā bija.

- Ak, Elfrīda, saderināta! - viņš čukstēja.

- Es domāju, to drīzāk varētu nosaukt par... slepenu saderināšanos. Bet neskaties uz mani tik pārsteigti; nenosodi mani!

- Nē, nē.

- Kādēļ tu to saki tik dīvaini? Maigi, bet tomēr tik vēsi.

Neits uz to nedeva tiešu atbildi.

- Elfrīda, - viņš runāja, sekodams savai domu gaitai, - es tev reiz sacīju, ka ne reizes vēl nebiju skūpstījis sievieti kā savu līgavu pirms tevis. Skūpstam nav nekādas lielas nozimes, es domāju, un vienam otram jauneklim tomēr gadās izvairīties no glāstiem un skūpstiem un savas lūpas uzturēt neaizskartas vienīgi tai, kuru tas vēlāk apprec. Redzi, Elfrīda, man ir savas īpatnējas vājības, un tādēļ visa mana dzīve ir īpatnēja, un tādēļ man tagad nākas ciest. Es esmu cerējis uz to, uz ko man nebija nekādu tiesību cerēt. Tu, zināms, dāvāji savam pirmajam līgavainim tādas pašas tiesības kā man?

Pār Elfrīdas lūpam kā tikko sadzirdamas vēsmas šalkšana izlidoja kluss jā.

- Un viņš tevi mēdza skūpstīt? Saprotams, viņš to darīja...

- Jā! - atbilde bija tikko sadzirdama.

- Un varbūt tu viņam atļāvi izturēties pret sevi brīvāk, nekā es to daru?

- Nē, to es nedarīju.

Arī tas tika sacīts tikko sadzirdamā čukstā.

- Viņš to darīja bez tavas atļaujas?

-Jā.

- Cik ļoti es tevi cienīju, Elfrīda, un kā es tevi baidījos aizskart - kā kādu svētumu, - Neits runāja dziļā, aizkustinātā balsī. - Visas šīs ilgās dienas un stundas, kamēr tev ticēju, es tevi baidījos noskūpstīt vairāk par divām reizēm. Bet viņš ar to neskopojās...

Viņa piespiedās tam tuvāk un drebēja kā saldama. Bailes, ka nu viņš varētu uzzināt par tās kļūdīšanos ar Stīvenu līdz ar visām baumām, uztrauca viņu tādā mērā, ka Neits pārsteigts apklusa; viņš sajuta stipru nemieru. Bet tā bija vienīgi Elfrīdas tīrā bērnišķīgā sirds, kas niecīgo atgadījumu pašas acis pārvērta par tik smagu noziegumu. Neitā tas varēja radīt aizdomas, vai sievietei, kas pie atgādinājuma par agrāko mīlestības sakaru izrāda līdzīgu uztraukumu, tiešām nav kas vēl svarīgāks slēpjams.

- Es zinu, - Neits turpināja noteiktā balsī, - manas prasības pret tevi varbūt ir pārspīlētas. Es tevi gribētu visu tikai sev vien. Es gribētu, kaut tava pagātne, pirms tu mani pazini, piederētu man un kaut no paša šūpuļa tevi varētu saukt par savu. Elfrīda, - viņš kaislīgi runāja tālāk, -es nekā nespēju darīt, ka esmu tik greizsirdīgs! Tāds es esmu, un tā tam jābūt, un es ienīstu, dziļi ienīstu to faktu, ka tu jau agrāk esi tikusi mīlēta un esi mīlējusi pati.

Elfrida dziļi atņēma elpu; tas izklausījās gandrīz pēc nopūtas. Neita sejas izteiksme bija stinga, un viņš pat nepaskatījās uz Elfrīdu, bet nekustīgu skatienu vērās jūrā, kur saule patlaban iebrida vakara dūmakā. Augstās vietās pēc saulrieta mēdz strauji iestāties tumsa: mijkrēsli tur nepazīst, bet ielejās tanī pašā laikā vēl labu pusstundu mēdz uzkavēties krēsla. Tālumā pār melno ūdeni mierīgi spīdēja kāda tāla kuģa ugunis.

- Elfrīda, kad viņš tevi pirmo reizi skūpstīja, vai tas notika tādā pašā vietā kā šī?

-Jā.

- Tu man nekā nesaki pati; viss man no tevis ar varu ir jāizvelk! Kādēļ tā? Kādēļ tu man nekad par to neieminējies, es taču pret tevi biju tik atklāts, un sirsnība prasīja, lai atklātību atmaksā ar atklātību? Kāpēc tu nerunāji uz Džuljetas?~Vai es allaž neesmu teicis, cik tas būtu skaisti, ja mums nebūtu vienam no otra nekādu noslēpumu? Vārdos gan tu man piekriti, bet rīkojies pretēji. Atklāta uzticēšanās mūsu laimi būtu tikai vēl pavairojusi. Ja tu man būtu uzticējusies un visu atklājusi labprātīgi, es būtu... citāds. Bet tu visu apslēp un liec sevi iztaujāt. Vai tu ap to laiku jau biji Endelstofā?

- Jā, - viņa klusi atteica.

- Kur tu biji, kad viņš tevi pirmo reizi skūpstīja?

- Sēdēju tepat, šajā klints sēdeklī.

- Ak, tā jau es domāju! - Neits sacīja, pieceldamies un skatīdamies viņai cieši acīs. - Tas izsauciens, kuru tu man toreiz izskaidroji tik viltīgā kārtā, - tas izskaidro daudz ko - un visu! Piedod man, Elfrīda, šos asos vārdus, piedod!

Viņš kā nožēlodams pasmaidīja un tad turpināja:

- Kas es esmu par nožēlojamu mirstīgu radījumu, ka visur iznāk spēlēt tikai otro vijoli, un vienmēr ļauju sevi piemānīt!

- Ak, nesaki tā, Harij, nesaki!

- Kur vēl viņš tevi skūpstīja?

- Sēžot uz... kāda kapa - kapsētā... un citur, - viņa atteica ar izmisušu vienaldzību kā cilvēks, kuram vairs nav, ko zaudēt.

- Nekas, nekas, - Neits iesaucās, redzēdams viņas asaras un izmisumu. - Es jau tevi negribu sāpināt. Es to nemaz nedomāju tik nopietni.

Bet viņš to domāja gan nopietni - tas viņu aizskāra līdz visdziļākajiem sirds dziļumiem.

- Tas jau nav tik svarīgi, tu sapratīsi, - viņš turpināja, kad nesagaidīja atbildi.

- Man ir auksti, — Elfrīda sacīja. - Vai neiesim atpakaļ?

- Jā, tagad jau ir vēls un auksts; mums vajadzēja atstāt klintis jau pirms tumsas - būs grūti atrast ceļu un zirgs būs tapis nemierīgs.

Neits tagad runāja vismierīgākajā balsī. Līdz pašam pēdējam brīdim viņš bija cerējis, ka Elfrīda tam labprātīgi atstāstīs visu savu pirmo mīlestības sakaru. Viņam tapa arvien pretīgāka apziņa, ka Elfrīdai no tā ir kas slēpjams. Viņš garā bija iztēlojies bezgalīgu uzticību un paļaušanos, kāda pastāvēs starp viņu un jauno sievu, kurai mīlestība līdz šim bijusi aizslēgta paradīze - un vai tāds bija šīs dzīves sākums? Viņš uzcēla to zirgā, un abi klusēdami un nospiesti devās ceļā. Aizdomu nāveklis darbojās teicami...

Ceļā tiem atgadījās mazs incidents, kurš abiem dziļi iespiedās atmiņā un ēnu pārvērta tumsā. Neits nevarēja aizdzīt no prāta Ādama pārmetuma vārdus Ievai Zaudētā paradīzē un klusi čukstēja:

- Piemānīts un piekrāpts - tu no viņas, es no tevis!

- Ko tu sacīji? - Elfrīda bailīgi iejautājās.

-Tikai kādu citātu.

Tad viņi nonāca ielejā; pret nobālušām vakara debesīm pacēlās baznīcas tornis; apakšējo daļu aizsedza koki. Nesagaidījusi nekādu noteiktu atbildi, Elfrīda skumji pavērsa skatienu pret torni un pūlējās iedomāties kādu dzejolīti vai izteicienu, ar kuru varētu atgūt Neita laipnību. Padomājusi viņa sacīja:

- Tu biji mana cerība un stiprā pils pret ienaidnieku.

Viņi devās tālāk. Pēc dažām minūtēm abi ieraudzīja ko savādu: no baznīcas torņa kā izbiedēti gaisā piepeši pacēlās vairāki putni.

- Tā stiprā pils grūst! - Neits pārsteigumā iesaucās.

Viens torņa stūris sāka svērties uz priekšu, sašķobījās un gāzās... Sekoja dārdoņa, un pret debesīm vakara krēslā pacēlās tumšs putekļu mākonis.

- To padarījuši mūrnieki! - Elfrīda paskaidroja.

Šinī brīdī uz ceļa parādījās Svankorts. Viņš steidzās un bija ļoti uztraukts: redzams, ka mācītāju patlaban nodarbināja kaut kas ļoti svarīgs.

- Redzat, tornis jau zemē! - viņš pa gabalu tiem sauca pretim. - Tas iznāca ātrāk, nekā bijām gaidījuši. Sākumā bijām domājuši noārdīt šo veco milzeni akmeni pa akmenim it lēnām, bet vēlāk izrādījās, ka tas nav visai droši: mūros sāka rasties plaisas, un cilvēkam stāvēt augšā kļuva diezgan bīstami. Tad nu mēs nospriedām izrakt torņa pamatos bedri; pielikām jau tūlīt šodien trīs vīrus pie rakšanas. Tikai šovakar nepaguvām darbu beigt; es atlaidu strādniekus uz mājām domās, ka rit varēs pabeigt - un, tikko tie prom, tā tornis grūst pats no sevis... Smalka lieta - tiešām! Necerēti smalka izdošanās! Nu, bet neskatoties uz plaisām, kas sāka vērties pie noārdīšanas, tornim tomēr bija un bija ļoti sīksta dzīvība.

Svankorts ar mutautu noslaucīja no pieres sviedrus.

- Nabaga vecais tornis! - Elfrīda skuma.

- Jā, ari man tā žēl, - Neits sacīja. — Tas bija interesants senatnes liecinieks - īsts vietējās mākslas paraugs.

- Ak, bet mēs dabūsim tā vietā jaunu, - Svankorts cēla pretim savu ierunu. - Tā būs lieliska būve, pēc pirmklasīga Londonas arhitekta plāna. Un pie tam gotiskās mākslas visjaunākajā stilā, kas caurdvests ar īstu kristīgu sajūtu.

-Tiešām!

- Bez šaubām! Tajā nebūs vairs ne jausmas no agrākās barbariskās, neglītās arhitektūras, kāda sastopama visā mūsu apkaimē; tik pagānisku un rupju būves stilu jūs neatradīsiet nekur citur visā Anglijā... Es jums no sirds ieteiktu aiziet un aplūkot baznīcu, iekams nav darīts vēl nekas vairāk. Jūs varat nosēsties pie paša altāra un no turienes aplūkot visu baznīcas telpu. Sagruvušā torņa vietā tagad atveras varens skats uz jūru. Tiešām, - un te mācītāja balss pieņēma zīmīgu noskaņu, - ja rit no rīta pie altāra tiktu laulāts kāds pāris, šo ceremoniju varētu labi noskatīties pat no kuģa klāja uz jūras; saprotams, tikai ar laba tālskata palīdzību. Pēc vakariņām, kad spīdēs mēness, aizejiet uz turieni un pārliecinieties paši.

Neits šim uzaicinājumam piekrita ar drudžainu steigu. Pēdējos mirkļos viņš bija nācis pie atziņas, ka nevar cerēt uz mierīgu naktsdusu, ja nebūs ar Elfrīdu vēlreiz pārrunājis visus tos apstākļus, kas viņus draudēja šķirt; viņš nolēma izdibināt visu pamatīgi un atsvabināties no mokošā nemiera. Elfrīda arī būtu jutusies laimīga, tikai - ja tai izdotos izvairīties no turpmākām sarunām ar Neitu vienatnē.

Tiklīdz pie apvāršņa parādījās mēness ripa, viņi atstāja mājas. Bet cik maz uzmanības Neits tagad pievērsa mēnesnīcas burvībai, kad saņēma Elfrīdu zem rokas un aizveda to krāšņajā dabā, to Elfrīda zināja tikpat labi kā viņš...

XII

Bija vēss oktobra vakars.

Neits, pārliecinājies, vai Elfrīda ir pietiekoši silti apģērbusies, veda viņu augšā pa šauro celiņu, pa kuru tie abi bija gājuši neskaitāmas reizes, kad šaubas vēl negūlās pār viņu laimi kā melna ēna.

Augšā pie baznīcas viņi redzēja, ka vienas torņa puses pavisam trūka; biezie mūri gulēja pie viņu kājām, sabiruši gruvešu un putekļu kaudzē. Bet austrumu pusē tornis vēl turējās stipri; varbūt vēl gadu simteņus tas būtu pretojies vētrām un negaisiem. Viņi iegāja baznīcā pa sāndurvīm un nosēdās pie altāra pakāpēm.

Masīvā, neveiklā velve, uz kuras balstījās torņa savienojums ar baznīcas jumtu, tagad bija kā melns rāmis tālai neskaidri saredzamai ainavai, kas izpletās tālu pret rietumiem. Aiz velves pacēlās tumšā drupu kaudze, un tālāk, mēnesstariem applūdusi, tumsā spokaini vīdēja kapsēta; ainavu noslēdza savā varenībā diženais jūras spogulis. Šis skats nebi ja redzēts no tā brīža, kopš viduslaikos mūrnieki to bija aizseguši ar biezajiem torņa mūriem, un tāpēc saistošākais nebūt nebija mēnesnīcas aplietās sienas, jūra vai apkārtnes ainava, bet gan tālas pagātnes jausma.

Dīvaini eņģeļu un svēto tēli atspoguļojās uz grīdas pie sēdētāju kājām; tos radīja mēnesnīca, kas iespīdēja caur baznīcas austrumpuses logu krāsaino mozaīku viņiem aiz muguras; Neita un Elfrīdas ēnas šo atspīdu vidū melnoja kā divi tumši plankumi. Tad mēnesi aizsedza mākoņi, un staru rotāšanās uz baznīcas grīdas izzuda.

- Vai tu zini, ko es visu laiku domāju? - Neits sacīja. - Ka šī ir tā vieta, kur mēs abi drīz varbūt nometīsimies viens otram blakus ceļos, lai tiktu uz mūžu vienoti. Bet manī ir tāds savāds nemiers, un tu zini, kāpēc tas tā.

Elfrīda nepaspēja atbildēt, kad atkal atspīdēja mēness, apgaismodams kapsētu, cik tālu vien sniedza skatiens. Vispirms blāvie stari izgaismoja tikai vistuvākos kapus; un pret tumšo apvārsni, kuru vēl nebija atsegušas biezās mākoņu ēnas, visspilgtāk un gaišāk atdalījās kāds balts kapakmens - Fēliksa Džetveja kaps.

Neita sirdī vēl arvien dzīvi atbalsojās katrs Elfrīdas vārds, ko tā bija sacījusi par saviem skūpstiem. Tagad viņš iedomājās viņas izteicienu, ka tās agrākais mīļais reiz viņu skūpstījis, sēžot uz kapa.

- Elfrīda, - viņš ierunājās un mēģināja ieturēt jautru toni, bet tas bija tik neveikli liekuļots, ka nemaz neslēpa pārmetumu, - tu tiešām būtu varējusi izstāstīt man visu savu pagātni - par skūpstiem un saderināšanos - labprātīgi, bez iztaujāšanas; tad tu man nebūtu sagādājusi tādu nemieru un rūpes. Vai šis varbūt ir tas pats kaps, uz kura tu, kā pati teici, ar viņu esot sēdējusi?

Elfrīda smagi elpoja.

- Jā, - viņa ar mokām izdabūja pār lūpām.

Savu nejauši izteikto vārdu pareizība Neitu pavisam apmulsināja, lai gan patiesībā minētā notikuma un nejaušo vārdu saskanēšana nemaz nebija tik dīvaina, ja ņēma vērā, ka visi pārējie kapakmeņi bija stāvi akmens stabi vai ari pārāk zemi sēdēšanai.

Bet ari tagad Elfrīda pat neiedomājās dot savam līgavainim kādu tuvāku paskaidrojumu, kā viņš to vēlējās un ne reizi vien savu vēlēšanos bija izsacījis; viņas stūrgalvīgā klusēšana sāka Neitā modināt dusmas.

- Kāpēc tu man neizstāsti visu? - viņš īgni iesāka. - Elfrīda, ne pie viena ieskata es neturos tik cieši, kā pie šā: diviem cilvēkiem, kas taisās tapt par vīru un sievu, vajag saprasties tik labi, lai viņos nemostos ne vismazākās domas par kaut kādām aizdomām vai šaubām. Tu pati sapratīsi, cik tas ir nepieciešami, lai izsargātos no varbūtējām nepatīkamām sekām dažādu vēlāku atklājumu veidā. Elfrīda, ņem vērā — maznozīmīgs, niecīgs noslēpums var izvērsties par kļūmīgu pārpratumu virknes pamatakmeni vienīgi tādēļ, ka nācis gaismā neviļus, nevis vaļsirdīgi atzīstoties. Ļaudis zina stāstīt, ka mūžā neesot bijis tāds pāris, lai viens nezinātu vai nenojaustu, ka otram kas slēpjams. Varbūt tā ir patiesība, varbūt arī ne; bet, ja tā ir patiesība, tad dažs labs varbūt varētu justies laimīgs savam liktenim par spīti un nevis pateicoties tā labvēlībai. Vai tu domā, ka vīrs varētu apmierināties, teiksim, ar īsu paskaidrojumu, kad tas pamana uz savu sievu vērstus zīmīgus skatienus un redz, ka viņa sieva no tiem nosarkst? Vai tu domā, ka viņš apmierinātos ar vienkāršu izteikumu, ka reiz - pret pašas gribu - viņa uz brīdi aizmirsusies? Vai nebūtu labāk, ja viņa savu atzīšanos būtu izdarījusi jau sen, pirms apstākļi to no viņas izspiež ar varu? Nu, iedomājies, ja reiz šis tavs mīļais, par kuru tu man izmeti vienu otru vārdu sakarā ar šo kapu, ja nu tas reiz griežas atpakaļ un sariko mums intrigas. Un, ja tad es vēl arvien maldītos pa tādu pašu tumsu attiecībā uz šo lietu kā šobrīd, tad tas būtu manā dzīvē visrūgtākais malks.

Neita vārdi runājot bija tapuši aizvien stingrāki un spēcīgāki.

- Es nevaru, Harij, - viņa sacīja.

- Kādēļ ne? - Neits jautāja; viņa balss skanēja asi.

Elfrīdu pārņēma bailes, redzot Neitu tik stingru un nopietnu; viņa sāka drebēt. Domu un jūtu pretrunu virpulī, varbūt nemaz nedomādama par tiešu izvairīšanos, viņa steigā izdabūja pār lūpām:

- Bet, ja viņš ir miris, Harij, kā tu varētu ar viņu satikties?

- Viņš ir miris? Ak, tas pavisam kas cits! - Neits, it kā no viņa pleciem būtu noņemta smaga nasta, iesaucās. - Bet, pagaidi - ko tu man sacīji par šo kapu?

- Tas ir viņa kaps, - Elfrīda klusi teica.

- Ko? Tas, kas tur tagad guļ aprakts, ir tavs agrākais mīļais? - Neits dobjā balsī iesaucās.

- Jā. Un es viņu nebūt nemīlēju un nedevu tam ne mazāko iemeslu cerēt.

- Bet tu atļāvi, ka viņš tevi skūpsta, vai ne, Elfrīda, tu tā sacīji?

Nekādas atbildes.

- Nu, labi, - Neits turpināja; viņa atmiņā pamazām sāka noskaidroties visi ar šo jautājumu saistītie apstākli, - tu man reiz sacīji, ka dažā ziņā tavu sakaru ar viņu varētu nosaukt par saderināšanos - un tā tiešām bijusi saderināšanās, ja viņš tevi skūpstījis. Un nu tu apgalvo, ka nekad neesot viņam devusi cerības. Un man šķiet, tu reiz sacīji - nē, tu patiesi to sacīji -, ka esot sēdējusi ar viņu uz šī kapa. Mans Dievs! -viņš iesaucās piepešā dusmu iekaisumā, - vai tu man nesacīji taisnību? Kāpēc tu ar mani tik nekrietnā kārtā jokojies? Es prasu visu patiesību! Elfrīda, mēs nekad nebūsim laimīgi! Pār mums guļ likteņa lāsts - vai nu uz mani, vai uz tevi; pirms kāzām tam visam jānoskaidrojas.

Neits strauji atvirzījās no Elfrīdas, kā gribēdams aiziet.

Meitene uzlēca kājās un satvēra viņa roku.

- Neej, Harij, neej prom!

- Tad pasaki man visu! - sakot šos vārdus, Neita balss atkal skanēja cieti un noteikti. - Un ievēro, nestāsti man vairs nekādas tenkas, vai tik tiešām, kā es te stāvu, sākšu tevi ienīst. Mans Dievs! Tik tālu nu esmu ticis, ka ļāvu sevi piemuļķot, ticēdams, ko meitene man melsa.

- Ak, nedari, nedari man pāri! Harij, Harij, apžēlojies un ņem savus šausmīgos vārdus atpakaļ! Es nekad neesmu melojusi - nekad, nekad -un es nezinu, kāpēc tu mani nesaproti! Man bija tādas bailes!

Viņa drebēja tik stipri, ka tās lielais uzbudinājums aizkustināja arī Neitu.

- Vai tu nesacīji, ka jūs abi sēdējāt uz šī kapa? - viņš apspiestā balsī jautāja.

- Jā; un tā ir patiesība.

- Tad saki man - Dieva dēļ, Elfrīda -, kā tas ir iespējams, ka cilvēks sēž pats uz sava kapa?

- Tas bija kāds cits. Piedod man, Harij, piedod!

- Ko? Viens mīļākais kapā un otrs - virs kapa?

- Ak Dievs... ak Dievs - jā!

-Tad ir bijuši jau divi pirms manis?

- Jā - man liekas.

- Nu, Elfrīda, netopi nekrietna ar saviem “man liekas” - man tas viss top pretīgs, - Neits gandrīz nicinoši aprāja. - Kādas dīvainas lietas cilvēkam nākas piedzīvot! Es nevaru noteikt, ko es pats būtu darījis tavā vietā - neviens nav spējīgs noteikt, cik zemu to spēj nogrūst apstākļu vara, bet es neticu, ka sirdsapziņa man būtu atļāvusi saņemt jaunus glāstus uz mirušā mīļākā kapa; nudien, to es nevarētu!

Drūmās pārdomās Neits turpināja skatīties uz balto kapakmeni, kas mēnesnīcā rēgojās viņu acu priekšā kā drausmīgs atriebības gars.

- Tu mani apvaino - ak, tik smagi apvaino! - viņa sūdzējās. - Es jau to nedarīju ar nodomu; tici man, Harij, tas nebija ar nodomu. Tas notika pats no sevis - gluži pats no sevis.

- Saprotams, tādas lietas tu nevarēji darīt ar nodomu, - Ņeits sacīja. - Bet kas gan to dara ar nodomu, - viņš nožēlodams piebilda.

- Un to tur, kapā, es nekad neesmu mīlējusi.

- Un sēdot ar to otru uz viņa kapa, jūs zvērējāt viens otram mūžīgu mīlestību?

Visa Elfrīdas atbilde uz šiem vārdiem bija īsa, ātra elpošana; viņa vairs nebija tālu no asarām.

- Un par to otru laikam jūs nemaz neiedomājāties? - Neits asi sacīja.

- Saprotams, mēs iedomājāmies.

- Saprotams! Tu, liekas, visu šo lietu uzņem ļoti viegli?

-Tas ir pagājis, un tam nav vairs nekādas nozīmes.

- Elfrīda, tā ir lieta, kas vieglprātīgam cilvēkam varbūt izvilinātu smieklus, bet dziļāka rakstura cilvēkam tās ir kremtošas sāpes! Izstāsti man tagad visu it visu!

- Nekad! Ak, Harij, kā tu vari ko tādu iedomāties, ja jau tāds nieciņš tevi spēj pret mani padarīt tik skarbu?

- Labi, Elfrīda, bet uzklausi, ko es tev sacīšu. Tu jau pati varbūt noproti, ka tavi izteicieni runā viens otram pretī. Kādas jūtas tas manī var izraisīt, tu ari sapratīsi, bet pieņemsim, ka no manas puses tā ir tikai aizraušanās. Es negribu, lai tu domātu, ka kāda agrāka nevainīga saderināšanās kaut kādā ziņā varētu atstāt iespaidu uz manu mīlestību vai grozīt vēlēšanos apņemt tevi par sievu. Bet man šķiet, ka tev ir vēl kas vairāk sakāms, un te, lūk, slēpjas ļaunuma sakne. Vai ne - tev ir sakāms vēl kas vairāk?

- Nē - daudz vairāk ne, - Elfrīda nospiestā balsī atteica.

Uz bridi iestājās kapa klusums.

- Ak, tiešām: daudz vairāk ne? - viņš pēdīgi sacīja. - Domājams

gan, ka daudz vairāk tiešām vairs nevar būt bijis.

Viņa balss tapa aizvien mierīgāka un noteiktāka.

- Elfrīda, piedod manus vārdus, kuri tev varbūt izklausīsies drusku dīvaini, bet kurus es nevaru atstāt nesacītus. Un tas būtu: ja pie man tagad zināmā, kas - tā liekas — patlaban jau satur visus derību laušanas galvenos pamatus, ja pie tā tev vēl būtu daudz kas, ko piebilst, tad tas laikam būtu kaut kas tāds, kas man - vai jebkuram citam vīrietim — vairs neļautu tevi mīlēt un precēt.

Neita uztraukums bija aizvedis viņu tālāk, nekā tas būtu gājis, atrazdamies mierīgā noskaņojumā. Ja Elfrīdai būtu stiprāks raksturs, vairāk praktiskuma un mazāk jūtu, viņa prastu izmantot savu stāvokli Neita sirdī. Bet maigā padevība, kas Elfrīdu pie viņa bija saistījusi, gāja līdztekus padevībai savam liktenim un laimes lēmumam; tā bija viņai atņēmusi iespēju izteikt savus pretpierādījumus.

- Nu, labi, labi, - Neits ciniski noteica. - Es nesacīšu, ka tā ir tava vaina! Tas ir mans nelabvēlīgais liktenis. Man nekas labāks nebija lemts. Kādēļ gan es mēģināju tevi iztaujāt - tas ir pārdroši. Bet, ja starp cilvēkiem rodas kādi pārpratumi, viņi piepeši jūtas apvainoti. Tu jau man patiesībā par savu mīlestību neko neesi uzticējusi, un kādēļ lai es tevi nosodītu? Elfrīda, es lūdzu piedošanu!

- Nē, nē! Labāk dusmas, nekā šī aukstā pieklājība. Ak, Harij, nedari tā! Kāpēc tu man liec tik grūti ciest? Tas mūsu attiecības padara par vienkāršu pazīšanos.

- Tu dari to pašu. Kāpēc tu neatmaksā vaļsirdību ar vaļsirdību?

- Jā, bet es par tavu pagātni neesmu tev uzdevusi nevienu vienīgu jautājumu; es par to nevēlos neko zināt. Viss, kas man rūpēja, bija - no kurienes tu esi, ko tu dari, un, lai ari agrāk tu būtu mīlējis ko mīlēdams, tagad pēdīgi piederi man. Harij, ja tu no sākuma būtu par manu mīlestību zinājis, tu laikam nekad mani nebūtu iemīlējis?

- To es nesaku, lai gan atziņai, ka neviens vēl tevi nav skāris, bija kā burvju pievilkšanas spēks. Es domāju, ja būtu zinājis, ka tava agrākā mīlestība satur kādu noslēpumu, kuru tu man nedrīksti uzticēt, kad es no tevis to lūdzu, tad varbūt gan nebūtu tevi iemīlējis.

Elfrīda sāka šņukstēt.

- Vai tad es tiešām esmu tik niecīgs, neievērojams radījums, ka man nebūtu cita pievilcības spēka, izņemot vienīgi to. ka esmu neskarta un

svaiga? Vai daba man nav devusi saprašanu un gudrību? Tu sacīji, ka man esot talanti un manu domu slēdzieni esot asprātīgi, - un vai tam visam nav nekādas nozīmes? Vai neesmu skaista? Es domāju, ka drusku esmu gan - jā, es zinu, ka esmu skaista! Tu slavēji manu balsi, tu slavēji manu uzvešanos un manas spējas. Un tagad tas viss ir izzudis, vienkārši tādēļ, ka esmu satikusi kādu vīrieti - pirms tevis.

- Ak, Elfrīda, ko tu runā? Satikusi kādu vīrieti - tas jau būtu ļoti vienkārši. Bet neaizmirsti, ka tu viņu mīlēji.

- Un mīlēju ļoti maz.

- Un tagad liedzies atbildēt uz jautājumu, kā tas beidzās. Vai tu vēl vienmēr liedzies, Elfrīda?

- Tev nav tiesību mani tā iztaujāt - tu pats to sacīji. Tas nav godīgi. Uzticies man tā, kā es tev uzticos.

- Ar to nepietiek!

- Es tevi vairs nemīlēšu, ja tu būsi tik ļauns. Un tas ir ļauni, mani tā mocīt.

- Varbūt, ka tas tā ir. Jā, tas tiešām tā ir. Mani aizrāva paša jūtas pret tevi. Dievs ir mans liecinieks, tas man nebija padomā, bet mana mīlestība pret tevi bija tik karsta, ka tās dēļ nodarīju pārestību.

- Harij, to es aizmirsīšu, es tev piedodu! - viņa strauji atsaucās, pievirzīdamās tuvāk un pieglauzdamās viņa plecam. - Un nemaz vairs neatminēšos, ka tu biji pret mani tik ass, ja tu man piedod un uz mani vairs nedusmojies. Ak, kā es vēlētos, kaut būtu uz mata tāda, kādu tu mani vēlies, bet tu redzi — ko es tur vairs varu līdzēt? Ja vien būtu zinājusi, ka reiz manā dzīvē nāksi tu, ak, kādu mūķenes dzīvi es būtu dzīvojusi, tikai lai būtu tev pietiekoši laba!

- Nu, labi, - Neits atteica un pagriezās uz promiešanu. Ceļā viņš mēģināja jokot.

- Diogens saka, ka filozofi labprātīgi atsacījušies un pat izvairījušies no praktiskiem pētījumiem, lai netiktu traucēti savās pārdomās. Ja vīrietis iemīlas, viņam vajadzētu pieturēties pie tādas pašas gudrības.

- Kādēļ... bet nē - es jau nevēlos zināt. Lūdzu, nerunā ar mani tā, -viņa lūdzās.

- Kādēļ? - Neits pārjautāja. - Tad viņš nekad neuzrakstītu, ka viņa elks pieder tikai pie otrās, tas ir - zemākas, šķiras.

Elfrīda nolaida acis un nopūtās. Neits juta stipru nemieru, un citādi

ari nevarēja būt: Elfrīda savu noslēpumu tomēr nebija atklājusi.

Viņš palīdzēja tai nokāpt pa trepītēm un ari citādi izrādīja savu uzmanību. No viņu laimes sapņa tomēr bija zudis agrākais spožums, un sajūta nebija vairs tāda kā agrāk. Varbūt Neits jau no dabas nebija radīts līgavaiņa lomai, varbūt vainīga bija sensenā nicināšana pret sievietēm... Bet te bija fakts, kas aptumšoja viņa spožās ilūzijas: viņš atrada sevi otrā vietā, un Elfrīdas divkosība, kādu tā izrādīja, liegdamās būt atklāta, noveda viņu līdz cinismam.

XIII

Neits bija pasācis katru vakaru, starp vakariņu un gulētiešanas laiku, iziet nelielā pastaigā, ja nebija kopā ar Elfrīdu. Kad abi, nākot no kapsētas, bija jau nonākuši līdz šauram kalnu celiņam, Elfrīda pievērsās Neitam un mīļā balsī sacīja:

- Ja tu, Harij, vēlētos vēl atgriezties kalnos un, kā parasti vakaros, pastaigāties, tad ej; es aizskriešu līdz mājām viena.

- Pateicos tev, Elfij, tad es iešu.

Viņas tēls attālinoties drīz pārvērtās melnā, mēnessgaismā neskaidri saredzamā plankumā; Neits vēl bridi pastāvēja pie baznīcas žoga un tad devās atpakaļ uz baznīcu. Tādās reizēs kā šī viņš mēdza aizsmēķēt cigāru vai pīpi un tad nodoties mierīgām pārdomām, bet šinī vakarā viņa prāts bija pārāk uztraukts. Viņš domīgs soļoja uz sagruvušā torņa pusi un nosēdās uz viena no lielākiem akmeņiem.

Pārdomādams iespējamos notikumus Elfrīdas pagātnē un pakavēdamies pie savas maldīgās pārliecības, ka Elfrīda ir sieviete bez pagātnes, viņš sēdēja uz akmens un, acis nenolaizdams, vēroja jaunā Džetveja kapu, kas tagad atradās tieši viņa priekšā. Jūras līmenis izskatījās rāms un nekustīgs, bet dobja šalkoņa gar visu piekrasti lika noprast, ka dziļajos klinšu dobumos šļācas un skalojas viļņi, pūlēdamies atraut no krasta izgrauztos bluķus, kas spītīgi pretojās bangotnei.

Cerībā, ka fiziska piepūle izkliedēs nemieru, viņš piecēlās un gribēja uzkāpt augstāk drupu kaudzē, no kurienes pavērās plašāks skats nekā no lejas. Viņš izstiepa roku un gribēja pieķerties pie kāda lielāka akmens, kad negaidot uzdūrās kaut kam dīvainam. Tās bija kādas samudžinātas šķiedras, kas pletās par akmeni. Tumšā ēna, kas krita no baznīcas mūra, neatļāva savādo priekšmetu saskatīt kaut cik skaidrāk, un viņš sāka minēt.

- Laikam kāda staipekņu sūnas suga, - viņš runāja pats pie sevis.

Bet dīvainās šķiedras gulēja pār akmeni pavisam vaļīgi.

- Zāļu puduris vien, - viņš sacīja un tomēr nejuta parasto zāles asumu un mitro valgumu.

- Varbūt kāda mūrnieka pindzele?

Bet tās, cik viņš šādas lietas pārzināja, mēdza būt daudz biezākas un asākas; pie tam, pie noplēšanas darbiem tādi instrumenti bija pilnīgi nevajadzīgi.

- Tas nebūs nekas cits kā zīda bārkstis.

Viņš taustīja tālāk un uzdūrās kaut kam siltam.

Atrast kādu nedzīvu priekšmetu sagaidītā siltuma vietā aukstu ir diezgan pārsteidzoši, bet uzdurties cilvēka miesas siltumam nedzīvajā dabā, kur var sagaidīt tikai saldējošu aukstumu, ir vēl daudz ne-gaidītāk.

- Mans Dievs, kas tas varētu būt? - viņš skaļi prātoja un taustīja tālāk. Smadzenēs radās savādas domas, līdz pēdīgi viņš noprata, ka atrastais priekšmets ir cilvēka galva. Tā bija silta, bet nekustīga. Garās šķiedras nebija nekas cits kā mati - gari un izspūruši.Tā varēja būt tikai kādas sievietes galva.

Neits atrāvās atpakaļ. Brīdi viņš tā palika stāvam un mēģināja sakārtot domas. Mācītājs bija sacījis, ka mūrnieki visu pēcpusdienu rakušies zem šī mūra un vakarā darbu atstājuši, lai rīt rakšanu pabeigtu. Pusstundu pēc viņu aiziešanas mūris sagruva. Sieviete, kas tagad pa pusei bija apbērta gruvešiem, droši vien torņa krišanas brīdī bija atradusies tam tuvu blakus.

Neits pieliecās pie nelaimīgās un mēģināja ar rokām atkasīt tās stāvu; par laimi tie nebija lieli akmeņi, bet smalki mūra gruveši, kas sievieti bija apbēruši visai biezā kārtā. Neits noprata, ka, pasaucot palīgus, apbērto varēs atrakt drīzāk; viņš pārlēca pār baznīcas žogu un steidzīgi devās pa ceļu lejā.

Netālu no šīs vietas ceļu krustoja otrs ceļš, kas veda pār tuvējā uzkalniņa virsotni; mēnesnīcā tas izskatījās kā tumša, gara līnija. Tikko sasniedzis krustceļu, Neits ieraudzīja pa otru ceļu tuvojamies kādu cilvēku. Viņš devās tam pretī, un abi satikās.

- Kapsētā noticis nelaimes gadījums, - Neits tieši, bez kāda ievada paskaidroja. - Tornis grūstot uzkritis virsū kādam cilvēkam, un tas tur visu laiku gulējis bez kādas palīdzības. Vai jūs nebūtu ar mieru nākt man palīgā?

- Labprāt, - svešais atteica.

- Tā ir kāda sieviete, - Neits runāja, abiem steidzoties uz kapsētas pusi. - Es domāju, kopīgi mums izdosies izdabūt viņu no gruvešu kaudzes. Vai jūs nezināt, kur te varētu būt kāda lāpsta.

- Kapraču lāpstas laikam atrodas kaut kur tuvumā. Tās mēdza uzglabāt tornī.

- Varbūt arī mūrnieki te atstājuši savas lāpstas.

Viņi sāka meklēt un, vienā no baznīcas priekšiņas stūriem atraduši trīs lāpstas, devās uz baznīcas rietumu pusi, kur Neits parādīja nelaimes vietu.

- Derētu kāds vējlukturis, - viņš ieteicās, - bet būs jāiztiek arī bez tā.

Viņi sparīgi ķērās pie drupu atrakšanas. Svešais gan no sākuma bija juties drusku neveikli, bet tad sekoja Neita enerģiskai priekšzīmei un sāka vienu pēc otra velt prom lielākos akmeņus. Bet, neskatoties uz lielo steigšanos un pūlēm, nelaimīgās ķermeni izdevās atsvabināt tikai pēc kādām desmit minūtēm. Viņi to rūpīgi izcēla no gruvešiem, elpu aizturējuši, aiznesa līdz Fēliksa Džetveja kapam, kas atradās tikai dažus soļus atstatu, un lēni nolaida uz kapakmens.

- Vai viņa tiešām jau mirusi? — svešais jautāja.

- Tā liekas gan, - Neits sacīja. - Kādas mājas te atrodas vistuvāk? Laikam mācītāja māja?

- Jā, bet tā kā mums nāksies no Strantonas izsaukt ārstu, tad, pēc manām domām, būtu labāk, ja mēs viņu nestu uz to pusi, no kurienes ārsts brauks, nevis uz mācītāja māju.

- Bet vai līdz pirmajām mājām tanī pusē nebūs daudz tālāk nekā līdz mācitāja mājai vai Kregai?

- Daudz tālāk nebūs, - svešinieks atbildēja.

- Tad nesīsim viņu uz to pašu pusi. Un, ja jums nebūtu nekas pretim sniegt man savas rokas, tad, šķiet, vislabāk būtu, ja mēs viņu nestu šādi.

- Man prieks, ka varu palīdzēt.

Viņi sadevās rokās, tā ka iznāca kaut kas līdzīgs sēdeklim, pacēla nedzīvo sievieti un devās uz leju pa ceļu, kuru norādīja svešais: kā likās, viņš apkārtni pazina ļoti labi.

- Jau vairāk nekā stundu es sēdēju baznīcā, - Neits stāstīja, kad abi bija ārā no kapsētas, - tad izgāju kapsētā un tur uzdūros šai nelaimīgajai. Cik tas ir sāpīgi - iedomāties, ka tik ilgu laiku esmu nosēdējis gluži mierīgi, kamēr manā tuvumā kāds cilvēks izcīnīja nāves cīņu.

- Tornis, man šķiet, sagruva jau krēslā? Taisni pirms kādām divām stundām, vai ne?

- Jā, un tanī brīdī viņa laikam viena pati atradās kapsētā. Diezin kāds viņai varēja būt iemesls tur uzturēties vēl tik vēlā vakarā?

-To grūti pateikt.

Svešais mēģināja ieskatīties sievietes sejā, bet tā bija pagriezta uz otru pusi, pret tumsu.

- Vai jūs viņu nepagrieztu tā, lai gaisma krīt taisni sejā, - viņš jautāja Neitam.

Viņi pagrieza sievieti tā, ka mēness tai apspīdēja seju un svešajam bija iespējams saredzēt viņas vaibstus.

- Ak, es viņu pazīstu! - viņš iesaucās.

- Kas viņa ir?

- Misis Džetveja. Tā ir viņas pašas māja, uz kurieni mēs to patlaban nesam. Viņa ir atraitne un vēl šodien pēc pusdienas, jau pašā novakarē, es ar viņu tiku runājis Strantonas pasta kantorī, kur viņa bija aiznesusi kādu vēstuli. Nabaga sieviete! Steigsimies ātrāk.

-Turiet manu roku drusku ciešāk. Vai tas nebija viņas dēla kaps, uz kura mēs viņu uzlikām?

-Jā. Ak, bet nu es saprotu visu. Viņa tur bija aizgājusi pie dēla kapa. Kopš tas miris, viņa pilnīgi padevusies ārprāta izmisumam un allaž sūdzējās par sava dēla nāvi. Viņa ir kāda rentnieka atraitne, un baudījusi diezgan labu izglītību - sākumā laikam strādājusi par guvernanti, kā man reiz nācās dzirdēt.

Neits pret šo nelaimīgo sievu sajuta simpātijas. Pateicoties Elfrīdas iespaidam uz tās dēlu un ari viņu pašu, Neits juta, ka šīs sievietes liktenis dīvainā kārtā saistās ar viņa likteni. Viņš neatbildēja, un abi klusēdami devās tālāk.

- Viņa top smaga, - svešais pārtrauca klusumu.

- Jā gan, - Neits piekrita un pēc brīža piebilda:

- Man šķiet, es jūs kaut kur esmu. redzējis, bet kur, to nespēju atcerēties. Vai es drīkstētu jautāt pēc jūsu vārda?

- Ak, lūdzu. Es esmu lords Laksiljens. Un jūs?

- Es patlaban uzturos Kregas pili, esmu tur viesis un mans vārds ir Neits.

- Ak, es zinu, esmu par jums dzirdējis, mister Neit.

- Tāpat arī es par jums, lord Laksiljen. Priecājos, ka jūs satieku.

- Ne mazāks prieks ari man. Jūsu vārds man labi pazīstams no jūsu rakstiem.

- Ari jūsu vārds man nav svešs. Vai šī nu ir viņas māja?

-Jā.

Durvis bija aizslēgtas. Bridi pārdomājis, Neits aptaustīja atraitnes kabatu, atrada atslēgu un atslēdza durvis. Uguns bija izdzisusi, bet mēnesnīcā, kas ieplūda pa neaizsegto logu, diezgan skaidri varēja saredzēt patīkami mēbelēto telpu - to pašu, kurā pirms divām trim dienām bija iemaldījusies Elfrīda.

Abi nesēji nolaida savu nedzīvo nastu uz veclaicīga dīvāna, kas stāvēja pie sienas, un tad apskatījās pēc lampas vai sveces. Neits atrada uz plaukta nelielu sveces galu; to viņš iededzināja un nolika uz galda.

Abi noliecās pār atraitni un ilgi, pētoši noskatījās viņas sejā; uz atdzīvināšanu nevarēja vairs būt nekādu cerību, to saprata tiklab viens, kā otrs. Bālajā sejā nebija ne mazākās dzīvības zīmes.

- Tā kā man zināms daktera Grausona dzīvoklis, tad es domāju, būtu vislabāk, ja es aizsteigtos viņam pakaļ, bet jūs uzkavētos pie mirušās, -lords Laksiljens sacīja.

Neits piekrita. Lords Laksiljens bez kavēšanās atstāja istabu, un bija dzirdams, ka viņa soļi attālinās un top nedzirdami. Neits palika, pārliecies pār nedzīvo ķermeni, un pēc dažu minūšu ilgas rūpīgas aplūkošanas atrada, ka sieviete tiešām mirusi un ka tur nelīdzēs vairs ne ķirurga nazis, ne zāles. Kājas un rokas jau sāka kļūt stīvas un aukstas. Neits apsedza viņas seju un apsēdās pie galda.

Minūte aiztecēja pēc minūtes. Pievērsis skatienu galdam, Neits domās kavējās pie dīvainajiem šī vakara notikumiem. Viņa skatiens neapzināti klejoja pa galdu, kura virsma bija noklāta ar papīriem un dažādiem rakstāmpiederumiem. Tagad viņš ieskatījās vērīgāk: tur atradās tintnīca, spalva, dzēšlapu turētājs un vēstuļu papīrs. Uz vairākām loksnēm bija iesāktas, bet nepabeigtas vēstules; aprakstītās loksnes bija atstumtas pie malas, it ka rakstītāju nebūtu apmierinājis uzrakstītais. Turpat blakus gulēja melna laka un zīmogs, it kā aploksnes aizlipināšana vien rakstītājam būtu likusies nedroša. Iesāktās vēstules gulēja pilnīgi brīvi viņa acu priekšā un atļāva izlasīt nedaudzos uzrakstītos vārdus. Viena no tām skanēja šādi:

Ser,

kā sieviete, kurai reiz bija mīļš, neaizmirstams dēls, es jūs lūdzu pieņemt brīdinājumu...

Otra:

Ser, atļaujiet, ka kāda svešiniece jums izsaka brīdinājumu, iekams vēl nav par vēlu, lai jūs varētu savu nodomu grozīt un uzklausieties, kas...

Vēl viena:

Ser,

līdz ar šo vēstuli aizsūtu jums vēl kādu otru, kura - bez kādiem sīkākiem paskaidrojumiem no manas puses - jums atklās šausmīgo patiesību. Mana vēlēšanās tomēr ir te piebilst vēl dažus vārdus, lai darītu jums saprotamāku to lielo mānīšanu, kurai esat kritis par upuri...

Pēc šīm trim iesāktām un nepabeigtām vēstulēm, kāda ceturtā laikam tomēr bija pabeigta un aizsūtīta. Uz galdauta bija uzpilējuši divi lakas pilieni, bet lakas standziņa nolikta uz galda tā, lai viens tās gals sniegtos pāri malai; tā laikam bija nolikta tur vēl silta, jo gals bija nostiepies gari uz leju.

Blakus galdam atradās krēsls, uz kura rakstītāja bija sēdējusi; uz dzēšlapas bija saredzams adreses nospiedums; bet pati rakstītāja, kas laikam visas šis zīmes te bija atstājusi, tagad gulēja nedzīva.

Neits bija redzējis pietiekoši daudz, lai nāktu pie slēdziena, ka atraitnei bijis paziņojams kaut kas svarīgs kādam draugam vai paziņam un pēc tam, kad tā vēstuli bija ļoti rūpīgi uzrakstījusi, viņa to pati aiznesusi nodot pastā; bet mājās no šī gājiena viņa vairs nebija atgriezusies, kamēr pēdīgi lords Laksiljens un viņš pats to bija atnesuši šurp nedzīvu.

Neizsakāmas skumjas, kas dvesa pretim no visas šis ainas, sēžot te klusumā un vienatnē, tik ļoti saderējās ar Neita garastāvokli; viņa sirdī spilgtāku gaismas staru neienesa pat saldā apziņa, ka drīkst saukt par savu tik mīļu, skaistu meiteni kā Elfrīda un ka līdz pat pēdējam brīdim tas bijis viņas sabiedrībā. Sēžot uz sagruvušā torņa drupām, viņā bija modusies jauna apņemšanās; viņš noprata, ka tāda ilga vilcināšanās enerģiskas dabas cilvēkam, kāds bija viņš, var nākt vienīgi par ļaunu. Tādēļ viņš nolēma darīt tam galu un precēties.

Neits bija viens no tiem cilvēkiem, kas, pārāk rūpīgi mērķēdams, savam mērķim allaž nošāva garām. Dzīve viņu tomēr lielā mērā bija mācījusi no saviem ideāliem atsacīties; viņa vēlēšanās tagad bija ievirzīt savas spējas praktiskas darbības laukā un tādā kārtā atbrīvoties no pārāk izteiktās tieksmes kritizēt; viņš bija nācis pie atziņas, ka tas nenes nedz laimi viņam pašam, nedz kādu labumu līdzcilvēkiem. Viņa vēlēšanās bija apprecoties dot šiem jaunajiem uzskatiem noteiktāku, spēcīgāku virzienu; kopš iepazīšanās ar Elfrīdu šī ideja bija tapusi neizsakāmi vilinoša, bet šovakar tā nebija vairs tik spēji sajūtama kā agrāk. Lielā mērā pie šo domu atslābšanas un agrāko uzskatu atgriešanās bija vainīga zūdošā ilūzija attiecībā uz Elfrīdu. Neita sirds bija uzvarējusi viņa prātu, bet uzvara vēl nebija tik pilnīga, lai spētu pastāvēt aci pret aci ar atplūdu draudiem.

Riteņu troksnis un pakavu klaudzēšana iztraucēja Neita domas. Durvis atvērās un ienāca ārsts, lords Laksiljens, misters Kūls, policijas ārsts, divas kopējas un vēl daži ziņkārīgie.

Pēc līķa apskates Grausons konstatēja, ka sieviete mirusi noslāpstot; pārliecīgais spiediens aizkavējis elpošanas orgānu darbību; tuvāka apstākļu izmeklēšana tika atlikta uz rītdienu, pirms policijas ārsta atgriešanās Kairsā.

Drīz pēc tam visi nelaimes gadījuma še atsauktie cilvēki atstāja atraitnes māju, un nelaimīgā sieviete tagad palika savā nāvē viena un atstāta; tāda pati, kāda tā bija sava mūža pēdējos divos gados.

XIV

Bija pagājušas sešpadsmit stundas. Neits, pārnācis no pratināšanas atraitnes nāves lietā, devās uz zāli. Elfrīdas tur nebija, viņu saņēma misis Svankorte.

Pēc viena otra jautājuma par nelaimes gadījumu viņa sacīja:

- Tikko jūs šorīt bijāt aizgājis, atnāca pastnieks un atnesa jums šo vēstuli. Lūdzu!

Viņa paņēma vēstuli no sava rakstāmgalda atvilktnes un pasniedza to Neitam.

Neits paņēma vēstuli un nodrebēja.

Uz vēstules bija melns zīmogs, un rokraksts bija pazīstams: tie bija tie paši glītie, stāvie burti, kurus viņš vakar vakarā bija redzējis mirušās sievietes istabā.

Neits nomurmināja dažus vārdus un steidzīgi atstāja istabu.

Savā uzbudinājumā Neits gluži neapzinīgi meklēja vietu, kur viņu neviens netraucētu. Rudens jau bija ieslīdējis otrajā pusē, kad ēnainās vietās no zāles cauru dienu nenozuda aukstā, nepatīkamā rasa un staigāt pa zālieniem nebūt vairs nebija vilinoši, bet Neits to neievēroja; viņš uzmeklēja kādu krūmiem biezi aizaugušu laukumu, apsēdās uz sola un lasīja saņemto vēstuli.

Vēstuli bija rakstījusi misis Džetveja, kas nu jau vairs nebija starp dzīvajiem; ka tā tiešām no viņas, par to nebija šaubu, to liecināja rokraksts, zīmogs, papīrs un ievadvārdi. Tikko uzmetis vēstulei acis, viņš saprata, ka nepabeigtās vēstules, kuras tas vakar vakarā bija redzējis, bijušas domātas viņam. Tagad viņa atmiņā nejauši atdzīvojās vārdi, kurus tas uz kuģa bija dzirdējis no Elfrīdas murgiem, - lai viņam kaut ko nesacītu, citādi tā būšot viņas nāve... Dzirdētais, kas līdz šim bija licies tik niecīgs un nenozīmīgs, tagad, kopā ar pārējiem pēdējā laika notikumiem, radīja milzīgu satraukumu, ko tas nebija spējīgs apspiest. Vēstule viņa rokā stipri drebēja.

Endelstofas ielejā

Godātais kungs,

kāda sieviete, kurai nav daudz ko zaudēt caur nelabo spriedumu, kādu varētu ierosināt šis viņas solis, vēlas jums dot aizrādījumus attiecībā uz kādu sievieti, kuru jūs mīlat. Ja jums nebūtu nekas pretī pieņemt brīdinājumu, iekams nav par vēlu, jūs ievērosiet, kas man jums sakāms.

Jūs esat piemānīts! Vai godīga cilvēka mīlestības cienīga var būt tāda sieviete,

kas tik ilgi vilina kādu jaunekli, kamēr tas viņā iemilas; tad tā viņu

atstāj ar salauztu sirdi, lai viņš tās dēļ mirst,

kas vēlāk sev tur par mīļāko kādu jaunekli no zemas kārtas, kuram viņas tēvs savās mājās aizliedzis nākt,

kas tad slepeni aizbēg no sava tēva mājām, lai salaulātos ar šo cilvēku, satiekas ar viņu un aizbrauc uz Londonu,

kas pēc tam, vai nu aiz šāda, vai citāda iemesla, tomēr atgriežas atpakaļ nelaulāta,

kas vēlāk korespondencē ar viņu iet pat tik tālu, ka uzrunā viņu par savu viru,

kas rakstījusi šo pašu vēstuli, kuru te sūtu līdz ar savu vēstuli, un kas pati savu pārkāpumu apzinās tik labi, lai pūlētos to apslēpt.

Mani drīzumā vairs neaizsniegs nedz cilvēka lāsti, nedz viņu uzslava, bet iekams pienāk mans laiks aiziet, Dievs licis manās rokās varu atriebt mana dēla nāvi.

Ģertrūde Džetveja.

Vēstule, kuru tā bija pielikusi klāt savējai, nebija nekas cits, kā Elfrīdas Džetveja atraitnes istabā rakstītā zīmīte:

Mīļā, labā misis Džetveja,

es biju jūs apciemot. Tā gribēju ar jums tikties, bet ilgāk vairs nav iespējams gaidīt. Es nācu lūgt, lai jūs neizpildāt tos draudus, kurus man izsacījāt. Ak, nedariet to, es jūs lūdzu, misis Džetveja, nesakiet nevienam, ka es toreiz aizbēgu no mājām! Nelauziet manu sirdi - tā būtu mana nāve. Es darīšu jūsu labā visu, ko tikai gribēsiet, ja jūs mani žēlosiet. Kā sieviete sievieti es jūs lūdzu, ak, kā lūdzu, žēlojiet mani!

Jūsu E. Svankorte.

Neits pagrieza smagu skatienu uz mājas pusi. Krūmu puduri aizsedza mājas apakšējo stāvu, bet otrajā viņš varēja saredzēt Elfrīdas istabas logus; divi no tiem atradās kādā mazā, apaļā izbūvē ēkas stūrī tā, ka skatoties no zāliena, bija iespējams redzēt istabā stāvošo cilvēku. Tagad viņš tur ieraudzīja Elfrīdu; viņa stāvēja starp abiem logiem un noskatījās uz sevi spogulī. Viņa apskatīja sevi ilgi un pētoši no priekšpuses, tad apgriezās, atlieca galvu atpakaļ un skatījās atkal.

Kas bija noticis, kāds bija viņas nolūks vai iedoma? Varbūt viņa to darīja vistumšākajā skumju brīdī; varbūt no tās krūtīm lauzās dziļa nopūta: “Ak, cik nelaimīga, cik nožēlojama es izskatos!” Bet Neits, nepatīkami aizskarts, nolaida acis. Un, ja kaut ko vēl nebija panākusi misis Džetvejas apsūdzība, tad to tagad panāca apstākļi; sievietes nāve bija padalījusi ļaunos vārdus par skaņām, kas skanēja no kapa klusuma un aicināja uz taisnīgu sodu! Viņš nevarēja paciest šo vēstuli savās rokās un saplēsa to smalkos gabalos.

Viņš izdzirda aiz muguras zaru liekšanu un, pagriezis galvu, ieraudzīja aiz sevis Elfrīdu. Viņas acis karstās ilgās meklēja viņa skatienu un lūpas smaidīja, bet neiznīcināmas bailes apzīmogoja pat šo skatienu un smaidus. Neita vakar vakarā sacītie asie vārdi vēl vienmēr gulēja pār viņu kā smags slogs.

- Harij, es tevi ieraudzīju caur logu, - viņa kā aizbildinādamās iesāka.

- Tu saslapināsi rasā kājas, - Neits, nepievērsdams Elfrīdas vārdiem ne mazāko uzmanību, sacīja.

-Tas nekas, Harij.

- Saslapināt kājas ir bīstami.

-Jā... Harij, kas noticis?

- Ak, nekas. Vai lai turpinu vakarējo nopietno sarunu? Varbūt labāk ne?

- Ai! Cik tas viss ir šausmīgi! Ak, es gribētu, kaut tu pret mani būtu atkalīikpat mīļš un labs kā agrāk, kaut būtu mani noskūpstījis, kad es nonācu lejā! Kāpēc tu man neprasi nevienu skūpstu? Kāpēc tu neskūpsti mani tagad?

“Pārāk brīva izturēšanās!” Neits pie sevis nodomāja.

- Šī šausmīgā saruna vakar vakarā, Harij!'- Elfrīda turpināja. - Ak, šie vārdi! Pagājusī nakts man bija tik baiga, tik tumša.

- Skūpsts - es ienīstu šo vardu! Dieva dēļ, nerunā vairs par skūpstiem! Tu būtu darījusi labi, ja vismaz aiz takta sajūtas butu izvairījusies no šā vārda, ievērojot visus tos skūpstus, kurus tu jau esi dabūjusi.

Elfrīda nobāla; izmisums iešalca viņas sejā, kura izskatījās tagad tik nevarīga, tik caurspīdīga.

Neits turpināja savu ceļu; Elfrīda tam sekoja - klusa un padevīga. Viņš atvēra vārtiņus, un abi izgāja uz kada nopļauta lauka.

- Varbūt es tevi apgrūtinu? - Elfrīda jautāja, kad Neits vēra ciet vārtiņus. - Vai tu vēlies, lai es eju atpakaļ?

- Nē. Uzklausi, Elfrīda, ko es tev sacīšu. - Neita balss skanēja dobji un svešādi. - Es pret tevi izturējos godprātīgi, esi tagad tāda pret mani! Ja starp tevi un manu priekšteci ir noticis tiešām kaut kas... svarīgāks, tad pasaki man to tagad. Ir labāk, ja tu man pasaki tagad pati, nekā vēlāk es tam nejauši nāku uz pēdām; saki man visu, ari tad, ja tas nostātos kā šķērslis mūsu mīlestībai ceļā. Tagad manī aizdomas ir pamodušās; es nesacīšu, kādā ceļā tas noticis, jo man šādi ceļi ir pretīgi. Kaut kādi vēlāki atklājumi no tavas pagātnes sarūgtinātu visu mūsu dzīvi.

Neits apklusa un gaidīja; viņa izturēšanās iedvesa savādu mieru. Viņa acis lūkojās skumji, bet pavēloši. Elfrīda soļoja tālāk pa celiņu uz leju.

- Vai tu man piedosi, ja es pateikšu visu? - viņa lūdzās.

- To es nespēju apsolīt; tas atkarīgs no tā, kas tev sakāms.

Elfrīda nevarēja paciest pēc šiem vārdiem iestājušos klusumu.

- Ak, tu mani vairs negribi mīlēt? - Elfrīda izbailēs sūdzējās. - Harij, Harij, mīli mani un nerunā tik savādi! Ak, es tevi lūdzu, Harij, es tevi lūdzu!

- Vai tu gribi pret mani izturēties godprātīgi vai ne? - Neits apsauca, jau gluži iekaisis. - Ko es esmu nodarījis, ka pret mani tā izturas? Grib mani pārdot kā putnu aizsegta būrī; visu, it visu no manis grib apslēpt. Ko tas nozīmē, Elfrīda? Atbildi man!

Uztraukumā abi bija nogriezušies no ceļa un tagad, paši to nemaz nemanīdami, soļoja pa mitro, nelīdzeno rugaini.

>- Ko es esmu nodarījusi? - viņa stomījās nāves bailēm acīs.

- Ko? Kā tu vēl vari jautāt, kad pati zini vislabāk? Tu zini it labi, ka esi no manis kaut ko ar nodomu slēpusi; iespējams, ja es to agrāk būtu zinājis, tad lietas būtu ņēmušas pavisam citu virzienu. Un tagad tu vēl jautā - ko?

Elfrīda redzami saduga; neviens vārds nenāca pār viņas lūpām.

- Es neticu ļaunprātīgiem vēstuļu rakstītājiem un mēlnešiem; to es nedaru! Nē, patiesībā es nezinu, vai es to tiešām nedaru; nudien, nespēju pateikt! Tikai vienu es zinu: savā sirdi es tev biju uzcēlis svētnīcu. Es skatījos tavās acīs un ticēju, ka redzu tur uzticību un nevainibu, tik pilnīgu, kādu daba jelkad bijusi spējīga ielikt sievietes sirdī. Pilnīgu patiesību nav iespējams sagaidīt, bet kaut nedaudz patiesības es tomēr gribu prasīt vai - pretējā gadījumā - atsacīties no visa. Tātad saki! Vai noslēpums, kuru tu turi aiz trejdeviņām atslēgām, tiešām ir tik ļoti svarīgs?

- Es nesaprotu, ko tu ar saviem vārdiem domā. Ja es kaut ko esmu no tevis slēpusi, tad vienīgi tādēļ, ka tevi tik ļoti mīlēju un baidījos tevi zaudēt.

- Redzams, tu pati negribi atzīties; tad es tev uzdošu dažus jautājumus. Vai tu atļauj?

- Jā, - viņa drūmi atteica. - Saki visskarbākos vārdus, kādus vien vari!

- Elfrīda, ļaudis par tevi izplatījuši nelabas valodas, un, nezinādams neko noteiktāku, es pat aizstāvēt tevi nevaru. Varbūt tas neattiecas taisni uz tevi, varbūt nemaz uz tevi neattiecas. - Un šinī vislielākā sarūgtinājuma bridi Neits mēģināja pat jokot. - Franču revolūcijas laikā kāda karaļa gvardes virsnieka vietā tika notiesāts uz nāvi kāds gluži nevainīgs baletmeistars ar līdzīgi skanošu vārdu. Es vēlētos, kaut tepat kaut kur kaimiņos būtu vēl otra mis E. Svankorte. Paskaties uz šo.

Viņš pasniedza Elfrīdai zīmīti, kuru tā bija rakstījusi un atstājusi atraitnes istabā uz galda; viņa paskatījās uz to izdzisušu skatienu.

- Tas nebūt nav tik ļauni, ka izliekas, - viņa aizstāvējās. - Tagad gan izskatās nepiedodami nekrietni, bet patiesībā visam šim notikumam ir daudz nevainīgāka nozīme, nekā tu doma. Mana vienīgā vēlēšanās bija pasargāt mūsu mīlestību no pārpratumiem! Ak, Harij, tas bija viss mans labais nodoms. Nebija nemaz tik ļauni.

- Jā gan, jā gan, bet, neskatoties uz visām šī nožēlojamā radījuma piezīmēm, tās tomēr, liekas, aizrāda uz kaut ko... ļaunu.

- Kādām piezīmēm?

- Tās, kuras viņa man rakstīja - es tās saplēsu. Elfrīda, vai tu esi kādreiz bēgusi no mājām ar kādu vīrieti, kuru tu mīlēji? Par to viņa man rakstīja. Vai tāds atgadījums ir bijis tavā dzīvē?

- Jā, - viņa čukstēja.

Neits nobāla.

- Lai ar viņu salaulātos? - viņš aizsmacis jautāja.

-Jā. Ak, piedod man. Tad es vēl nebiju redzējusi tevi, Harij!

- Tu bēgi ar viņu uz Londonu?

-Jā, bet es...

- Atbildi uz maniem jautājumiem; nesaki tagad neko citu, Elfrīda.

Vai tu biji pārdomājusi labi šo savu soli - salaulāties slepenībā?

- Nē, es nebiju pārlikusi.

- Bet tomēr to darīji?

Gaišs sārtums iedegās viņas sejā.

- Jā, - viņa sacīja.

- Un pēc tam — vai tu rakstīji viņam un uzrunāji viņu par savu vīru un viņš tevi - par savu sievu?

- Uzklausi, ak, uzklausi, Harij, tas bija...

- Atbildi, tikai atbildi!

- Tad - jā, to mēs darījām!

Viņas lūpas drebēja, bet, kad viņa turpināja, balsī skanēja īgnums:

- Ar prieku es tev, Harij, būtu visu atklājusi; es zināju un zinu, ka esmu darījusi ļauni, bet es neuzdrošinājos tev to teikt; es mīlēju tevi par daudz, Harij. Ak, kā es tevi mīlēju! Tu biji visa mana pasaule - un esi vēl tagad. Harij, vai tu man nepiedosi?

Tā ir bēdīga parādība, ka vīrieši, kas sākumā atzinīgo spriedumu par savas sievas vai līgavas pilnību neļautu grozīt nekādai pasaules varai, — ka vēlāk tie paši vīrieši vismazākajās aizdomās par mīļoto sievieti spriež tā, kā pat par suni būtu jākaunas spriest.

Elfrīdas liegšanās cēlonis slēpās tajā vientiesīgajā iedomā, ka viņa smagi noziegusies, kas patiesībā tā nemaz nebija; bet Neita prātā šāda liegšanās tagad pastrādāja kļūmīgu darbu. Šī ideju cilvēka pirmais laimes sapnis bija beidzies, un nu viņš drudžainā steigā virzījās uz pretējo pusi; katrs vaibsts, katra iedrebēšanās, katrs apjukumā izmests vārds - viss tagad tika uztverts kā pierādījums viņas nešķīstākajām tieksmēm.

- Elfrīda, lai paliek pie malas glaimi un komplimenti, - Neits sacīja, - tagad mums jāiztiek bez liekām formalitātēm un ceremonijām. Skaties man acīs un saki vēl vienu lietu un pavisam godīgi - tik tiešām, kā tu tici Dievam debesīs. Vai tu Londonā ar viņu biji viena pati?

-Jā.

- Vai tu atgriezies mājās tanī pašā dienā, kad izbrauci?

-Nē.

Šis vārds bija kā kļūmīga bulta; Neita acīs sagrīļojās debesis un zeme; viņš novērsās. Bet no Elfrīdas acīm staroja bezgalīgs izmisums -izmisums, kas bez vēlēšanās un gribas vēl ko glābt un labot stīvi noraugās, kā izdziest pēdējais cerības stars...

Neita prātā šī aina iespiedās uz ilgiem gadiem: nedzīvi pelēkais rugāju lauks, viens otrs nezāļu stiebrs un skābaržu rinda, kas aizsedza muižu; to lapas tagad, sarkanas un nespēcīgi sačervelējušās, turējās pie zariem, kā gatavodamās mirt.

- Tev vajadzēs mani aizmirst, - Neits sacīja. - Mēs neprecēsimies, Elfrīda.

Kādas izbailes viņas dvēsele izcieta pie šiem vārdiem, to varēja noprast no moku pilnā skata, kuru tā viņam uzmeta.

- Ko tu esi nodomājis, Harij? Tu to tikai tāpat saki, vai ne?

Viņa neticīgi uz to paskatījās un mēģināja smaidīt; tik neticami izklausījās šie vārdi.

- Tu nerunā nopietni, es zinu, tā nevar būt tava nopietnība. Es piederu tikai tev, un tu mani neatstumsi...

- Elfrīda, mani vārdi gan ir skarbi, bet es sacīju tikai to, ko man vajadzēja sacīt. Tu man esi mīļa, un atļauj, ka es tev dodu labu padomu. Ej atpakaļ pie sava pirmā līgavaiņa un salaulājies - jo ātrāk, jo labāk. Jūs piederat viens otram un jums jāprecas, lai tas jums nāktos diezin cik grūti; es jūsu starpā negribu stāties. Vai tu domā, ka es to varētu darīt -varētu to iedomāties kaut uz acumirkli? Un, ja tu pie viņa tagad vairs nevari iziet un cits tevi apņem par sievu, tad neatklāj tam savu nosēpumu pēc kāzām, ja tu to pirms kāzām neesi darījusi. Novēlota vaļsirdība gultos kā mūžīgs lāsts pār jūsu abu dzīvi.

Pārsteigta par šiem vārdiem, Elfrīda iesaucās:

- Nē, nē! Es negribu piederēt nevienam, vienīgi tev; es būšu tava!

-Tas ir-ja mēs būtu salaulāti...

- Bet tu jau nedomā... ka... ka... tu iesi prdm un mani atstāsi... un nekas vairs nebūs... ak, nē - tas nevar būt!

Krampjaini šņuksti saraustīja viņas vārdus. Viņa saņēmās, apspieda raudas un izbiedētu skatienu turpināja meklēt viņa stingrajā sejā kaut mazu cerības stariņu, bet velti...

- Es iešu iekšā, - Neits sacīja. - Neseko man, Elfrīda; es nevēlos, lai tu nāc!

- Nē, es neiešu; ja tu nevēlies, es neiešu.

- Un pēc tam es braukšu uz Strantonu. Sveika!

Viņš izsacīja šos vārdus tik viegli, kā atvdīdamies uz dažām stundām un kā viņš jau simtām reižu bija teicis katru dienu - un tā viņa šos vārdus arī tagad saprata. Neitam nebija tik daudz drosmes, lai pateiktu, ka aiziet uz visiem laikiem. Varbūt viņš pats vēl nebija skaidrībā, vai doties atpakaļ šinī pastāvīgo uzbudinājumu mutulī vai mēģināt pašam sevi pārvarēt un izdzēst no prāta Elfrīdas tēlu, lai šī atvadīšanās tad arī tiešām būtu pēdējā, un nostāties atkal pasaules priekšā kā brīvs cilvēks.

Pēc desmit minūtēm Neits jau bija devies ceļā; muižā viņš atstāja zīmīti - ja līdz vakaram neierodas, tad lai nosūta bagāžu uz viņa dzīvokli Londonā, no kurienes bija nodomājis rakstīt Svankortam un izskaidrot iemeslus, kas viņu spieduši tik ātri aiziet. Viņš jau bija sasniedzis ieleju, kad nespēja vairs nociesties, nepagriezis galvu atpakaļ. Augstu pret debesīm uz kalna slīpuma viņš izšķīra kailo rugaini un sīko meitenes stāvu lauka vidū. Elfrīda, nabaga paklausīgā Elfrīda, pat soli nebija pakustējusies uz priekšu; viņš taču bija pavēlējis - paliec!

Viņš paskatījās uz meiteni vēl un vēlreiz - un tādu viņš to redzēja savā acu priekšā nedēļām un mēnešiem ilgi. Pēdīgi viņš novērsās no šīs ainas, pārvilka ar roku pār acīm, kā atsvabinādamies no šī tēla, dobji ievaidējās un gāja tālāk.

XV

Ir vēls vakars Neita dzīvoklī Londonā nākamajā dienā pēc viņa aiziešanas no Endelstofas. Smagi mākoņi noslīguši pār galvaspilsētu, viegli mirdzina lietus, ietīdams gaiši apgaismotās ielas biezā, nepatīkamā miglas lokā.

Vēl lietus nav paspējis nomazgāt akmens bruģi tik spodru, lai riteņu troksnis atbalsotos dzidri un tīri, bet saputinātos un sanestos putekļus tas paguvis atmiekšķēt, un tie tagad līp pie kurpēm un šļācas uz drēbēm.

Neits stāvēja pie kamīna un noskatījās dziestošās uguns pēdējās plēnēs. Viņš gatavojās doties ceļā uz Ričmondu - cepure jau bija uzlikta galvā un gāze nodzēsta. Aizkari pie logiem vēl nebija nolaisti, un no ielas ieplūda laternu gaisma. Troksnis, kas skanēja no ielas, nebija vairs tas pats dzīvības pilnais, kas vasarā; ļaudis sarunājās apspiesti un ātri kā lielā steigā.

Līdz vilciena atiešanai vēl atlika nedaudz laika. Viņš negribēja kavēties piestātnē un tādēļ bija nodomājis nedaudzās minūtes uzkavēties tepat istabā. Troksnis, kas nāca no ielas, nebija viņam ļāvis saklausīt, ka jau vairākas reizes kāds klauvē pie durvīm. No sākuma klauvēšana bija tik viegla, ka to pārmāca ielas troksnis. Kad tā beidzot kļuva pietiekami enerģiska, viņš izgāja grāmatām un krāmiem piekrautajā priekšiņā un atvēra durvis.

Kāda ar plīvuru biezi aizsegusies sieviete stāvēja trepju galā zem gāzes lampas. Tanī pašā bridi divas rokas mīļi apskāva viņa kaklu; viņš dzirdēja saraustītus vārdus:

- Ak, Harij, Harij, tu mani gribi nonāvēt! Piedod man, piedod, ka es nācu, es citādi nevarēju. Nesūti mani prom... nesūti, Harij! Piedod savai Elfrīdai šo soli, vai jā? Es tevi tik ļoti, tik ļoti mīlu!

Izbrīns uz uztraukums Neitu gluži apmulsināja.

- Elfrīda! - viņš iesaucās. - Ko tas nozīmē? Ko tu esi izdarījusi?

- Netiesā mani un nenosodi - ak, nedari to! Es to nevarēju panest -tā būtu bijusi mana nāve. Ak, pagājusī nakts, kad tu vairs vakarā neatgriezies, kas tās bija par mokām, es to nevarēju panest, es nevarēju. Tikai ļauj man būt pie tevis un redzēt tavu seju, Harij; es jau vairāk neko neprasu.

Viņas acu plakstiņi bija sarkani, smagi un uztūkuši no raudāšanas.

- Kas tev atbrauca līdzi? Vai tu esi viena? - viņš steidzīgi ieprasījās.

- Es esmu viena pati. Kad tu vakarā vairs neatgriezies, es apsēdos un gaidīju; domāju, ka tu nāksi... un visa nakts pagāja vienās mokās -es gaidīju un gaidīju, un tu nenāci! Tad pienāca rīts; no tavas vēstules mēs dabūjām zināt, ka tu vairs neatgriezīsies. Ak, Harij, tad es vairs nevarēju paciest; es aizbēgu no viņiem uz Kairsu un no turienes - uz vilcienu. Visu dienu es braucu, un tagad - nedzen mani vairs prom, Harij, jo es tevi mīlēšu vienmer, līdz nāvei.

- Tomēr tev te uzturēties nav labi. Elfrīda, ko tu esi izdarījusi? Tu ar to kompromitē savu labo slavu - atbēgot šāda kārtā pie manis. Vai nepietika jau ar pirmo piedzīvojumu, lai tevi no tādām lietām atbaidītu?

- Mana laba slava! Harij, es miršu bez tevis, un ko tad man līdzēs mana labā slava, mans godīgais vārds? Ak, kaut es šoreiz būtu vīrietis un tu - sieviete, es gan tevi neatstātu par tādu niecīgu vainu kā manējā. Nedomā, ka tur bija kas tik ļauns, tajā bēgšanā ar viņu. Ak, kā es vēlētos, lai tu, pirms iepazinies ar mani, būtu bēdzis ar divdesmit, trīsdesmit sievietēm; es tev pierādītu, ka nemaz to neuzskatu par tik lielu noziegumu, bet būtu laimīga, ka pēdīgi tevi tomēr dabūju es. Ja vien tu mani pazītu, Harij, tad tu ticētu, ka uz mani var paļauties. Vai es nevaru būt tava? Saki, ka mīli mani vēl vienmēr, tāpat kā agrāk, un neliec man atkal būt no tevis šķirtai. Es to nevaru paciest - visas šīs garās stundas un dienas, un naktis, un tu nebūsi pie manis, bet projām, tāpēc ka mani ienīsti.

- Elfrīda, es tevi neienīstu, - viņš laipni sacīja un viegli atbalstīja viņu ar savu roku. - Bet tagad tu te nevarēsi palikt, tas ir - šinī brīdī.

- Es ari domāju, ka man gan nepiederētos te palikt. Man bail, ja tu mani izlaidīsi no acīm, tad notiks kas tumšs, kas šausmīgs, un mēs nekad vairs nesatiksimies. Harij, ja es neesmu diezgan laba būt tev par sievu, tad es gribu būt tava kalpone un pie tevis dzīvot, tikai nesūti mani prom, citādi es tevi nekad, nekad vairs neredzēšu. Ja vien esmu pie tevis, kas man tad daļas gar ko citu?

- Nē, es tevi nevaru sūtīt prom; es nevaru! Dievs vien zina, kādas nepatikšanas var izcelties no šī vakara, bet kā lai es tevi tagad sūtu prom? Apsēdies tagad, un es mēģināšu sakārtot savas domas un pārlikt, kā tā lieta būtu vislabāk nokārtojama.

Šinī mirklī pie ārdurvīm atskanēja spēcīga klauvēšana; tanī pašā brīdī tika paraustīts zvans un ar tādu sparu, ka visa māja noskanēja no apakšas līdz augšai. Durvis tika steidzīgi atdarītas, ātri pārmīti daži vārdi, un tad uz trepēm ieklaudzējās smagi soļi.

Pagāja minūte, otra - trepju galā parādījās Svankorta piesarkusī seja; viņš izskatījās neparasti stingrs un norūpējies; uzkāpis vēl pēdējos pakāpienus, viņš pienāca pie durvīm un nostājās abiem taisni pretim. Uzmetis Neitam aukstu, klusas nicināšanas pilnu skatienu, viņš pagriezās pret drebošo meiteni:

- Pēdīgi es tevi atrodu, Elfrīda. Ko tas viss nozīmē, vai tie ir joki? Kad jel tu beigās atmetīsi savas neprātības un uzvedīsies tā, kā godīgai sievietei pieklājas? Tu nodari kaunu manam vārdam un visai manai ģimenei - tādu kaunu, ko ne veļas mazgātājas meita savējiem nenodarītu. Un tagad nāc man līdzi, bez kavēšanās!

- Viņa jūtas tik nogurusi! - Neits iebilda ar sirsnīgāko līdzjūtību balsī. - Mister Svankort, neesiet ar viņu skarbs - atļaujiet, ka es jūs lūdzu izturēties pret viņu lēnīgi un ar mīlestību.

- Ar jums, mans kungs, man vispār ļoti maz kas runājams, - Svan-korts griezās pie Neita, it kā padodamies apstākļu prasībām, bet pret paša vēlēšanos. - Varu piebilst tikai to, ka pamest jūsu sabiedrību, cik drīz vien iespējams, man būs vislielākais prieks. Kāpēc jūs nevarējāt izturēties manas meitas bildināšanā kā godājams cilvēks, to es neizprotu. Un kāda vajadzība jums bija paskubināt nepiedzīvojušu, neapdomīgu meiteni uz līdzīgu neprātību, to es ari nezinu. Ja viņa nespēja apsvērt, ko nozīmē aizbēgt no mājām, tad jums to vajadzēja zināt, - pēc maniem ieskatiem.

- Tā nav viņa vaina; viņš mani nebūt nepaskubināja, tēt. Es pati nācu.

- Ja jūs vēlējāties saderināšanos atcelt, jūs varējāt to sacīt atklāti. Un, ja jūsu nodoms nemaz nebija precēties, kādēļ jūs viņai tuvojāties? Nudien, mani tas sāpina līdz sirds dziļumiem, ka man jādomā tik ļauni par cilvēku, kuru es reiz turēju par savu draugu.

Neits neatbildēja ne vārda - viņš jutās noguris un garīgi nomocījies līdz nāvei. Un kā viņš varēja aizstāvēties, ja aizstāvēšanās būtu bijusi Elfrīdas apsūdzība? Neits sajuta nožēlojamu gandarījumu ļaut misteram Svankortam uzvelt visu vainu uz viņa pleciem. Vājš prieka stars apgaismoja viņa prāta drūmo tumsu, iedomājoties, ka mācītājs nezina patiesību un turas pie pārliecības, ka viņš - Svankorta meitas līgavainis -paskubinājis uz šo soli.

- Nu, tagad iesim! - Svankorts atkal griezās pie Elfrīdas. Viņš saņēma meitas roku un, ielicis to savā elkonī, devās uz trepēm. Neita acis sekoja meitenes stāvam; vēl pēdējā acumirklī viņā pamodās pārdroša cerība, ka viņa pagriezīs galvu un atskatīsies. Bet viņa nepaskatījās un klusi aizgāja.

Neits dzirdēja, kā atveroties un aizveroties noklaudz namdurvis, pie tām pār laukuma bruģi piebrauc ormanis un klusā balsī tiek minēta kāda adrese. Tad atskanēja riteņu rībēšana - viņi aizbrauca.

No šā brīža, kad Elfrīda otrreiz bija šķērsojusi viņa ceļu, Neita krūtis sāka plosīt niknas pretrunas. Instinkts, jūtas, mīlestība - un kādus vārdus vēl varēja dot visam, kas tagad norisinājās viņa satrauktajā dvēselē, - tie viņu aicināja pie mīļotās meitenes, skubināja tapt par viņas aizstāvi un aplaimotāju uz visu mūžu. Bet tad nāca postošā doma, ka viņas bērnišķīgais, neapdomātais un paļāvības pilnais solis, bēgot pie viņa, ir pierādījums, ka tikumiskā sajūta tai gluži sveša; ka viņas vaļsirdība, kas patiesībā bija nemākslota sirsnība, ir tikumiska vienaldzība. Un vai tas nebija vairāk nekā iespējams, ka tamlīdzīga sieviete reiz tikusi pavedināta uz neapdomīgu soli? Ar visrūgtāko cinismu Neits nodomāja:

“Aizdomīgas un prātīgas sievietes, kas par saviem līdzcilvēkiem domā tikai ļaunas, tumšas lietas, nekad netiek vīrieša pavedinātas, bet taisni tādas kā Elfrīda parasti iekrīt.”

Gāja stundas, gāja dienas. Laiks aptumšoja Neita atmiņā Elfrīdas sāpju sagrauzto tēlu un vājināja žēluma sajūtu, vienlaicīgi stiprinādams nosodījumu, kuru meitene viņaprāt bija pelnījusi. Elfrīda viņu mīlēja, tam Neits cieši ticēja, un arī viņš nebeidza turēties pie tās karstā mīlestībā; bet precēt viņš to nespēja. Ja viņa būtu agrākā Elfrīda - tā sieviete, par kādu viņš to bija turējis... Bet tās tēls bija viņa sirdī miris un aprakts, to viņš vairs nepazina. Un kā lai viņš precētu šo Elfrīdu, par kuru viņš droši zināja, ka vairāk par labiem paziņām viņi nekad nebūtu kļuvuši, ja tas viņu būtu iepazinis tādu, kāda viņam tā tagad šķita?

Kā tas dzēla pašapziņu, ka viņam nācies pašam personīgi piedzīvot visļaunāko no tiem gadījumiem, par kuriem tas mēdza zoboties savās satīrās un sociālos apcerējumos par moderno dzīvi!

Šī cilvēka morālā tīrība stāvēja pāri katrai uzslavai, bet, kā par spīti, viņu piemeklēja laba daļa neveiksmes, kā tas bieži gadās ar godprātības pedantiem. Pēc tam, kad tas bija atklājis savu kļūdīšanos, noturot Elfrīdu par pilnīgi nevainojamu, viņu nekāda pasaules vara vairs nebūtu piespiedusi ticēt, ka viņa tiešām nav tikumiski zemu grimusi.

Vairāk nekā divas nedēļas viņš izklejojās pa pilsētu, un visu šo laiku nebeidzās cīņa starp viņa jūtām un prātu. Bet vienas domas viņā dzīvoja un palika neizdzēšamas - Elfrīda un viņš nedrīkstēja vairs satikties!

Viņš aplūkoja garās gramatu rindas uz plauktiem pie sienas; kopš Elfrīda bija uzvarējusi viņa sirdi, viņš gandrīz nevienu no šīm grāmatām nebija vairs ne atvēris. Glīti saliktas un sakārtotas, tās stāvēja viņa priekšā kā pārmetums atkritējam no jaunības karstās ticības. Viņš tās bija atstājis - tā, likās, viņas sacīja -, atstājis šos draugus, kuri nekad netapa neuzticami. Un atkal uzmācās atsacīšanās gars - atsacīšanās līdz askētismam, kas senākos laikos Neitu tik bieži bija sajūsminājis.

Nabaga mazā Elfrīda, tagad viņa vairs neieņēma drošu vietu Neita svētnīcā; tagad viņa sāka izveidoties par kārdinātāju. Un varbūt tā bija gluži cilvēciska, dabiska parādība, ka Neitam ne reizes neienāca prātā nākt Elfrīdai pretim ar mazu uzupurēšanos no savas puses kā atzinību par to, ka tā ar dzīvības briesmām bija glābusi viņa dzīvību. Viņam bija tāda sajūta kā Antonijam, kad tas par skūpstiem un glāstiem bija pārdevis valstis un zemes. Viņš pūlējās izprast, kā bija nācis uz domām atklāt tai savus lielākos noslēpumus un slepenākās domas; tādu neapdomību viņš nebūtu pieļāvis ne ar vienu vīrieti. Kā viņš nebija spējis atturēties atklāt sava prāta slepenos kambarus?

Neitam bija stiprs raksturs, viņš varēja apspiest savas sirds tieksmes, viņš varēja pat iegalvot sev, ka mīlestība var iznīkt, mainoties apstākļiem un apkārtnei. Šo atziņu tomēr pavadīja dziļu skumju sajūta, bet - skumjas var mirt... Un viņš zināja un bija pārliecināts - jo ātrāk šīs skumjas mira, jo labāk viņam pašam, tādēļ ilgi pie šī jautājuma nekavējās. Viņš aizslēdza savu dzīvokli, pārtrauca sakarus ar redakcijām, atstāja Londonu un aizbrauca.

XVI

- Es patiesi nesaprotu, kas tiem bodniekiem Kairsā lēcies?

- Ko tu ar to domā?

- Nu, to viņu pastāvīgo apjautāšanos - kā jums klājas un kā jums klājas, te viens, te otrs, te trešais; un tad tie aicina pie sevis iekšā, sniedz jau pa gabalu roku, apprasās pēc tevis - es tiešām nesaprotu!

Tā kādā sestdienas vakarā sarunājās Džons Smits ar savu sievu Mariju. Bija pavasaris pēc Neita aizbraukšanas no Endelstofas. Ari Stīvens jau bija devies atpakaļ uz Indiju, un viņa vecāki, atstājuši lorda Laksiljena dienestu, pārgājuši uz citurieni un apmēram divu verstu attālumā no Kairsas paši uz savu roku uzcēluši mazu akmens un cementa darbnīcu.

- Pirms sešiem mēnešiem, kad mēs te atnācām, mūs gandrīz ne pazīt negribēja, - misis Smite turpināja. - Cik gadus es pie viņiem jau neiepērkos, vai viņi tev sacīja laipnu vārdu? Dažs tev paskatās tik lepni, cienīgi garām, cits pat nokāpj no trotuāra, lai tik nebūtu jāpieduras ar savām pilsētnieka drēbēm pie tādas zemnieces kā es, bet paskat tagad! Tagad nu pavisam citādi.

-Taisnība, taisnība!

- Kas to vēl būtu ticējis pirms pusstundas? Pinnīt eju uz tirgu, te pieskrej man klāt visu ļaužu priekšā misis Džeka un saka: “Ak, mīļā misis Smite, kā es priecājos jūs satikt. No gājiena jūs laikam būsiet nogurusi. Ienāciet jel uz bridi pie manis atspirdzināties. Jā, jā, es uz to pastāvu, kur tie gadi, kopš pazīstamies.” Es nemaz neizpratu, ko viņa no manis īsteni grib, itin laipni pateicos un gāju tālāk; neesmu vēl līdz otram stūrim, skrej man pakaļ tas jaunais bodes zellis Švīts, tu zini, pavisam aizelsies. “Misis Smita, misis Smita,” viņš sauc, “te jums pie apģērba pieķēries dadzis, laikam pa lielceļu nākot; atļaujiet, es to jums noņemšu.” Un vai tu man tici vai ne, bet tas notika, visiem redzot. Nē, Džon, es patiesi vairs nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt.

- Nezinu; varbūt ka tā ir nožēla par agrāko nekaunību.

- Nožēla! Ak tu vecais! Kurš gan mūsu laikos ar naudu ķešā ko nožēlo?

- Vai zini, ka man ari tas sāk likties jocīgi! — Džons sacīja, nemaz neievērodams sievas piezīmi. - Tie ļaudis jau man ari sāk parādīt drusku laipnības. Ko domā, viņdien vecais Eldermans pienāk man klāt pašā ielas vidū, saspiež tā krietni roku - es tīri pabrīnījos. Es tādos vecos nolāpītos svārkos, un viņš - tāds kungs. Un tad vēl Parpinhems.

- Kas tas tāds?

- Kam tā mūzikas pārdotava Norsstritā. Es gāju garām, kad tas sarunājās ar Tinkltonu, un bija man to zināt, ka viņš mani sveicinās, tādu nosmērējušos mūrnieku.

- Tu vienmēr staigā pa pilsētu savās vecajās darba drēbēs. Es tev to jau simtām reižu esmu teikusi, bet neko nelīdz, tu neģērb un neģērb citas.

- Nu, labi, labi... biju savās vecajās darbenēs, un, ko domā, viņš jau pa gabalu: “Ak, mister Smit, skaists rīts, vai ne? Kā radīts priekš būvēšanas!” Un tik diktā balsī, it kā mēs būtu kādā apakšzemes gaņģī, kur viens otru ne domās nevar sadzirdēt. Un viņš tak pieder pie smalkiem kungiem.

Šinī bridi pie durvīm kāds klauvēja. Misis Smite steidzās atvērt.

- Jūs atvainosiet, ka traucējam, misis Smite, bet šis skaistais pavasara laiks bija mums par daudz. Jā, un tā mēs nolēmām aiziet pastaigāties. Un te nu redzam caur zedeņiem dārzā jūsu skaistās puķes un uzdrošinājāmies ienākt. Jūs neņemsiet par ļaunu, ja mēs drusku pastaigāsim pa jūsu dārzu?

- Ak, lūdzu, lūdzu, - misis Smite steidzās apgalvot un, tikko abi

svešie bija izgājuši dārzā, aiz brīnumiem noplātīja rokas.

- Kas tie tādi ir? - jautāja viņas vīrs.

- Tas jau ir misters Frigs, Kairsas frizieris, tas smalkais, priekš kungiem, tu zini, tur, uz galvenās ielas, un tā ir viņa kundze.

Džons Smits, ari gluži apjucis, izgāja dārzā pie vārtiņiem un pūlējās sakārtot domas. Vēl viņš tā nebija nostāvējis ne divas minūtes, kad no ielas puses atskanēja pakavu klabēšana un riteņu troksnis. Tas bija lepns pajūgs, kuru vilka divi brangi šķimeļi; iekšā sēdēja cienīga izskata sieviete. Taisni pie pašiem Smita vārtiem viņa pagrieza galvu un pavēlēja kučierim apturēt.

- Ak, mister Smit, priecājos, ka redzu jūs sveiku un veselu. Es nevarēju nociesties, neapstājusies un neapsveikusi jūs un misis Smiti ar jūsu lielo laimi. Džozef, brauc tālāk!

Rati ripoja uz Kairsas pusi.

Aiz kāda krūma parādījās ari viņa sieva; viņa bija noklausījusies šos vārdus.

- Nudien, tikko nenorāvu cepuri, - Džons sacīja, - taisni kā nelaiķes lēdijas Laksiljenas priekšā.

- Mans Dievs! Kas tā tāda bija?

- Viesnīcnieka kundze - kā tak viņu sauca? Misis... misis, nu, Londonas viesnīcā.

- Nē, kas tie par jokiem! Patiesi, vai tie Kairsas ļaudis nav smieklīgi; bet nu, lai viņi muļķojas.

Šinī bridi no dārza nāca atpakaļ misters Frigs ar savu kundzi.

- Es viņiem tieši uzprasīšu, - Džons čukstēja savai sievai, - ko tas viss nozīmē; mēs to neizprotam, kādēļ šodien visi pret mums tik ļoti laipni? Ko tu par to domā?

- Ne vārda tu neteiksi! Nē, kad jel tu reiz iemācīsies smalkāk uzvesties!

- Mister un misis Smit, jūsu dzīvē tas laikam ir lepns bridis, ka jums tik slavens dēls, vai ne? - viesis sacīja.

- Ā-ā, lieta grozās ap Stīvenu - es jau tūliņ tā domāju! - misis Smite iesaucās uzvaras priekā.

- Mēs nekā nezinām, - Smits steidzās paskaidrot.

- Nekā nezināt?

-Nē.

- Bet par to jau runā visa pilsēta! Pats pilsētas galva vakar vakarā klubā garā, skaistā runā aizrādījis uz jauno Smita kungu.

- Bet kas tad ir noticis ar Stlvenu? - viņa māte nepacietīgi iesaucās.

- Jūsu dēls jau esot ticis pieņemts pie visiem sūtņiem, bijis audiencēs pie prinčiem un nezin pie kā vēl; sadraudzējies ar nezin kādiem indiešu augstmaņiem. Tagad viņam kā angļi, tā ari vietējie uzdevuši lielus būvdarbus - pilis, tempļus, hospitāļus, universitātes, cietokšņus.

- To no viņa varēja sagaidīt, to varēja, - misis Smite atzinīgi iesaucās.

- Jūs atradīsiet sīkākas ziņas vakardienas avīzē. Pilsētas galva savā runā izsacījās par viņu ļoti jūsmīgi.

- Tas no viņa bija ļoti jauki, - Stīvena māte sacīja, kā pateikdamās par tādu ievērību.

- Bet tagad, mister un misis Smiti, ir jau vēls un mums jādodas mājās, tikai neaizmirstiet - kad nākat uz pilsētu, jūs nedrīkstiet mums aiziet garām. Jūs pie mums katrā brīdī atradīsiet tasīti tējas, lūdzu, lūdzu.

Kad viesi bija aizgājuši, saule norietējusi un mēness stari sāka apspīdēt Džona Smita mājiņas sienas, abi laulātie draugi nosēdās pie avīzes, kuru tie steigā bija likuši atnest no pilsētas. Kad avīze bija izlasīta, viņi apsprieda, kā izturēties pret jaunajām prasībām, ko tiem uzstādīja dēla ātrā karjera; pagaidām, pēc misis Smites domām, pietika tikai ar jaunām mēbelēm un nama pārbūvi.

- Bet, Džon, ievēro vienu, - viņa nobeidza. - Rakstot nekad neatgādini Stīvenam savās vēstulēs Elfrīdas Svankortes vārdu. Mēs no turienes esam aizgājuši un zinām par Elfrīdas jaunkundzi tikai tik daudz, cik ļaudis runā. Man liekas, Stīvens sāk viņu aizmirst, un par to es priecājos. Tie bija tumši brīži viņam, kad tas pirmo reizi meta acis uz viņu. Šī ģimene viņam bijusi tikai par ļaunu, lai viņi patur savas cildenās asinis paši priekš sevis, ja viņiem vajag. Viņš domā gan par to, es zinu, bet ne vairs ar tādu izmisumu, kā līdz šim. Tādēļ nerunā par viņu nekad; nenoklausīsimies arī, ko ļaudis par viņu runā, un tad vienkārši uz Stīvena jautājumiem nevarēsim atbildēt. Tad viņš to beigās aizmirsīs pavisam.

- Lai notiek, - bija Džona atbilde.

xvn

Neits aizbrauca uz dienvidiem, kā pats sacīja, studēt kontinentā senatnes mākslu.

Viņš krustām šķērsām izbraukāja Franciju un apbrīnoja varenības pilnos viduslaiku baznīcu un katedrāļu mūrus, bet tikai pāris dienas viņu saistīja to dīvainā, drūmā arhitektūra; tad viņš kavējās pie franču jaunākām būvēm, bet arī tās viņam likās bez dzīvības, un ar lielu steigu viņš devās tālāk.

Kad Francija tam bija apnikusi līdz pretīgumam, viņa ceļš vērsās uz Romu. No šejienes viņš pārbrauca uz Neapoli vērot mēnesnīcas un zvaigžņu spulgoņu pie Itālijas skaistajām debesīm, tad pagriezās uz Adrijas saulaino piekrasti, un drīz viņu apņēma Ungārijas klajumi un Karpatu spirgtie vēji.

Pēdīgi Neits nonāca Grieķijā; bija Termopilās un Salamisā, gremdējās ar šo vietu saistīto vēsturisku jautājumu dziļumos, bet ari te viņam apnika tikpat ātri kā visur. Joniešu salās viņš dabūja izbaudīt šaubīgu apakšzemes grūdienu kā zemestrīces vēstnesi un steigā aizbrauca uz citurieni - šoreiz tā bija Venēcija. Te viņš uz bridi, gondoljeru dziesmu iežūžots, aizmirsās un neapnicis braukāja pa melnajiem lagūnas ūdeņiem. Dažās nedēļās viņš izbraukāja Vīni, Parīzi, Berlīni, aplūkoja turienes gleznu galerijas un muzejus un kādā dienā it negaidot atkal ieradās Londonā.

Ir februāra pēcpusdiena; jau piecpadsmit mēneši to šķir no sāpīgā šķiršanās brīža uz kaili nopļautā lauka augstā kalna nogāzē pret jūru.

Divi vīrieši ar saulē un vētrā norūdītām sejām iet viens otram pretī pa grantēto ceļu Neidparkā. Jaunākais, kura acis lūkojas apkārt žirgtāk, pirmais ievēro pretimnācēju; otrs veras zemē, kā nogrimis dziļās domās.

- Misters Neits, vai tiešām? - jaunākais iesaucās.

- Jā, Stīven! - Neits atsaucās.

Bet vienā un tai pašā brīdī ar viņiem notika kas savāds. Abi, likās, steidzīgi kaut ko pārlika savās domās, un pēc tam viņu vaibstos izzuda vaļsirdības izteiksme, kas, vienam otru ieraugot, bija radusies. Un pirmie vārdi bija samāksloti un neīsti.

- Vai ilgi jau Anglijā? - Neits jautāja.

-Tikai divas dienas, - Smits atteica.

- Un visu šo laiku uzturējies Indijā?

- Gandrīz visu.

- Kairsā viņi ap tevi iztaisījuši lielu traci. Ja nemaldos, es par to lasīju laikrakstos.

- Jā, bija minēts šis tas par mani.

- Apsveicu tevi ar labajām sekmēm.

- Pateicos, nav jau nekas ārkārtīgs; vienīgi - tās bija sekmes, kuras nevarēja izpalikt, jo nebija konkurentu.

Aptrūka vārdi; notika kā parasti, kad draugi negaidot atrod, ka viņi vairs nav īsti draugi, bet nav arī vēl paspējuši nolaisties līdz vienkāršas pazīšanās līmenim. Viņu skatieni izklaidīgi maldījās pa parku. Neita atmiņā varbūt vēl vienmēr dzīvoja Stīvena dīvainā,' neizprotamā izturēšanās pēdējās tikšanās reizē, kas laikam bija iznīcinājusi katru interesi par Stīvenu. Stīvens savukārt nespēja atsvabināties no mokošās sajūtas, ka Neits bija atņēmis viņam to sievieti, pēc kuras tiecās visa viņa sirds.

Tad Stīvens uzdeva vienu jautājumu, bet tik bezrūpīgi, cik varēdams, lai pēc iespējas apslēptu faktu, ka minētā lieta viņu interesē vairāk, nekā Neits domā.

- Vai tu esi precējies?

- Nē, neesmu.

Neita atbilde bija izteikta visai sarūgtinātā balsī, kas gandrīz izklausījās pēc īgnas neapmierinātības.

- Un ari neprecēšos nekad, - viņš stingri piebilda. - Un tu?

- Ari es neesmu precējies, - Stīvens skumji un mierīgi atbildēja; viņš runāja kā slimnieks vājinieka istabā. Pilnīgā neziņā, vai Neitam kas zināms par viņa agrākiem sakariem ar Elfrīdu, Stīvens tomēr uzdrošinājās teikt vēl dažus vārdus par šo lietu, kas vēl joprojām nebija zaudējusi zināmu sāpīgu burvīgumu.

- Tad tavs sakars ar misis Svankorti izjuka? - viņš jautāja. - Tu atceries, es jūs abus reiz sastapu.

Pie pēdējiem vārdiem Stīvena balss tapa nedroša; nelīdzēja nekāda griba apslēpt patiesību. Indijā pavadītie gadi nebija spējuši norūdīt viņu tiktāl, ka tas spētu savaldīt savas jūtas.

- Izjuka, - Neits kā steigdamies atteica. - Līdzīgi sakari bieži tā beidzas.

- Jā, tā notiek. Un kā tu pavadīji visu pēdējo laiku? Ko tu darīji?

- Ko darīju? Neko.

- Kur tu biji?

- Klejoju pa Eiropu; un varbūt tev būs interesanti zināt, ka mēģināju iedziļināties nopietnās studijās par viduslaiku mākslu Eiropā. Ja vēlies, manas piezīmes ir pilnīgi tavā rīcībā. Manās acīs tām nav nekādas nozīmes.

- Man tas būs liels prieks... Ak, ceļot, ceļot, cik tas ir jauki!

- Nu, tā nebija nekāda ceļošana, - Neits atteica ar īgnu nevērību. - Tu zini, aitām dažreiz uznāk tāda sērga, ko sauc par dullumu. Viņu smadzenēs iemetas parazīti, un lopiņam piepeši uznāk tāds kā reibulis, viņam bez mitēšanās jāgriežas riņķī. Mana ceļošana notika tieši tā -riņķu riņķiem griezos kā apdullis.

Sarūgtinājums, kas izskanēja Neita vārdos, jaunekli sāpīgi aizskāra; izklausījās, ka viņš drīzāk vēlētos izgāzt pār kādu savu īgnumu, nekā Stīvenam ko pastāstīt. Neits vairs nebija vecais draugs, tas bija tapis cits cilvēks. Ari Stīvens pats bija pārvērties, bet ne tādā ziņā kā Neits.

- Tikai vakar es pārbraucu, - Neits turpināja, - un, patiesību sakot, nepārvedu nevienu ideju, kuru būtu vērts pārdomāt.

- Tu jau esi vēl hamletiskāks nekā pats Hamlets, - Stīvens sacīja ar sirsnīgu nožēlu balsī.

Neits neatbildēja.

- Vai zini, - Stīvens turpināja, - spriežot pēc tā, ko man izdevās novērot, es būtu varējis zvērēt, ka ap šo laiku tu jau sen būsi precējies!

Neita vaibsti tapa stingāki.

- Vai tiešām? - viņš jautāja.

Stīvenam nebija spēka pārtraukt šo mokošo sarunu.

- Jā, un tagad man par to ļoti jābrinās.

- Un kuru tad man vajadzēja precēt?

- Nu, zināms, to, kuru es redzēju kopā ar tevi.

- Pateicos par tādu labu vēlēšanos.

- Vai viņa tevi atraidīja?

- Smit, atļauj, ka es tev tagad saku vienu nopietnu vārdu, - Neits stingrā balsī noteica. - Šinī lietā neuzdod man nekādus jautājumus. Ņem vērā, ka man ir iemesls to vēlēties. Un, ja tu tomēr vēl ko gribētu jautāt, tik un tā nesaņemsi atbildi.

- Ak, ja tev tas ir nepatīkami, tad, zināms, es par to vairs nerunāšu. Mani tikai uz acumirkli pārņēma tāda sajūta, ka vajadzētu tev kaut ko izskaidrot, un es sagaidīju kādu līdzīgu paskaidrojumu arī no tevis. Bet lai nu paliek, lai paliek, saprotams, lai paliek.

- Ko tad tu būtu paskaidrojis?

- Es zaudēju sievieti, kuru biju nodomājis precēt; tu arī neapprecējies, kā biji nodomājis. Būtu salīdzinājuši savus piedzīvojumus.

- Nekad vēl neesmu kaut ko jautājis par tavu gadījumu.

- Tev taisnība.

- Bet, runājot nopietni, Stīven, esmu cieši apņēmies nekad par šo lietu vairs neieminēties - man ir savs diezgan nopietns iemesls.

- Bez šaubām. Tikpat nopietns, kāds tev bija viņu neprecēt.

- Tu runā mīklaini. Man bija savs iemesls, tiešām, nožēlojami nopietns iemesls.

Smita nemiers skubināja uzdot vēl vienu jautājumu:

- Varbūt viņa tevi par maz mīlēja?

Ar drebošu sirdi gaidot Neita atbildi, viņam bija jāsaņem visi spēki, lai elpotu rimti un vienmērīgi.

- Stīven, tu pārkāp visas pieklājības robežas, uzdodot man līdzīgus jautājumus pēc tā, ko es tev sacīju. Tu man izliecies dīvains, es tevi nesaprotu. Man tagad jāiet.

- Mans Dievs! - Stīvens iesaucās, iekarzdams un aizmirsdamies. -Tu runā tā, it kā nebūtu viņu atņēmis kādam, kam uz viņu varbūt ir lielākas tiesības nekā tev.

- Ko tu ar to gribi sacīt? - Neits pārsteigts jautāja. - Ko tu esi dzirdējis?

- Neko. Jagad arī man jāiet. Sveiks!

- Ja tev jāiet, tad, zināms, es tevi nevaru aizturēt, - Neits atteica, it kā vēlēdamies viņu atturēt. - Bet es tiešām nesaprotu tavu izturēšanos.

- Es tavu ne tik. Allaž esmu pret tevi jutis dziju cieņu un pateicību, tā nebūt nav mana vaina, ka mēs pēkšņi tik ļoti viens no otra esam atsvešinājušies.

- Es tāpat, Stīven; vienmēr esmu jutis pret tevi patiesu sirsnību. Es domāju, par to tu nešaubīsies. Atsvešināšanās sākās no tavas puses, to tu zini it labi.

- Nē, nē! Tu tikai pārproti mūsu stāvokli. Tavā attieksmē pret mani jau no sākta gala bija manama zināma atturība, lai gan es vienmēr biju atklāts. Bet tas jau bija sagaidāms, mūsu dzīves apstākļi bija pārāk

nevienādi. Un kad es - tas zemākais, tā sakot, skolnieks - ieņēmu tev līdzīgu stāvokli, tas bija neērti. Bet dari man to prieku un apciemo mani.

- Kur tu esi apmeties?

- Pimlikā, Grovenora viesnīcā.

- Turpat, kur es.

- Tā ir savāda, bet brīnišķa sagadīšanās. Londonā es uzturēšos tikai dažas dienas, pēc tam braukšu apciemot vecākus; viņi tagad dzīvo Kairsā. Tātad vakarā tu pie manis pienāksi?

- Varbūt, apsolīt neapsolu. Man ir vēlēšanās pabūt kādu brīdi vienatnē, bet es zināšu, kur tevi atrast. Sveiks!

XVIII

Stīvens pārdomāja satikšanos ar savu veco draugu, pret kuru agrāk bija jutis tik maigas draudzības jūtas. Viņš bija pavisam apbēdināts; neskatoties uz pēdējos gados pārdzīvoto, viņa sirds bija saglabājusi klusu uzticību agrākai draudzībai. Varbūt tādu pastāvību bija izsaukusi Neita izturēšanās; viņš Stīvenam nebija nekas vairāk, kā skolotājs, kas rūpējas par savu skolēnu un brīžiem savu stingrību liek sajust ar vislielāko nesaudzību. Pēdējais gadījums, kad Stīvens visvairāk dabūja sajust sava drauga stingro roku, bija nežēlība, ar kādu tas viņam atņēma līgavu; neko nespēja labot fakts, ka tas bija ticis izdarīts neapzināti. Stīvena garīgā dzīve ar savu jūtīgumu bija drīzāk sievišķīga, nekā vīrišķīga, un tādēļ brūce, kuru viņa sirdī iecirta Neita roka, bija tikai līdzeklis, kas uzturēja sirsnību un neizdziestošu maigumu.

Neits savukārt, kad tie bija šķīrušies, sajuta dusmas, ka nebija pratis pēc veca paraduma saņemt Stīvenu drusku stingrāk rokās. Ja vārdi, kurus Smits izmeta par kādu, kam uz Elfrīdas roku bijušas agrākas tiesības, būtu tikuši izsacīti Neita agrākās jaunības gados, viņš paņemtu Stīvenu pie rokas un sacītu: “Nāc, Stīven, pasaki man visu, ko tu par to zini.” Un Stīvens bez tālākas apdomāšanās būtu uzticējis draugam visu savu sirdi.

Viņa atmiņā šinī pēcpusdienā dzīvi atainojās Stīvens, kāds tas bija agrāk; šī sirsnīgā un atklātā zēna tēls maz līdzinājās tam Stīvenam, kāds viņš bija tagad, kā pieaudzis vīrietis, kas dzīvē iekarojis savu stāvokli.

Neitam Londonā patlaban nekādas noteiktas nodarbošanās nebija; nokārtojis dažas darīšanas, viņš domīgs un bez kāda sevišķa nolūka

soļoja pa Londonas ielām. Šī satikšanās ar Stīvenu bija kā tilts, kas savienoja tagadni ar pagātni, atņemdams katru nozīmi viņa prombūtnei, it kā tās nemaz nebūtu bijis; puslīdz aizmirstie piedzīvojumi, pēdējo reizi uzturoties Londonā, piepeši nostājās viņa acu priekšā kā tikko pārdzīvoti. Pretrunas, kas toreiz bija viņu plosījušas, pamodās ar jaunu spēku, it kā ilgajā atdusā būtu atguvušas sparu. Viņš bija varējis apslāpēt sevī nodomu Elfrīdu precēt, bet ne uz brīdi nebija aizmirsis, ka Elfrīda ir taisni tā sieviete, kas piemērota viņa raksturam; un viņš nevis pārstāja domāt par meiteni, bet nodevās karstiem sapņiem, no kuriem nespēja atvairīties.

Neits atgriezās viesnīcā agrāk, nekā parasti to mēdza darīt. Viņš necentās saprast, vai tas notika, vēloties iznīcināt plaisu, kas bija radusies viņa draudzībā ar Stīvenu, vai, sekojot kādai mokošai dziņai dzirdēt ko tuvāk par Stīvena noslēpumainajiem vārdiem, ka viņš zinot par Elfrīdu vairāk, nekā Neits domā.

Viņš steigā paēda pusdienas, apprasījās pēc Smita numura un tika pieteikts. Stīvenu viņš atrada sēžam sprēgājoša kamīna priekšā pie galda, uz kura bija nolikti daži mākslas žurnāli un zinātniski apcerējumi.

- Es tomēr atnācu salīgt mieru. Tev nevajadzēja to tūliņ uzņemt tik nopietni, Stīven.

- Lūdzu, nerunā vairs par to, bet apsēdies. Es no sirds priecājos, ka atkal redzu tevi.

Neitam ienākot, Stīvens bija pārlasījis dažas vecas Elfrīdas vēstules. Daudz to nebija; un līdz pat šim vakaram tās kopā ar dažām citām dārgām piemiņas lietām bija gulējušas, rūpīgi sasietas un aizzīmogotas, Stīvena ādas čemodāna visslepenākā stūrī un kā dārga piemiņa pavadījušas viņu tālos ceļojumos. Sen pazīstamie skati, sen dzirdētās skaņas un satikšanās ar draugu bija atdzīvinājušas Stīvenā atmiņas un pamodinājušas mīlestību, kas pasaules otrā malā bija apklususi un iesnaudusies, bet tikai uz brīdi, un nu atkal modās. No sākuma viņa nodoms bija apskatīt vēstules tikai no ārienes; tad viņš jau izlasīja vienu, pēc tam otru; un pēdīgi visas šīs skumjo atmiņu modinātājas bija izlasītas vairākkārt. Rūpīgi viņš tās atkal sakārtoja, iebāza kabatā un nogrima domās; viņam tas likās tik dīvaini, ka, atgriežoties dzimtenē, nebija atradis Neitu kā Elfrīdas vīru.

Iespēja sasniegt cerēto laimi bieži rada sajūtu, ka šī laime tiešām ir nepieciešama. Stivens palaida savas fantāzijas grožus vaļīgāk un pēkšņi spilgti un noteikti sajuta, ka bez Elfrīdas viņa dzīve nekad nebūs pilnīga. Viņi apsēdās līdzās pie uguns un uzsāka vienaldzīgu sarunu par ikdienišķām, neinteresantām lietām. Ne viens, ne otrs negribēja pirmais runāt par to, pēc kā tik ļoti ilgojās. Uz galda starp citām grāmatām atradās arī divas trīs piezīmju grāmatiņas; viena no tām bija atvērta. Atšķirtajā lapā Neits ieraudzīja skicējumus, uz ātru roku uzmestus zīmējumus, un sāka lapas nevērīgi šķirstīt. Kad Stīvens pēc brīža izgāja no istabas, viņš paņēma grāmatiņu rokā un sāka zīmējumus apskatīt rūpīgāk.

Tās bija pa lielākai daļai vēl neizstrādātas idejas arhitektūrā; senatnīgu indiešu tempļu kolonnas, milzu statujas, ornamenti juku jukām mainījās ar modernu durvju, logu, griestu un mēbeļu skicēm. Vārdu sakot, tie bija tāda arhitekta skicējumi, kas ceļojis vērīgām acīm. Vietvietām bija ari kāda viduslaiku priekšmeta attēlojums, dievmātes, svēto un praviešu tēli.

Stīvens nepiederēja pie tā saucamās modernās mākslas piekritējiem; viņa zīmējumos bija stingri izturēts stils un kontūru pareizība. Neskaitāmās zīmējuma detaļās Neits sāka novērot kādu savādību. Visām madonnām bija vieni un tie paši vaibsti. Dažām galvām lielāki, dažām -mazāki oreoli, bet seja bija vienmēr tā pati. Un profils - cik labi Neits to pazina!

Ja grāmatiņā būtu tikai viena seja ar šiem vaibstiem, viņš to nebūtu ievērojis vai ari uzskatītu par nejaušību; bet pastāvīga atkārtošanās nozīmēja ko vairāk. Neitam ienāca prātā Stīvena steidzīgie vārdi Neid-parkā, un atkal un atkal viņš pievērsa skatienu šiem pazīstamajiem vaibstiem.

Kad Stīvens ienāca atpakaļ istabā, Neits ar manāmu nemieru

iejautājās:

- Ko nozīmē šī galva?

Stīvens vienaldzīgi pavērās uz savu grāmatiņu:

- Tie ir svētie un eņģeļi, kurus es aiz gara laika uzzīmēju kādas baznīcas vitrāžai.

- Vai tu šajos madonnas zīmējumos gribēji attēlot kāda zināma cilvēka vaibstus?

-Nē.

Un te Stīvenam kā zibens iešāvās prātā kādas domas; viņš ātri paskatījās uz savu draugu.

Patiesībā Stīvens Elfrīdas vaibstus bija zīmējis tik neapzināti, ka no sākuma nemaz nesaprata sava drauga piezīmi. Roka, līdzīgi valodai, vingrinoties viegli piesavinās atkārtošanos bez mazākās prāta palīdzības; un šis bija tāds gadījums. Jaunekļi, kas nevar sarakstīt par savām sirds karalienēm dzejoļus, ķeras pie viņu gleznošanas; arī Stīvenam savas mīlestības ziedu laikā nekad nebija apnicis zīmēt Elfrīdas sejas pantus. Šīs skices tagad izpildīja vidutāja lomu: Neits Elfrīdu bija pazinis. Izdevība salīdzināt piedzīvojumus - tā nu bija pienākusi nesaukta.

- Tā ir Elfrīda Svankorte, ar kuru es biju saderināts, - Stīvens mierīgā balsī sacīja.

- Stīven!

- Es zinu, ko tu ar to gribi sacīt.

- Tu - ar Elfrīdu!... Tu biji ar Elfrīdu saderināts!

- Jā; un tu brīnies, kādēļ es tev toreiz Endelstofā to noslēpu, vai ne?

- Jā, un vēl vairāk - daudz vairāk.

- Es rīkojos tā, kā man šķita vispareizāk; nosodi mani, ja vēlies... Un saki nu pats, kā lai es pēc tam būtu pret tevi izturējies tāpat kā agrāk?

- Es nezinu, es nezinu; nevaru pateikt...

Neits nogrima domās.

- Šodien, kad tu man par viņu ieminējies, es tiešām iedomājos, ka tavos vārdos varētu slēpties kāda nozīme, bet es atmetu tādas domas. Kā tas bija iespējams, ka tu ar viņu iepazinies? - viņš pēkšņi stingri noprasīja.

- Es tur aizbraucu baznīcas būves lietā; nu jau kopš tā laika pagājuši vairāki gadi.

- Tas bija toreiz, kad tu biji pie Džabija? Bet es tomēr nesaprotu.

Viņa balss tapa stingrāka.

- Es nesaprotu, ko par to sacīt. Tu man tādā ziņā, tā sakot, pūt miglu acīs.

-Tagad man gan ir jāprotestē.

-Jā, jā, bet...

Neits piecēlās un sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru. Viņa

seja bija nobālusi, un balss drebēja, kad viņš sacīja:

- Tu nerīkojies tā, kā es līdzīgos apstākļos būtu rīkojies. To es dziļi jūtu un saku tev atklāti - nekad es to neaizmirsīšu.

-Ko tad?

- Tavu izturēšanos velvē, kad es sacīju tev, ka mēs precēsimies. Nepatiesība, mānīšanās visur, kur vien acis met!

Stīvenam bija sāpīgi, ka Neits viņa toreizējo augstsirdīgo izturēšanos iztulkoja tik nepareizi; viņš neaptvēra, ka tie bija uztraukumā ātri izteikti secinājumi.

- Es toreiz citādi nevarēju, to prasīja vienkārša cieņa pret viņu, -viņš vēsi paskaidroja.

- Tiešām! - Neits atteica ar rūgtu pārmetumu balsī. - Tāpat, jādomā, vienkārša cieņa pret viņu bija tas iemesls, kura dēļ tu to neapprecēji. Es visu pēdējo laiku cerēju, nē, pat ilgojos, kaut jel nāktu reiz tas viņš, par kuru tagad esi izvērties tu, un pēdīgi taču viņu apprecētu.

- Varu tikai izteikt atzinību par tādām ilgām. Bet tavi vārdi man tomēr izklausās noslēpumaini. Es domāju, man bija patiess iemesls, kas no tā atturēja. Tas, ka man nebija iespējams to darīt.

- Tev to vajadzēja padarīt iespējamu; tev tas jāpanāk vēl tagad, tūliņ, to prasa taisnības sajūta pret viņu, Stīven! - Neits, savu jūtu aizrauts, iesaucās. - To tu sapratīsi gluži labi, un mani tas aizskar, man tas ir neizsakāmi sāpīgi - apzināties, ka tu ne reizes neesi pat mēģinājis izlabot savu kļūdu tādas sievietes priekšā, kā viņa! Tik paļāvīga, tik uzticīga būdama, viņa aizrāvās ar savām jūtām pret tevi, - nabaga mazā muļķīte! Ar to viņa sev nodarīja vienīgi ļaunumu.

- Tu runā kā ārprātīgs! Vai tu pats nebiji tas, kas man viņu atņēma?

- Nē, uzlasīt drumslas, ko cits ir atmetis, to nekad nevar nosaukt par atņemšanu! Mēs šinī jautājumā laikam nekad nevienosimies, tādēļ iesim tagad katrs uz savu pusi.

- Man ir tāda sajūta, ka tu ļoti, ļoti kaut ko pārproti, - Stīvens piebilda, aizkustināts līdz sirds dziļumiem. - Ko tad es īsti esmu nodarījis; pasaki man to? Esmu Elfrīdu saudzējis, bet vai tad tas varētu būt kāds grēks?

- Kas pie tā bija vainīgs - viņa vai tu?

- Pie kā vainīgs?

- Ka jūs izšķīrāties?

- Atbildēšu tev atklāti. Tas bija viņas, vienīgi viņas dārbs.

- Kas viņai bija par iemeslu?

- To es tev nevaru teikt. Bet es tev izstāstīšu visu sīki un smalki.

Līdz pašai pēdējai dienai Stīvens bija uzskatījis, ka Elfrīdai viņš apnicis un tādēļ tā pieķērusies Neitam, bet nu vairs negribēja par to pat iedomāties. Kāda jauna, gluži pretēja doma daudz labāk saskanēja ar cerību, ko viņa sirdī bija pamodinājuši Neita vārdi: ka Elfrīdas jūtas pret Neitu nebija īsta mīlestība, bet tikai rezultāts meitenes pārdomām par to, vai viņa Stīvenu tiešām mīl.

- Es negribētu, ka šī lieta rada kādas nesaskaņas mūsu starpā, -Neits atteica; viņš piepeši ierāvās sevī; atklātība abu starpā tagad šķita neciešama. - Es redzu, ka tavu izturēšanos toreiz velvē varēja izsaukt ne gluži loģiski slēdzieni.

Tad viņš nobeidza jau gluži samākslotā tonī:

- Dīvaini tomēr tas ir; bet pieņemsim, ka nekāda liela nozīme tam vairs nevar būt pēc visa šī garā laika sprīža; un uz mani tas gandrīz nemaz vairs neattiecas, lai gan tavā stāstā es noklausītos labprāt.

Šie vārdi tika izrunāti ar tādu atsacīšanās un vienaldzības izteiksmi, ka Smits, ne mirkli neapdomājies, atklāja visu savas slepenās saderināšanās noslēpumu, turklāt darīja to ar zināmu lepnumu. Viņš visos sīkumos iztēloja savas mīlestības sākšanos un Elfrīdas tēva skarbos vārdus un stingro attieksmi.

Neits izturējās vienaldzīgi un vēsi kā cilvēks, kam visa šī lieta neko nenozīmē. Tagad bija nepieciešamāk nekā jebkad apslēpt savas patiesās jūtas un uztraukumu; citādi Stīvens nebūtu tik atklāts un šī satikšanās varētu beigties ar tādu pašu sarūgtinājumu kā pirmā. Viņa parastā godprātība pašam pēkšņi izlikās ļoti muļķīga.

Stīvens savā stāstījumā bija nonācis līdz brīdim, kad viņš Elfrīdas tēva izturēšanās dēļ bija juties spiests atstāt mācītāja māju. Stīvena stāsts bija atklāts un pilns sirsnības, un Neita interese auga augumā. Abu jauniešu mīlestība līdz šai vietai Neitam šķita nevainīga un bērnišķīga.

- Tas ir interesants punkts, - Neits šķietami vienaldzīgi piezīmēja, - Izšķirt, vai tu rīkojies peļami vai nē, nepasacīdams Svankortam jau iepriekš, ka tavi vecāki ir trūcīgi viņa paša draudzes iedzīvotāji. Tur parādās īsti cilvēcīga rakstura iezīme - klusēt līdzigos apstākļos. Nu, un ar ko tā lieta beidzās?

- Mēs nolēmām visā slepenībā palikt viens otram uzticīgi. Un, lai to nodrošinātu, norunājām precēties.

Neita šaubas un uzbudinājums pieņēmās, kad Stīvens savā stāstījumā bija nonācis līdz šai vietai.

- Tev ir nepatīkami turpināt? - viņš jautāja, ar lielām pūlēm apslēpdams savu nemieru.

- O, nebūt nē!

Tad Stīvens visos sīkumos attēloja viņu satikšanos dzelzceļa stacijā un izskaidroja vajadzību braukt tālāk uz Londonu, lai laulību ceremoniju nevajadzētu atlikt uz vēlāku laiku. Tika aprakstīts garais ceļojums; notikuma kulminācijas punkts, iebraucot Londonā; izkāpšana uz platformas un tūlītējā atgriešanās atejošā vilcienā, paklausot Elfrīdas vēlmei; nakts ceļojums līdz rīta ausmai, baigā gaidīšana, kamēr iestāsies pilnīga diena, un pēdīgi iebraukšana Kairsā - viss tika izsāstīts līdz pēdējam sīkumam. Tad viņš vēl piebilda, ka kāda sieviete, vārdā Džetveja, no viņu pašu ciema, bijusi vienīgais cilvēks, kas viņus redzējis, un cik briesmīgas bailes Elfrīda viņas dēļ izcietusi. Viņš stāstīja, kā vēlāk gaidījis savu sirdsapziņas mocīto līgaviņu, sēdēdams ceļmalā uz akmens, kamēr viņa aizgājusi pēc sava zirga, un ka pēdējoreiz to noskūpstījis vairākas verstis ārpus pilsētas, uz Endelstofas lielceļa.

Stīvens stāstīja ar prieku un labprāt. Viņš ticēja, ka, to darīdams, nostiprina savas agrākās tiesības uz Elfrīdu.

- Nolādēta! Nolādēta lai šī sieviete! Tās nelaimīgā vēstule mūs izšķīra! Ak Dievs!

Neits atkal uzsāka staigāt pa istabu.

- Ko tu sacīji? - Stīvens jautāja, pagriezdamies pret viņu.

- Sacīju? Vai es ko sacīju? Nē, es tikai pārdomāju tavus vārdus un to, cik tas ir savādi, ka arī man pret šo sievieti vēlāk radās jūtas. Un ka tagad - tagad es viņu pilnīgi esmu aizmirsis; un ka neviens, ne otrs no mums pret viņu tagad nejūt neko citu, kā vienīgi varbūt drauga līdzjūtību, vai ne?

Neits vēl arvien kavējās istabas attālākajā stūri, kurā valdīja krēsla.

- Saprotams, ka tā, - Stīvens piekrita, iekšķīgi gavilēdams; viņu tiešām bija pievīlusi Neita samākslotā izturēšanās.

Un tomēr mazāk viņu vīla Neita izlikšanās māka, nekā pārliecība, ka Neits to nekad vēl nebija piemānījis. Savu maldīgo nojautu, ka Neita mīlestība pret Elfrīdu tiešām ir beigusi kvēlot, viņš sajuta kā milzīgu atvieglinājumu.

- Pieņemsim, ka Elfrīda pēc tevis tiešām varēja iemīlēt kādu citu vīrieti, - Neits ieminējās ar to pašu vieglo bezrūpīga kritiķa toni, - savā pirmajā avantūrā viņa taču tiešām neko nebija zaudējusi?

-Zaudējusi? Saprotams, ka neko nebija zaudējusi.

- Vai tu kādreiz esi iedomājies, ka tā no viņas puses bijusi vieglprātība, noziegums pret tikumību.

- Nē, nekādā ziņā, - Stīvens atbildēja. - Nedz viņa, nedz es neredzējām mūsu solī kādu ļaunumu, kamēr viņa piepeši ietiepās un gribēja griezties atpakaļ; peļams mūsu bēgšanā bija tikai tas, ka tā bija milzīga neapdomība.

- Viņa laikam pati atzina, ka rīkojusies peļami, un tādēļ tūlīt pārtrauca uzsākto nodomu.

- Tā bija. Ari es tad sāku saprast, ka tas nav labi, ko mēs bijām nodomājuši.

- Un tomēr šo bērnišķīgo bēgšanu kāds ļaunprātīgs cilvēks būtu varējis atainot pavisam neglītā gaismā, vai ne?

- Bez šaubām, bet es nekad neesmu dzirdējis, ka kāds par to būtu runājis. Katrs, kas par šo gadījumu zinātu visu patiesību, varētu vienīgi pasmaidīt. Un, pat ja visa pasaule par to zinātu, tad Elfrīda tiešām būtu vienīgais cilvēks, kas šo soli iztulkotu kā grēku. Nabaga bērns, viņa nekad nemitējās tā domāt un cieta neizsakāmas bailes.

- Stīven, saki, vai tu viņu vēl vienmēr mīli?

-Taisnību sakot, viņa man patīk; viņa man vienmēr patiks, tu saproti, - Stīvens runāja, izvairīdamies sacīt patiesību un ar īstu mīlestības iedvestu viltību. - Bet prasīt, lai es viņu vēl tagad mīlu, ir neiespējami, pēc tam, kad tik ilgi neesmu viņu redzējis. Vai tu viņu mīli?

- Kā lai atbildu uz tavu jautājumu bez acu nolaišanas? Kādi mēs, vīrieši, tomēr esam nepastāvīgi radījumi, Stīven, vai ne? Vīrietis uz brīdi varbūt var iemīlēt karstāk, kaislīgāk, stiprāk, bet sieviete mīl ilgāk. Es viņu mīlēju, bet - tā kā es pratu, tu saproti?

- Jā, ēs saprotu. Ari es viņu mīlēju, kā pratu. Patiesībā, vienu brīdi mana mīlestība bija diezgan stipra, bet ceļojumiem, kā zini, ir tendence izgaisināt jaunības sapņus.

- Tā ir - tā ir, tev taisnība.

Varbūt visdīvainākais šinī sarunā bija fakts, ka ne viens, ne otrs negribēja ieraudzīt otra vārdos viltību.

- Stīven, - Neits sacīja, nobeigdams sarunu, - neņem ļaunā, ka es tagad atvados. Mūsu starpā nu viss ir atkal kārtībā, un mana steigšanās tevi neapvainos.

- Bet tu tak paliksi uz vakariņām? Kādēļ tu neieradies jau uz pusdienām?

- Nē, es tomēr lūgšu šoreiz mani atvainot.

- Tad atnāc rit uz brokastīm.

- Nezinu, vai laiks atļaus.

- Bet uz pirmajām brokastīm, it agri. Tas taču netraucēs?

- Labi, ieradīšos, - Neits atteica steidzīgā gatavībā, ar to it kā tikdams pāri kādam šķērslim. - Jā, it agri, teiksim, pulksten astoņos, esam zem viena jumta.

- Man ir vienalga, ja tik tu nāc. Gaidīšu tevi astoņos.

Tad Neits aizgāja. Slēpties aiz maskas un liekuļot savas jūtas, kā viņš bija darījis visā šīs pēdējās sarunas laikā, - tas sagādāja mokas, ko viņš vairs nespēja panest. Tā bija pirmā reize dzīvē, kad viņš bija spēlējis lomu. Un cilvēks, kuru viņš tik nekrietnā kārtā mānīja, bija Stīvens, kas nemitējās uz viņu lūkoties kā uz augstāku, lielāku, nevainojami godprātīgu cilvēku!

Viņš likās gulēt un ļāva uzbudinājuma drudzim trakot bez kādas kontroles. Tātad tas bija Stīvens - šis sāncensis bija tikai Stīvens! Stīvens taču bija tikai zēns! Maldīšanās smaguma punkts, kas viņu bija novedis no pareizā ceļa, bija Elfrīdas nevainība, kurā tā savu mazo pārsteidzību bija iztaisījusi par nelabojamu noziegumu. Ja Elfrīda būtu kaut cik sparīgāk apgalvojusi, ka viņa ir nevainīga, nav nekur noziegusies, tad varbūt ari misis Džetvejas vārdi būtu palikuši bez iespaida. Kā tas varēja notikt, ka viņš savu mazo mīļo meiteni nebija spējis piedabūt pie atklātības? Ja vien viņš būtu turpinājis to izjautāt savā parastajā pavēlošajā tonī, viņš visu būtu izdibinājis. Viņa sirds sāpīgi sarāvās, atminoties, cik padevīgi tā bija panesusi viņa skarbos, apvainojošos vārdus; neviens pārmetuma vārds nebija nācis pār viņas lūpam, un visa atbilde uz bārieniem bija vienīgi viņas pacietīgās, bezgalīgās mīlestības apliecinājums.

Neits jutās aizgrābts; viņš klusi svētīja savu mazo, mīļo meitenīti par tās maigo mīlestību un aizmirsa viņas kļūdu.Viņa fantāzijā atmodās visas neizsakāmi mīļās vasaras stundas kopā ar viņu. Viņš skaidri atminējās pirmo satikšanos; cik viņa toreiz bija neveikla savos vārdos, kā bija to aizkustinājusi ar savu dedzīgumu! Kā viņa to bija gaidījusi dārzā, pļavās, birzīs - ne jausmas viņā nebija no tās samākslotās vienaldzības, ko tādos brīžos mēdz izrādīt jaunkundzes, lai izliktos interesantas! Cik lepna viņa allaž bija jutusies pie tā rokas; viņas acīs bija ierakstīta stiprā ticība, ka viņš ir vislielākais ģēnijs pasaulē!

Pēc vairāku stundu ilgām pārdomām un atmiņām Neits nāca pie noteikta slēdziena, un pēc tam par gulēšanas vairs nebija ko domāt. Viņš piecēlās, apģērbās un apsēdās, lai sagaidītu uzaustam dienu.

Ari Stīvens tonakt juta savādu nemieru. Tas nebija prieks par to, ka viņš atkal ieradies tēvijā, ka satiks savus vecākus un kādu laiku dzīvos tā, kā bija dzīvojis, bērns būdams; tie nebija ari godkārīgi sapņi, kas saistījās ar lieliskajām būvēm Indijā. Viņa šīs nakts nomoda sapņi vijās ap to, ka Elfrīda un Neits bija izšķīrušies un viņu attiecības - izgaisušas, it kā to nekad nebūtu bijis. Lūzums viņu attiecībās laikam noticis tūlīt pēc satikšanās. Elfrīdas jūtas pret viņu, Stīvenu, bija pamodušās par jaunu! Vai varēja būt vēl kas ticamāks?

Tā domādams, Stīvens kļūdījās; tas bija mīlētāja sapnis, bet ne objektīva vērotāja spriedums. Viņa spirgtā cerība un karstā daba cēla lepnas sapņu pilis, kamēr pēdīgi noveda pie pārliecības, ka Neits pamanījis Elfrīdas ilgošanos pēc viņa; tas arī izrādījies piedauzības akmens un pēdīgi izraisījis šķiršanos.

Iet un satikt Elfrīdu — tā bija vēlēšanās, kurai nevarēja pretoties. Jā, katrā ziņā vajadzēja pa dzelzceļu aizbraukt no Kairsas līdz Strantonai un vēlreiz apstaigāt visas mīļās vietas, un slepus iztaujāt visu par Elfrīdu! Tie būtu tik jauki brīži pēc atgriešanās dzimtenē!

Tagad viņš bija bagātāks, nekā agrāk; viņš stāvēja uz stingriem pamatiem. Stāvoklis, kuru viņš nu ieņēma, iznicināja katru atgādinājumu par celšanos no zemnieku kārtas. Viņš bija tapis slavens, kā savā runā bija teicis Kairsas pilsētas mērs.

XIX

Otrā rītā abi draugi un sāncenši ieturēja kopējas brokastis. Ne vārds netika minēts par vakardienas nepatīkamo sarunu. Stīvens teica, ka

viņam būtu patīkami, ja darīšanas to vairs ilgāk neaizkavētu pilsētā.

- Kā tu jau zini, es aizbraukšu uz Kairsu tikai rit, - viņš sacīja Neitam mielasta beigās. - Ko tu šodien visu dienu darīsi?

- Man ir kādas darīšanas pirms desmitiem, - Neits apdomīgi atteica, - un tad jāieiet vēl divās trijās vietās.

- Es vakarā tevi apciemošu, - Stīvens sacīja.

- Jā, lūdzu. Tu varētu atnākt jau agrāk, paēdīsim kopā pusdienas; tas ir, ja mēs varētu tikties. Varbūt es šonakt negulēšu Londonā; patiesību sakot, vēl nemaz neesmu skaidrībā un nevaru pateikt, kad un kur aizbraucu. Katrā gadījumā - es paziņošu tev ar zīmīti, ja uz pusdienām nebūšu mājās.

Bija bez ceturkšņa deviņi. Tikko Neits aizgāja, Stīvenam uzmācās vēl lielāks nemiers; viņu uztrauca tas, ka bija jāpavada bezdarbībā vēl viena tik gara diena, pirms varēja aizbraukt uz to vietiņu pasaulē, kur varbūt vēl tagad kāda sirds ilgās kavējās pie viņa. Piepeši viņam ienāca prātā, ka darīšanas, kuru dēļ viņš uzkavējās pilsētā, it viegli atliekamas uz vēlāku laiku...

Domāts, darīts. Viņš paskatījās pulksteni; bija vēl veselas četrdesmit minūtes līdz vilciena aiziešanai; vēl stundas ceturksni droši varēja uzkavēties mājās.

Viņš steidzīgi uzrakstīja divas vēstulītes; vienā paziņoja, ka savu veikalniecisko satikšanos atliek uz vēlāku laiku, otrā - atvainojās Neitam, ka vakarā nevarēs pie viņa ierasties. Tad viņš samaksāja viesnīcas rēķinu, lika pasaukt ormani un, nodevis rīkojumu bagāžu sūtīt viņam pakaļ ar preču vilcienu, aizbrauca uz piestātni.

Pēc stundas ceturkšņa viņš jau sēdēja kupejā.

Vēl uz bridi konduktors pakavējās ar svilpšanu: bija atsteidzies kāds aizkavējies pasažieris.

Stīvens ar acs kaktiņu redzēja, kā tas pārskrien par platformu, un, pavisam apmulsis, atlaidās sēdeklī. Vai šis cilvēks nelīdzinājās Neitam? Apbrīnojami līdzīgs! Vai iespējams, ka tas būtu viņš? Lai izbrauktu uz Ridsjunu un no turienes atkal atpakaļ, vajadzēja steigties līdzīgi vētrai. Nē, tas nevarēja būt viņš! Un vispār - tāda ricība nemaz nesaskanēja ar viņa dabu.

Ceļojuma pirmajās stundās Smita domas darbojas tik spraigi, ka viņš sajuta smadzenēs nepatīkamu spiedienu. Dvēseles satricinājumam pievienojās vēl vienas bažas: viņš ieradīsies Kairsā veselu dienu agrāk, nekā tika vecākiem ziņojis; bija norunāts, ka tēvs un māte atbrauks viņam pretim uz Plimutu. Lai tomēr ierastos noteiktajā laikā un nesabojātu vecāku loloto cerību sagaidīt dēlu, viņš nolēma visu vakaru un rītdienas pirmo pusi pavadīt labi pazīstamās un mīļās vietās Strantonas apkārtnē.

Čipenhemā vilcienu uz kādu brīdi apturēja; tika atkabināti daži vagoni un piekabināti jauni.

Stīvens izliecās pa logu. Tanī pašā mirklī pie blakus loga parādījās kāda cita vīrieša galva. Viņi izbrīnījušies skatījās viens otram sejā.

. - Tu šeit? - jaunākais pārsteigts iesaucās.

- Jā. Liekas, tu arī esi te? - Neits atteica, un viņa balss skanēja pavisam svešādi.

-Jā.

Mīlestības patīguma un greizsirdības ļaunuma spilgtākais izpaudums parādījās abu draugu pārsteigtajos skatienos. Katrs no šiem diviem cilvēkiem skatījās drauga acīs tā, kā vēl nekad nebija skatījies. Abiem bija nepatīkama otra klātbūtne.

- Man šķiet, tu minēji kaut ko par to, ka brauksi tikai rīt, - Neits ieteicās.

- Tā bija. Bet es vēlāk pārdomāju un braucu šodien. Tātad šis ceļojums bija tavas darīšanas.

- Nē, tā tas nebija. Es pārdomāju un nolēmu braukt šodien. Es atstāju zīmīti ar paskaidrojumu, ka nevarēšu tevi, kā norunājām, šovakar sagaidīt pie sevis.

- Un es atstāju tādu pašu zīmīti tev.

- Tu izskaties saguris; jau no rīta es to ievēroju.

- Man drusku sāp galva. Tu šodien esi bālāks nekā parasti.

- Arī man ir tādas kā galvassāpes. Te mums laikam dažas minūtes būs jāuzgaida.

Viņi pastaigājās pa platformu, katrs sirds dziļumos juzdamies neapmierināts par drauga nepatīkamo ierašanos. Viņi bija nonākuši līdz platformas galam un te, iegrimuši domās, palika stāvam. Viņu uzmanību sāka saistīt vairāku konduktoru rīkošanās, kuri nopūlējās izdabūt no preču vagonu rindas kādu tumšas krāsas un ļoti greznu vagonu.

Kad vagons bija nobīdīts vajadzīgajā vietā, abi draugi atgriezās katrs pie savas kupejas.

- Vai tu nepārnāksi pie manis? - Neits ne visai sirsnīgi jautāja.

- Man nebūtu visai ērti pārsēsties; man ir līdzi čemodāns un vēl viens otrs ceļa piederums, - Stīvens izvairījās. - Tu jau varētu pārsēsties pie manis.

- Man arī šis tas ir līdzi. Tagad neder vairs pārkravāties. Mēs jau vēl redzēsimies, vai ne?

- Jā, protams!

Un viņi atgriezās katrs savā agrākajā vietā. Bet, tikko vilciens sāka kustēties, uz platformas izskrēja kāds ierēdnis un ar rokas mājienu apturēja sastāvu.

Stīvens paskatījās pa logu.

Viens no konduktoriem sauca otram:

- Šo vagonu vajag atkal piekabināt. Vai tad jūs nemaz neredzat, ka tam jābrauc līdz ar šo vilcienu? Ātri! Kā cilvēks var būt tik neapzinīgs?

- Cik nepanesami šie pastāvīgie traucējumi! - Neits nepacietībā iesaucās, skatīdamies pa savas kupejas logu. - Kas noticis?

- Kā liekas, viņi aiz pārskatīšanās atkabinājuši to vagonu no mūsu vilciena, - Stīvens sacīja.

Viņš nolūkojās, kā divi vīri no jauna piekabina vagonu, kurš brauca šajā sastāvā kopš pašas Londonas un jau pirmajā stacijā bija pārsteidzis Stīvenu ar savu grezno ārieni - salīdzinot ar pārējo tumšo un vienkāršo vagonu sienām, tā izskats bija tīri vai svinīgs. Tas izskatījās gluži jauns un bija būvēts modemā stilā. Cik svinīgi un skumji šķita šī vagona lēnā tuvošanās vilcienam!... Tad īss grūdiens - vagons tika piekabināts, un vilciens sāka kustēties.

Visu pēcpusdienu Stīvens neatlaidīgi pārdomāja Neita negaidītās ierašanās iemeslus. Vai viņš tiešām brauca uz Strantonu? Ja tā, tad viņam varēja būt tikai viens nolūks - apciemot Elfrīdu. Kas tā bija par ideju?

Plimutas stacijā Stīvens iegāja bufetē atspirdzināties un tad devās uz tām sliedēm, pa kurām aizgāja vilciens uz Strantonu.

Neits jau atradās priekšā.

Stīvens devās turp un, nerunādams ne vārda, nostājās viņam blakus. Šinī brīdī no vagonu starpas iznāca divi vīri.

- Diezgan viegls, neko teikt, - viens no tiem drūmi noteica, - tukšs kā skauģa rīkle, bet pilns bēdu un asaru.

- Tajā tiešām nav nekā daudz rokām tverama, bet tomēr daudz nozīmīga, - otrs, drusku laipnākas dabas cilvēks, atteica

Tad Smits pamanīja, ka tas pats tumšais, greznais vagons tiek piekabināts vilcienam, kas brauc uz Strantonu.

- Tu brauksi vēl tālāk, vai ne? - Neits, kurš visu laiku bija skatījies uz to pašu dīvaino vagonu, jautāja Stīvenam.

-Jā.

- Brauksim atlikušo ceļa gabalu kopā.

- Labprāt, - Stīvens atteica, un abi iekāpa vienā kupejā.

Pār zemi lēni nolaidās vakars. Bija rāms un mīlīgs laiks; saule spīdēja gar biezu, smagu mākoņu grēdu, krāšņodama ainavu ar ugunīgu blāzmu. Kad vilciens nogriezās kādā līkumā, stari krita iekšā pa kupejas logu. Neita seja ar puspievērtajām acīm applūda ar sārti dzeltenu gaismu.

- Jādomā, Kairsā tu izkāpsi? - viņš klusi jautāja.

- Nē. - Stīvens atteica. - Mani gaida mājās tikai rīt.

Neits klusēja.

- Un tu - tu brauksi uz Endelstofu? - jaunākais tieši jautāja.

- Reiz tu man tā prasi, tad man jāatbild ar jā, Stīven, - viņš lēni un mierīgi, ar lielu noteiktību, sacīja, - es braucu uz Endelstofu pārliecināties, vai Elfrīda vēl ir brīva; ja tā, es viņu bildināšu par jaunu.

- Es arī.

- Esmu pārliecināts, ka tavas pūles būs veltas, - Neits stingri noteica. .

- Varbūt veltas būs taisni tavas pūles.

Stīvena balsī bija manāms sarūgtinājums.

- Tu gan varēji sacīt “es domāju” un nevis “es esmu pārliecināts”, tas būtu bijis pareizāk, - viņš piemetimāja.

- Tas nebija vajadzīgs. Es tikai izsacīju savas domas. Varbūt Elfrīda Svankorte tevi kādreiz mīlēja, varbūt, - bet tas bija tajos laikos, kad viņa vēl bija gluži bērns un savas jūtas pati nespēja apsvērt.

- Pateicos, - Stīvens lakoniski atteica. - Viņa apzinājās savas jūtas tikpat labi kā es. Mēs bijām vienā vecumā. Ja tu nebūtu iejaucies...

- Nesaki tā - nesaki tā, Stīven! Kā tu vari domāt, ka es būtu iejaucies? Esi taisnīgs, es tevi lūdzu.

- Nu, labi, - viņa draugs atbildēja. - bet viņa bija mana, iekams tu atnāci - to taču tu zini. Bet tu iemantoji viņas sirdi, un varbūt, ja tevis nebūtu bijis, viss būtu beidzies man par labu.

Stīvena vārdos izskanēja visas viņa jūtas, viņš pagriezās pret logu un skatījās laukā, lai noslēptu savu uzbudinājumu.

- Tas ir nepatīkami, ka tu uz šo lietu skaties no tādām pozīcijām. Tas, ko es sacīju, bija domāts vienigi tev par labu. Saprotams, tev ir nepatīkama tā patiesība, ka viņas mīlestība pret tevi bija tikai meitenes pirmā neapzinātā aizraušanās, kas nekad nelaiž dziļas saknes.

- Tā nav taisnība! - Stīvens kaislīgi iesaucās. - Tu mani izstūmi no viņas sirds! Un tagad tu atkal spiedies mūsu starpā, un atkal tu gribi man atņemt manu laimi. Bet man uz to ir tiesības! Cik nekrietni no tavas puses, ka tu nāc un atkal nolaupi to, kas pieder man. Kad viņa piederēja tev, es jūsu starpā nespiedos; un tagad, man šķiet, mister Neit, jūs varētu darīt tāpat, kā es toreiz darīju.

- Nesāc mani, lūdzams, saukt par misteru, tu tagad esi tāds pats, kā es.

- Pirmā mīlestība ir visstiprākā mīlestība, un tā pieder man.

- Kas tev to teica? - Neits zobgalīgi jautāja.

- Man ir viņas pirmā mīlestība, un caur to jūs abi tagad esat šķirti. To nebūt nav tik grūti saprast.

- Tā ir. Bet, ja es tev izskaidrotu, kādā ziņā šī pirmā mīlestība bija vainīga pie mūsu šķiršanās, tu drīz vien saprastu, ka tavas pūles patiesi būs veltas un tev nevajag viņai uzbāzties. Es tomēr negribu ielaisties sīkumos; tie būtu par daudz sāpīgi. Bet, ja tu nevēlies mani paklausīt, tad ej, ej. Dieva dēļ, manu zēn, dari, kā pats atzīsti par labāku.

- Tev nav nekādu tiesību izturēties pret mani tik pavēloši. Kad es vēl biju zēns, es uz tevi mēdzu noskatīties kā uz ko augstāku; tu mani pabalstīji, palīdzēji tikt uz pareizā dzīves ceļa, par ko es tev biju ļoti pateicīgs un tevi mīlēju - kā tagad atzīstu, varbūt drusku par daudz. Šo mīlestību tu tagad gribi izlietot nelietīgi, gribi atkal uzmesties par pavēlnieku un stāties man ceļā. Tas ir nekrietni, tas ir netaisni - mani tā apvainot!

Neitu šie vārdi sāpīgi aizskāra.

- Stīven, tavi vārdi ir netaisni; tu zini, ka tajos nav ne druskas patiesības, un tādēļ ir necienīgi tā runāt, tu zini arī, ka, tā runādams, nodari man pārestību. Ja tu no manām mācībām esi smēlies sev kādu materiālu labumu, tad es par to varu vienīgi priecāties. Tu zini - ko es devu, tas bija dots labprātīgi un no sirds, un nekādā ziņā ne ar nolūku padarīt tevi par savu parādnieku.

Bija aizskartas Stīvena sirds maigās stīgas. Viņa balss drebēja, kad tas Neitam atbildēja:

- Jā, jā, es biju netaisns, es atzīstos.

- Te nu ir Kairsas stacija. Vai tu izkāpsi?

Neita atgādinājums Stīvenā pamodināja agrāko rūgtumu.

- Nē, es sacīju, ka braukšu uz Strantonu, - skanēja noteikta atbilde.

Neita vaibstos iegūla vienaldzības izteiksme; viņš neteica ne vārda.

Vilciens dārdēdams brauca tālāk. Stīvens atlaidās sēdeklī un aizvēra acis. Dzeltenā vakara blāzma bija zaudējusi savu spožumu, ēnas -sabiezējušas par tumsu, un auksts, mitrs vējš uzdzina saltu miglu, kas ik pa brīdim lieliem blāķiem aizslīdēja gar vagonu logiem. Vēl tikko saules zelta pielietie kalnāji tagad izskatījās tumši un baigi...

Piepeši Stīvens strauji uzrāvās no snaudiena; viņš bija tik pārsteigts, ka tikai pēc dažām minūtēm atjēdzās, kur atrodas.

- Ak, cik reāli, cik taustāmi! — viņš klusi iesaucās un pārvilka ar roku pār acīm.

- Kas? - Neits jautāja.

- Šis sapnis. Es uz bridi aizsnaudos un redzēju sapni - tik dzīvi, tik brīnišķi.

Viņa skumjais skatiens raudzījās laukā, tumsā. Viņi iebrauca Strantonā. Piestātnē jau iededza gāzes lukturus; miglainajā tumsā bija saredzams, ka uguns iespīdas vienā vietā, pēc brīža - otrā un vēl tālāk, un tad nedroši paliek plivināmies spējos vēja grūdienos.

- Ko tu sapņoji? - Neits saīdzis jautāja.

- Neko sevišķu. Tas bija gluži kā lietuvēns. Bet sapņiem jau nav nekādas nozīmes.

- Domājams gan, ka ne.

- Es zinu. Bet, ja tu vēlies zināt, es tev pateikšu. Bija skaists, burvīgi skaists rīts; mēs abi ar tevi bijām Endelstofas baznīcā un stāvējām netālu no altāra. Lords Laksiljens bija uzkāpis kancelē - viņš man izskatījās tik vienaldzīgs, tik auksts un svešs, tomēr es zināju, ka tas ir viņš. Aiz altāra aizžogojuma, iekšpusē, stāvēja kāds svešs mācītājs un turēja atvērtu bībeli. Viņš pārlaida skatienu pār baznīcu un tad jautāja lordam Laksiljenam: “Bet kur tad ir līgava?” Lords Laksiljens atteica: “Līgavas nav.” Tanī pašā brīdī kāds ienāca pa durvīm, un es zināju, ka tā ir mirusī lēdija Laksiljena. Viņš pagriezās uz tās pusi un sacīja: “Es domāju, ka tu esi te zem mums, velvē, bet es laikam būšu sapņojis. Nāc šurp!” Tad viņa nāca taisni uz mūsu pusi; es manīju, ka viņa izspiedās mums cauri un uzdvesa man tādu kapa aukstumu, ka es izbailēs iesaucos: “Ai, mana dzīvība mani atstāj!” un atmodos. Bet te jau mēs esam - Strantonā.

Vilciens lēni piestājās.

- Nu, ko tu tagad domā darīt? - Neits jautāja. - Vai tiešām tavs nodoms būtu iet un apciemot Svankortus?

- Nekādā ziņā ne. Vispirms gribu izzināt lietas apstākļus. Apmetīšos kaut kur tuvumā uz nakti. Tu laikam tūlīt dosies taisni uz Endelstofu?

- Tik vēlu tas gandrīz vairs nebūs iepējams. Varbūt tu vēl nemaz nezini, ka man ar viņas ģimeni, tas ir - ar viņas tēvu, tāpat kā tev, iznāca mazas domstarpības?

- To es nezināju.

- Un tādēļ es viņas mājās, tāpat kā tu, nevaru ieiet kā vecum vecs draugs kurā katrā brīdī. Kā attālākam radiniekam man gan ir savas privilēģijas, bet tam maza nozīme.

Neits nolaida logu un paskatījās laukā.

- Paskat, kāds ļaužu bars piestātnē, - viņš tad sacīja. - Tie, kā liekas, visi sagaida mūsu vilcienu.

Kad vilciens bija apstājies, abi draugi lukturu gaismā ievēroja, ka ziņkārīgo ļaužu pūlis bija apstājis kādu vīriešu grupu melnos, svinīgos ģērbos. Mazie vārtiņi platformas aizžogojumā bija atvērti un pie tiem piebraukusi kāda tumša ekipāža. Stīvens ievēroja tās savādo jumtu, no kura stūriem pacēlās it kā mazi tornīši. Ieskatījies tuvāk, viņš atskārta, ka tie ir līķrati. Tikai daži cilvēki bija pienākuši pie vagonu durvīm saņemt savus atbraukušos paziņas; pūlis pulcējās platformas otrā galā. Neits un Stīvens izkāpa un, ziņkārības dzīti, pagriezās uz to pašu pusi.

Izrādījās, ka tepat līdzās piestājies arī tumšais, dīvainais vagons, kas tiem bija braucis līdzi jau no Londonas. Tagad tas bija piebīdīts taisni iepretim mazajiem vārtiņiem. Ļaudis pakāpās atpakaļ, atstādami brīvu ceļu taisnā līnijā no vārtiem līdz vagonam. Tad tumši ģērbušies vīrieši iznāca no bara un iekāpa vagonā.

- Kā liekas, tie laikam būs strādnieki, - Stivens sacīja. - Cik tas ir savādi; trīs no viņiem man izskatās pazīstami: tie ir no Endelstofas. Pavisam neizprotami.

Tad strādnieki sāka nākt atkal laukā; lukturu gaismā Stivens izšķīra, ka viņi nesa greznu, ar gaišu drēbi apsistu zārku. Kad zārks bija iznests, visi astoņi to paņēma uz pleciem un lēni virzījās uz vārtu pusi.

Arī Neits un Stīvens līdz ar citiem skatītājiem izgāja ārpusē un nostājās procesijai gluži tuvu. Kāda puskariete, kas arī sekoja līķratiem, pagriezās taisni zem luktura gaismas, un abi draugi braucējā pazina Svankortu, Endelstofas mācītāju. Viņš izskatījās daudz vecāks, nekā viņi to pēdējo reizi bija redzējuši. Neviļus abi divi - Neits un Stīvens -atvilkās dziļāk tumsā.

Neits jautāja kādam no tuvāk stāvošiem cilvēkiem:

- Kāds sakars misteram Svankortam ar šīm bērēm?

- Viņš taču ir tās lēdijas tēvs, - svešais atteica.

- Kādas lēdijas tēvs? - Neits jautāja tik dobjā balsī, ka svešais izbrīnījies uz viņu paskatījās.

- Tās nelaiķes, kuru patlaban aizveda ar līķratiem. Viņa mira Londonā un tika atvesta šurp ar pēdējo vilcienu. Šovakar viņu aizvedis mājās, un rit būs bēres.

Neits stīvu skatienu nedzīvi noskatījās uz vietu, kur bija stāvējuši līķrati - viņam likās, ka redz tos vēl tagad. Tad viņš pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka Stīvena zaļoksnais, spēka pilnais stāvs bija sadudzis uz priekšu. Viņš paņēma savu jauno draugu zem rokas un aizveda tumsā...

XX

Pagājusi tikai pusstunda. Divi nožēlojami cilvēki klusi soļo pa ceļu no Strantonas uz Endelstofas pusi.

- Vai viņa mira aiz sirdēstiem? - Henrijs Neits iebildās. - Vai tas var būt, ka es viņu būtu nonāvējis? Stīven, es pret viņu biju tik skarbs, un tagad viņa ir mirusi. Lai Dievs man to atmaksā.

- Kādā ziņā tu domā, ka tu pie viņas nāves būtu vairāk vainīgs nekā

es?

- Tādēļ, ka es no viņas aizgāju - gandrīz zagšus aizzagos -, es nesacīju, ka aizeju uz visiem laikiem. Un šķiroties es viņu pat nenoskūpstīju - taisni atgrūdu no sevis kā tādu nekrietnu noziedznieci; kāds es biju aplamnieks! Kādu sodu, kādas mokas man uzņemties, lai izpirktu šo šausmīgo nekrietnību, ko esmu nodarījis savai sirdsmīļākajai!

- Tavai sirdsmīļākajai? - Stīvens uzķēra, skarbi iesmiedamies - To var sacīt kurš katrs, kurš katrs. Bet es zinu, ka viņa bija mana pirms tevis un - pēc tevis. Ja kādam ir tiesības saukt viņu par savu, tad tas esmu es.

- Tu runā kā pa miglu. Kas tad tu viņai biji? Vai viņa tavā labā ko darījusi? Vai viņa, piemēram, likusi tevis dēļ savu godu uz spēles?

- Jā, to viņa darīja, - Stīvens noteiktā balsī atteica.

- Nebūt nē. Vai viņa dzīvoja priekš tevis, vai viņa pierādīja, ka nespēj bez tevis dzīvot, vai smējās, raudāja līdz ar tevi?

-Jā!

- Nekad nē! Vai viņa devās kādreiz briesmās - dzīvības briesmās -tevis dēļ? Nē! Bet manis dēļ gan.

- Tad tas ir noticis vienīgi aiz viņas lielās laipnības. Kad tas bija, ka viņa tevis dēļ devās briesmās?

- Jūrmalā, klintīs - viņa mani izglāba no nāves. Nabaga bērns! Mēs abi ar viņu skatījāmies, kā tuvojas tvaikonis, un es nejauši paslīdēju gar klints sienu uz leju. Mēs tikko izglābāmies. Es vēlētos, kaut mēs toreiz būtu miruši.

- Paga, paga, - Stīvens iesaucās; viņa acīs bija saplūdušas asaras. - Kādēļ viņa toreiz gāja klintīs? Viņa gāja mani sagaidīt; viņa man to bija solījusi jau mēnešiem iepriekš. Un, ja viņa mani nemaz nebūtu mīlējusi, vai tad viņa būtu gājusi?

- Tu esi iedomājies, ka Elfrīda mira tevis dēļ, - Neits grūtsirdīgi atteica; viņa gars bija par daudz nomocīts, lai sniegtu kā pierādījumu vēl kādus argumentus.

- Ja atradīsim, ka viņa mirusi tevis dēļ, tad es nesacīšu vairs ne vārda.

- Un, ja atradīsim, ka tevis dēļ, tad ari es klusēšu.

- Labi - darīsim tā.

Tumšās mākoņu kaudzes, kurās bija iebridusi saule, tagad bija sabiezējušas vēl vairāk un noslīgušas pār zemi - sāka līt.

- Vai nevajadzētu uzgaidīt, kamēr šis gāziens būs pāri? - Stīvens noteiktā balsī jautāja.

- Ja tu vēlies, kādēļ ne. Bet, tiešām, nebūtu vērts. Apprasīsimies kādam cilvēkam, kā tas viss noticis, un tad griezīsimies atpakaļ, lai ļaudis nedabū zināt, kas mēs tādi esam. Tas mums nedarītu nekādu godu.

Viņi bija nonākuši līdz krustceļam, viens ceļš veda uz rietumu, otrs

— uz Austrumendelstofu. Nogriezušies pa pirmo, viņi ievēroja, ka bēru gājiens ir tikai mazu gabalu viņiem priekšā.

- Man šķita, ka viņi nogriezās uz Austrumendelstofu. Vai tu vari saredzēt?

- Nē. Tu laikam maldies.

Viņi devās tālāk. Tumsā kāda smēde meta blāzmainas uguns atspīdumu uz nolijušā ceļa; varēja dzirdēt kalēja āmura smagos klaudzienus un plēšu pūšanu. Lietus atkal bija sācis līt stiprāk, un abi kā norunājuši pagriezās pret silto, vilinošo gaismu.

Tūliņ uz papēžiem tiem sekoja vēl kāds vīrietis; viņam nebija nedz mēteļa, nedz lietussarga, tikai padusē iespiests vīstoklis.

- Slapjš vakars, - viņš sacīja abiem draugiem un pagāja tiem garām. Pēdējie bija palikuši smēdes priekšā zem jumta, svešais iegāja smēdē.

Kalējs atrāvās no darba un pagriezās pret ienācēju.

- Nāku patlaban no Strantonas, - tas sacīja, - neko nevarēja darīt, bija jānāk.

Viņš izņēma no paduses savu nesamo - tas izskatījās plakans un plāns - un pagrieza pret uguni, lai pārliecinātos, vai lietus to nav saslapinājis.

Tad viņš to nolika uz laktas un, pieturēdams ar vienu roku, ar otru paņēma mutautu un noslaucīja seju.

- Jūs laikam varēsiet iedomāties, ko es te nesu? - viņš teica kalējam.

- Nē, es nezinu, - kalējs atteica, atiedams no plēšām.

- Tad es jums parādīšu; kamēr lietus apstāsies, man vēl ir laiks uzkavēties, - svešais atteica.

Viņš nolika plato, plāno paku guleniski uz laktas, un kalējs uzpūta uguni, lai labāk būtu redzams. Svešais noņēma nesamajam auklu un atsedza brūno papīru, kurā tas bija ietīts; parādījās bieza flaneļa drēbe, to viņš tikpat rūpīgi atlocīja, tad paņēma tik saudzīgi ietīto lietu un turēja kalējam acu priekšā.

- Ak - nu es saprotu! - tas iesaucās un ieinteresēts pienāca tuvāk.

- Nabaga jaunā lēdija; tik bēdīgs gals - tas viss nāca tik ātri, tik negaidīti.

Pie šiem vārdiem ari Neits un Stīvens pagriezās uz to pusi.

- Un kas šis te ir? - kalējs jautāja.

- Tas ir viņu zīmogs - skaists darbs, vai ne? Bet tas ari maksā naudiņu.

- Glīts metāla darbs, nudien - to var gan teikt!

- Šīs lietas tika turpat izstrādātas, kur zārks bija pasūtīts, bet nebija laikā gatavas un tādēļ nevarēja jau tūlīt tikt piestiprinātas pie zārka. Bet šovakar katrā ziņā tām jābūt klāt, un tādēļ es nācu pa visu lietu.

Rūpīgi ietītās un noglabātās lietas bija zārka plāksne ar kādu uzrakstu un cilts zīmogu.

Neits ar Stīvenu pienāca tuvāk. Svešais, manīdams, ka viņi pūlas saskatīt uzrakstu, laipni pagrieza plāksni pret viņiem, un uguns liesmas sarkanajā gaismā viņi gandrīz vienā un tanī pašā brīdī izlasīja vārdus:

ELFRĪDA,

XV Laksiljenu barona

Spensera Hugo Laksiljena laulātā draudzene, mirusi 18...g. 10. februārī.

Viņi to lasīja, pārlasīja un vēlreiz pārlasīja, abi - Stīvens un Neits -it kā saplūduši vienā veselā. Tad Stīvens paņēma Neitu zem rokas, un viņi atkāpās no sarkani dzeltenās gaismas aizvien tālāk, kamēr tos atkal apņēma auksta, saldējoša tumsa; miera pilnās, izlijušās debesis pletās pār viņiem kā pelēka, smaga sega, izdvesdamas drūmas skumjas.

- Uz kurieni lai tagad ejam? - Stīvens jautāja.

- Es nezinu.

Iestājās ilgs un dziļš klusums.

- Elfrīda - precējusies, - Stīvens tad ieminējās, bet tik klusi, gandrīz čukstēdams, it kā bīdamies šo vārdu.

- Neuzticīga, - Neits atteica tikpat klusi.

- Un mirusi. Viņa atraidīja mūs abus. Es ienīstu nepastāvību - ak, kā ienīstu.

Neits neatbildēja ne vārda.

Atkal sekoja klusums, tik dziļš, ka varēja saklausīt abu gājēju dobjos sirds pukstienus; varēja dzirdēt, kā uz viņu apģērba uzkrīt vēl viena otra lietus lāse un kalēja smēdē smagi elso plēšas.

- Vai lai sekojam Elfrīdai vēl tālāk? - Stīvens jautāja.

- Nē; atstāsim viņu vienu. Viņa mums liekas mūsu mīlestības necienīga, bet mēs jau nezinām ne pusi no tiem iemesliem, kas viņu uz tādu soli spieda, un tādēļ saki, Stīven, kā lai zinām, vai sirdī viņa nebija šķīsta un nevainojama?

Neita balss bija tapusi klusa un maiga.

Tad viņš turpināja: *

- Vai aiz godkārības viņa spēra šo soli? Nē. Apstākļi kā allaž ari šoreiz pārspēja viņas gribu un nodomus; tik smalku un jūtīgu ari šoreiz viņu lauza rupjie spēki. Es zinu, tā tas bija - vai tu tā nedomā?

-Varbūt - jā, laikam. Iesim atpakaļ.

Viņi griezās atpakaļ uz Strantonas pusi, bet nebija vēl necik tālu nogājuši, ka Stīvens apstājās un lēni aizskāra Neita roku.

- Es gribētu zināt, kā viņa mirusi, - viņš aizlauztā balsī sacīja. - Vai negriezīsimies labāk atpakaļ un neraudzīsim uzzināt ko vairāk?

Viņi ortrreiz pagriezās uz Endelstofu un netālu ceļmalā ieraudzīja krogu, kura durvis bija plati atvērtas. Ēka likās tikko pārbūvēta un izlabota. Dažreiz, garām ejot, ir vienam, ir otram no viņiem bija gadījies te iegriezties, bet tagad viņi redzēja, ka arī īpašnieka vārds uz izkārtnes vairs nebija tas pats agrākais: lieliem spilgtiem burtiem tur stāvēja rakstīts: “Mārtiņš Kenisters”.

Viņi iegāja namā - kroga istaba bija tukša - un devās tālāk uz virtuvi; kamīnā dega gaiša uguns, apspīdēdama grīdu, griestus un tikko izbalsinātās sienas tik spilgti, ka sveces gaisma pilnīgi izzuda. Sieviete melnā apģērbā ar baltu priekšautu stāvēja un kaut ko darīja pie tīri noberztā galda. Stīvens un arī Neits tūlīt pazina Junitiju, agrāko mācītājmājas istabmeitu.

- Junitij, - Stīvens paklusu iesaucās, - vai jūs mani nepazīstat?

Viņa jautājoši palūkojās runātājā, bet tad viņas seja piepeši it kā

noskaidrojās.

- Ai, mister Smit, kā ne, kā ne, pazīstu, - viņa sacīja. - Un misters Neits arī. Lūdzu, piesēdiet. Jūs varbūt vēl nemaz nezināt, ka esmu precējusies ar Mārtiņu Kenisteru.

-Vai sen jau?

- Jau vairāk nekā piecus mēnešus. Mūsu kāzas bija tanī pašā dienā, kad nabaga mis Elfija tapa par lēdiju Laksiljenu.

Asaras saplūda Junitijas acīs un noritēja pār vaigiem, neskatoties uz pūlēm tās apspiest.

Ari abi vīrieši tikai ar lielām pūlēm atturējās no asarām. Viņi pagrieza Junitijai muguru un pagāja dažus soļus sānis.

- Varbūt kungi vēlas iet uz viesistabu? - Junitija tiem jautāja.

- Paliksim tepat pie viņas, - Neits klusi pačukstēja Stīvenam un, pagriezies atpakaļ, sacīja:

- Nē, mēs pasēdēsim tepat. Mēs gribētu tikai nedaudz atpūsties.

Un tad viņi kopā ar saimnieci nosēdās pie uguns; Neits atvilkās drusku atpakaļ, vairāk ēnā. Pēc viena otra sirsnīgāka vārda Junitijas vaļsirdība bija ierosināta, un viņa pastāstīja par nabaga mazās Elfijas nāves cēloņiem.

- Vienu dienu - mister Neit, tas bija tūliņ pēc jūsu aizbraukšanas no Kregas - mūsu mis Elfīja piepeši pazuda no muižas kā ūdenī iekritusi; tēvs devās viņu meklēt un parveda mājās pavisam slimu. Kur viņa bija bijusi, to es nedabūju zināt - pēc tam viņa ilgu laiku sagulēja uz gultas. Vēlāk viņa man dažu labu reizi žēlojās, ka tai vienalga, kas ar viņu notiek, bet vislabāk viņai gribētos mirt. Reiz, kad viņai bija jau labāk, es sacīju, ka viņai jādzīvo un jāprecas, un viņa man atteica: “Jā, es gribu savai ģimenei darīt kādu labumu, kaut kā griezt par labu savu nederīgo dzīvi.” Un taisni ap to laiku lords Laksiljens sāka arvien biežāk ierasties Kregā. Jūs zināt, viņa pirmā sieva bija mirusi, un viņam nebija nemaz tik viegla dzīve, tāpēc ka viņa meitiņas auga bez mātes uzraudzības. Viņas arvien mēdza atbraukt pie mis Elfijas savos melnajos sēru apģērbos; meitenes jau viņu ļoti, ļoti mīļoja, gandrīz vairak nekā savu nelaiķi māti, un allaž sauca par savu mazo māmiņu. Viņa drusku tā kā atdzīvojās bērnu klātbūtnē, bet tomēr tā nebūt vairs nebija tā meitene, kas agrāk; viņa dila acīm redzami, un milords Svankortus aicināja pie sevis aizvien biežāk un biežāk. Pēdīgi mācītāja ģimene sāka tur braukt ciemoties vai katru dienu. Ļaudis tā runā, ka bērni nedevuši milordam mieru, lai ļauj nākt mis Elfrīdai uz pili un dzīvot pie viņām vienmēr, un tēvs viņām to apsolījis, ja viņas būšot labi bērni. Nu, un tā laiks gāja uz priekšu, un vienu dienu es atkal sacīju: "Mis Elfrīda, jūs nemaz vairs neizskatāties tik labi, kā agrāk; un. ja neviens to neievēro, es to redzu.” Viņa ta kā pasmējās un atteica: “Junitij, tagad es dzīvošu, kā tu reiz sacīji, un precēšos.”

“Vai patiesi? Ai, es tiešām priecājos,” es atbildēju.

“Kā tu domā, ko es apprecēšu?” viņa atkal jautāja.

“Nu, tak jau laikam misteru Neitu,” es atteicu.

“Vai,” viņa iesaucās un nobāla, un, iekāms es viņu paspēju atbalstīt, atslīga atpakaļ sēdeklī un bija paģībusi. Pēc brīža, atkal atžilbusi, viņa sacīja, ka nu varēšot atkal turpināt pārtraukto sarunu.

“Lai tas šodien labāk paliek,” es gribēju novērst viņas domas.

“Nē, turpināsim gan,” viņa sacīja. “Nu, Junitij, kā tu domā, ko es precēšu?”

“Nezinu,” es atteicu.

“Nu, tad mini.”

“Tad laikam milordu, vai ne?” es sacīju.

“Jā, milordu,” viņa atteica un tā nemierīgi sakustējās.

“Bet nemaz jau nav manīts, ka viņš jūsu dēļ būtu nācis,” es sacīju.

“Ak, Junitij, tu tikai nezini,” viņa sacīja un izstāstīja, ka viņš to bildinājis jau oktobrī. Tad viņa it kā drusku atžirga - varbūt tādēļ, ka nu varēs atstāt tēva mājas, to es nezinu. Jo liels prieks viņai tur vairs nebija dzīvot, to es gan varu sacīt. Tēvs pret viņu vienmēr bija īgns un vienmēr ar viņu apgājās skarbi; pamāte gan izturējās tipat laipni kā agrāk, bet ar tādu kā vēsi liekuļotu laipnību, un to viņas jūtīgā sirds nevarēja panest; viņa, nabadzīte, grūti cieta. Kādu mēnesi pirms kāzām milords un viņa, un abi bērni bija pasākuši doties izjādēs. Tas gan bija smuks skats. Un -ticat vai ne - ne reizes es viņus neredzēju divatā vien, vienmēr abi bērni bija klāt. Ļaudīm tas likās uzkrītoši, un par to daudz runāja. Un milords, jūs zināt, ir tik skaists vīrietis, tā ka pēdīgi man šķita, ka viņa to patiesi iemīlējusi; brīžiem es tā slepus novēroju, ka viņa smaida un pat nosarkst, kad milords viņai ko saka. Viņam jau taisni viņas vajadzēja, tāpēc ka bērni viņu tik ļoti gribēja; ikviens varēja redzēt, ka viņa abām meitenītēm būs laba māte un ari draugs un spēļu biedrs. Un milords jau nav skaists vien, viņš tak ir veikls un vispusīgs kavalieris. Un tās skaistās dāvanas, ko viņš tai deva! Ai, es atminos vienu brīnišķu rokassprādzi ar briljantiem un smaragdiem. Kā viņa nosarka, kā nosarka, kad to ieraudzīja! Agrākais sārtums bija atgriezies viņas vaigos, bet tikai uz mazu brīdi. Tanī dienā, kad mūs abas laulāja, es viņai vēl palīdzēju apģērbties - nabaga bērns, tas bija labākais pakalpojums, kuru es viņai varēju izdarīt.

Un, tiklīdz viņa bija apģērbta, es uzskrēju augšā, savā istabiņā, un nadzīgi iemetos savā brūtes kleitā, un tad mēs devāmies prom - viņi papriekš, un mēs ar Mārtiņu nopakaļ; tūliņ pēc viņiem mācītājs salaulāja mūs. Pie tam tas viss noritēja tik klusi, bez kāda trokšņa - ļaudis nemaz nebija zinājuši, ka baznīcā kādu laulā. No tā laika mis Elfrīda atspirga aizvien vairāk: jaunība prasīja savas tiesības, un mīlestība nāca viņas sirdi, ja tā var teikt, un milords tak ir tik skaists un veikls vīrietis, un tik iznesīgs.

- Kā tas notika, ka viņa mira - un vēl projām no mājām? - Neits tikko dzirdami jautāja.

- Redziet, ser, pēc dažiem laulības dzīves mēnešiem viņai atkal uznāca agrākais drūmums; lai viņa izklaidētos, milords to veda uz ārzemēm. Viņi patlaban brauca mājās, bet Londonā jaunā kundze piepeši saslima, iegula gultā un vairs necēlās; tā ari viņa nomira.

-Vai viņš to ļoti mīlēja?

- Kas, vai milords? Ak, jā, ļoti!

-Ļoti?

- Ļoti, vairāk par visu pasaulē. Ne uzreiz, zināms; viņš viņu iemīlēja pamazām un aizvien vairāk; tas bija viņas daba - iemantot cilvēku sirdis, it īpaši tad, kad tie viņu bija iepazinuši caur un cauri. Viņš savu dzīvību būtu atdevis viņas dēļ, ja būtu varējis ko līdzēt. Nabaga milords, viņš tagad pavism sirdēstu sagrauzts.

- Bēres - kā dzird - būšot rit.

- Jā; mans virs patlaban strādā velvē pie sienu notlrišanas.

* * *

Otrā rītā divi vīrieši devās augšā pa ceļu no Strantonas ielejas uz Austrumendelstofas baznīcu. Kad aizgājēja jau bija ievietota velvē un bērinieki atstājuši kapsētu, abi tuvojās glīti koptajai Laksiljenu ģimenes velvei un nokāpa zem velvētajiem griestiem; velve bija apgaismota tāpat kā tanī reizē, kas tik neizdzēšami bija iespiedusies viņu atmiņā. Jaunajā nišā stāvēja jauns zārks, kuram blakus bija nolikts otrs, vēl jaunāks.

Un pēdējam blakus bija sadudzis kāds tumšs virieša stāvs; nometies ceļos uz aukstās akmens grīdas, tas bija pārliecies pār zārku un sakrustojis rokas lūgšanā. Viņš bija jauns - jaunāks par Neitu, un slaiki

noaudzis. Viņa lūpas klusi dvesa karstu lūgšanu; abus ienācējus, kas stāvēja pāris soļus aiz viņa, tas nemaz nemanīja. Neits un Stīvens bija aizgājuši līdz tai vietai, kur tie šinī pašā velvē reiz bija tikušies visi tris, pirms Elfrīda līdzīgi saviem sentēviem aizgāja mūžībā un uz visiem laikiem slēdza savas brīnišķās zilās acis.

Tikai tagad velves pustumsā draugi ieraudzīja un pazina viņu, lordu Laksiljenu, Elfrīdas atstāto vīru.

Viņi jutās lieki un klusi, kā nākuši, atkal aizgāja...

- Iesim prom, - Neits sacīja satriektā balsī. - Mums nav tiesību te būt. Kāds cits stāv mums priekšā - tuvāk viņai nekā mēs.

Un viņi abi devās atpakaļ uz Strantonas kluso, miglas klāto ieleju...

Tomass Hārdijs ZILĀS ACIS Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Mednc Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis

Tehniski ekonomiskā grupa:

Artūrs Kažc, Andris Purmalis, Roberts Zieds

Apgāds ‘•Artava”. LV-1011. Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā. Balasta dambī 3.

1

Kāds gals, kāda alga man ir gaidāma? (Latīņu vai.)

2

Saki vien! Uzlikto sodu es neapšaubāmi izpildīšu. (Latīņu vai.)

Content

Hardijs Tomass Zilās acis

Pirmā daļa

I

II

III

IV

V

VI

VII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XIX

XX

Otrā daļa

II

IV

V

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

xvn

XVIII

XIX

XX

1