Holcs-Baumerts Gerhards

Alfons Trīcvaidziņš Trešā grāmata

Gerhards Holcs-Baumerts

Alfons Trīcvaidziņš

Trešā grāmata Atkal jaunas ķibeles

,

MANI PIEDZĪVOJUMI KANTRĪPENŠENĀ

Sākās ar to, ka māmiņa sacīja:

-    Paklau, vīrs, atvaļinājumā es vairs negribu ne šūpoties lidmašīnā, ne arī mašīnā stundām ilgi tvaicēties sastrēgumos. Šoreiz mēs nebrauksim nekur tālu.

Tētis gan kaut ko murmināja pretī, bet viņš jau zināja, ka tajos gadījumos, kad māmiņa uzrunā viņu ar "vīrs", nevis ar "dārgumiņ" vai "bumbulīt", neviens vairs nespēj māmiņu atrunāt no tā, ko viņa ieņēmusi galvā.

Un tā mēs devāmies uz laukiem proti, braucām pavadīt brīvdienas lauku ciemā.

Kamēr es saiņoju mugursomu, tētis visu laiku ņēma man nost mantas, kuras gribēju likt iekšā.

-    Nekādas geimboja spēlēšanas un nekāda pleijera, tagad tu mācīsies iepazīt un novērtēt lauku klusumu, tu klausīsies lakstīgalu dziesmās un siseņu sisināšanā, tā gan, mans mīļais Alfon!

To jau varēja paredzēt tētis bija nostājies māmiņas pusē un kļuvis par vienkāršā laucinieku dzīvesveida piekritēju. Viņš pat sāka zobot māmiņu par garajiem

svārkiem un samta biksēm, ko viņa gribēja ņemt līdzi, daudz piemērotāks taču būtu vecs priekšauts.

"Tās nu gan būs stulbas brīvdienas!" es izmisis domāju, bet ko tu, cilvēks, vari pasākt pret vecākiem?

-        Ar nepacietību gaidu, kad nokļūsim countripensionā, tētis kravājoties pavēstīja.

-        Dārgumiņ, nu kā tu to izrunā? Pareizi ir kantrīpenšen, teica māmiņa. Tētis norādīja uz ceļojuma plānu, tur skaidri un gaiši bija rakstīts "country pension".

-   Tas ir angliski, un to izrunā kantrīpenšen.

Es noņurdēju:

-        Ir nu gan aplama valoda, kur viss jāizrunā citādi, nekā rakstīts. Es taču nesaucu sevi par Ilfinsu.

Māmiņa, kā parasti pirms došanās ceļā, pamazām iekaisa.

-   Puikam vajadzētu kārtīgi iemācīties svešvalodas,

tad viņam tādi nieki netraucētu.

>

-        Bet ir ar' muļķīgi, tētis rūca. Kad eju pa ielu, nemaz vairs lāga neapjēdzu, kur atrodos, un saprast nevar it neko. "Taste the…", tā tur rakstīts. Bet kas tad ir tas te?

-Atkal nepareizi, es taču tev teicu, ka jāizrunā "teist" un tas nozīmē "pagaršot".

-   Un kāpēc tad tur rakstīts nevis "pagaršot", bet…

Tā kā māmiņa vairs neatbildēja un vienā mierā

turpināja gludināt drēbes, tētis apsēdās uz krēsla un sāka pētīt apvidus karti.

-        Sakiet, ko gribat, bet es tomēr priecājos, ka nokļūšu laukos!

Nākamo strīdu izraisīja mans velosipēds. Es gribēju

to ņemt līdzi. Beigu beigās mums taču ir ratiņi velosipēdam tos var piestiprināt mašīnas aizmugurē.

Nekādā gadījumā, māmiņa teica. Sitas daikts tikai saskrāpētu laku. Turklāt mēs tur dosimies pastaigās vai arī brauksim ar pajūgu. Un paskaties, Alfon, te rakstīts "piedāvā izjādes iespējas".

-Atkal jau. Ko tās "izjādes iespējas" nozīmē? Būtu skaidri un gaiši uzrakstījuši "piedāvā zirgu" vai "piedāvā kamieli". Bet "izjādes iespējas" ir arī tad, kad tu sēdi jāteniski uz krēsla, tētis irgājās.

-         Paklau, vīrs, teica māmiņa, papūzdama matu šķipsnu no pieres, nesabojā nu man visu kantrīatvaļinājumu vēl pirms tā sākšanās.

Es no Floriāna aizņēmos kovboja tērpu, kas viņam bija karnevālā, bikses ar bārkstīm, ādas jaku, platu jostu un sudrabainu pistoli. To visu slepeni sastūķēju somā. Nu es biju sagatavojies, atlika vēl tikai patrenēties jāšanā uz cietā virtuves krēsla.

Tad mēs izbraucām. Jau pēc pusotras stundas bijām galā. Pavisam normāls ciems, nekā īpaši dēkaina. Pie veca šķūņa karājās liela izkārtne "Konnijas un Pētera Country Pension". Tur mēs piestājām. Mūs sagaidīja večiņa ar adīkli.

-        Bērni ir darbā, kāpiet vien augšā uz savu istabu, viņa rādīja uz greizām trepēm.

Istabā bija trīs gultas ar milzīgiem atsperu matračiem. Vispirms es pieskrēju pie loga; no tā pavērās skats uz tīri izslaucītu pagalmu. Tur bija tikai trīs kārnas vistas, bet nemanīja ne salona, ne zirgu.

-Ak tu pasaulīt, burkšķēja tētis, mazmājiņa ir vienu stāvu zemāk, un dušas arī mums nav.

-         Dārgumiņ, māmiņa jutās mazliet aizvainota, mēs taču gribējām kantrī, un tad nevar prasīt pārmērīgas ērtības.

Es uzvilku savu kovboja tērpu, bet māmiņa iekliedzās:

-        Nu pēc kā tu izskaties! Tūlīt met nost tās lupatas, uzģērb šortus un īspiedurkņu kreklu.

Tētis cieta klusu, iespējams, ka viņš ari labprāt būtu kļuvis par kovboju, taču viņam pārāk labi bija zināms, ka māmiņai nepatīk durties citiem acīs un ka viņa jūsmo par saules gaismu un svaigu gaisu, un tur nu neko nevarēja līdzēt.

Apkārtnē nekas neatgādināja Mežonīgos Rietumus. Māmiņa nokāpa lejā pie večiņas, tad, galvu kratīdama, uznāca atkal augšā un pastāstīja, ka mūsu saimnieki ir jauni ļaudis, kas pārbūvējuši veco stalli un pārdēvējuši to par "country pension". Tā kā "country" nozīmē "lauki", tad saimniekus nevarot saukt par meļiem tā vismaz apgalvoja māmiņa.

Turpat blakus sprauslādams sāka darboties kāds vecs traktors. Tad tas paripoja uz priekšu, izgrūžot melnus dīzeļdegvielas mākuļus.

-        Modelis no pirmskara laikiem, es secināju. Māmiņa iekāsējās un aizvēra logu.

-        Lai kas arī nenotiktu, mēs neļausim sabojāt mūsu atvaļinājumu laukos.

Viegli teikt. Atbilstoši pansijas reklāmai mēs gan saņēmām solītās brokastis, bet mums gribējās arī pusdienas un vakariņas. Ciema krodziņš bija slēgts "tehnisku iemeslu dēl".

-   Es netaisos ņemties pa virtuvi, pavēstīja māmiņa.

-        Tad iesim paēst kur citur, nedroši ieteicās tētis. Līdz tuvākajai pilsētai bija 14 kilometru, un pa vidu atradās divas lielas jaunceltnes, kur veidojās satiksmes sastrēgumi.

-         Bet es beidzot gribu jāt, es činkstēju, nevis mūžīgi nīkt mašīnā. Un lakstīgalu dziesmas arī vēl neesmu dabūjis dzirdēt un sienāžu sisināšanu ne tik.

Kad saimnieki pārradās mājās, izrādījās, ka tie nav nekādi kovboji vai laucinieki: vīrs strādāja krājkasē un sieva bija šuvēja.

Tētis nīgri klusēja, māmiņa mēģināja nepiespiestas tērzēšanas laikā noskaidrot, kur tuvumā ir tas reklāmas prospektā minētais skaistums. Bet saimnieks gribēja vispirms iekasēt mūsu naudu.

Padzirdējis, ka tuvumā ir ezers, tētis nopriecājās un gribēja iet makšķerēt, taču uzzināja, ka ūdens piesārņotības dēļ zivis ķert esot aizliegts.

-        Un peldēties arī nedrīkst? es vaicāju. Arī tas bija aizliegts.

-   Un kur ir zirgs?

Gados jaunais pansijas saimnieks jutās tik neveikli, ka gandrīz sāka stostīties. Jāšanai paredzēto poniju viņš bija izīrējis savam brālim, tagad tas veda akmeņus uz jaunbūvi, jo saimnieka brālis arī cēla kantrīpenšenu.

Mums ir āzis, teica omīte, varbūt tu vari pamēģināt jāt uz tā…

Kamēr mani vecāki un kantriļaudis turpināja sarunu vai, pareizāk sakot, strīdu, es devos uz stalli. Tas vēl oda pēc zirga, bet steliņģis bija tukšs, govju un vēršu aizgaldi rūpīgi izslaucīti un klusi. Vienā kaktā stāvēja saitē piesiets āzis; mani ieraudzījis, tas iemekšķinājās. Bet, tikko panācos tuvāk, āzis man iebadīja, un es atsitos pret sienas dēļiem.

-Ak tu gribi stāties pretī vecajam Alfonam? es iesaucos. Āzis atbildēja mekšķinot. Vienā lēcienā uzmetos tam virsū un iežmiedzu to starp saviem dzelžainajiem gurniem. Laime gan, ka manas kājas abās pusēs sniedzās

līdz zemei, jo āzis spārdījās kā īsts mustangs. Mūsu cīniņš nevilkās ilgi: āzis mani nosvieda un vēl pāris reizes pamatīgi iebukņīja ar saviem nejaukajiem ragiem.

Kliboju vien laukā. Tētis sēdēja uz šķūņa trepēm un pīpēja pīpi.

-   Vai sastiepi kāju? viņš līdzjūtīgi apvaicājās. Es klusēju. Tētis nopūtās.

-   Kaut mēs būtu vismaz riteņus paņēmuši līdzi: viņiem te ir tikai viens galīgi sagrabējis, un visu laiku staigāt kājām, kā sagribējusi tava māte, es nekādā ziņā nevēlos.

Lūk, tā vispirms viņi aizliedz man ņemt riteni un pēc tam vaimanā kā jau vienmēr. Vakarā mēs staigājām pa pļavu. Māmiņa saplūca raibu puķu pušķi un skaidroja mums, kāds augiem esot dziedinošs spēks; no tiem viņa grasījās vārīt zāļu tēju. Viņai šeit patika! Tētis slepus šķobīja ģīmi tā, lai to redzētu tikai es.

Naktī es slikti gulēju, man rādījās visādi murgi un sastieptā kāja bieži piesitās pie sienas. No rīta tētis teica, ka esot gulējis pavisam sūdīgi.

-   Paklau, vīrs, māmiņa brīdinoši iesaucās, tādus izteicienus taču nevar lietot zēna klātbūtnē. Bet tad viņa atzinās, ka arī viņai galva plīstot vai pušu.

-   Tur būs vainīgs tavs izcilais pļavas puķu pušķis, teica tētis. Tur iekšā ir kaut kas tāds, kas pārāk stipri smird.

Patiešām, kādai no puķēm bija tik stipra smarža, ka mums visiem sāka sāpēt galva, un māmiņai nācās izmest laukā savus skaistos ārstniecības augus.

Mūsu kantrīsaimniekus mēs tikpat kā nedabūjām redzēt, jo viņiem vajadzēja strādāt. Mājās palika vienīgi

omīte, un māmiņa bieži ar viņu tērzēja. Bet brīva laika mums nebija daudz Jo mēs bieži braucām ar savu auto uz pilsētu iepirkties un paēst viesnīcas restorānā: tur gatavoja tikai četrus ēdienus, un no tiem tad mēs arī pārtikām.

-   Tas būs viens sasodīti dārgs atvaļinājums, tētis īgņojās.

Beidzot, kad mēs braucām uz mežu sēņot, viņš pilnā gaitā iestūrēja mašīnu dziļā bedrē. Ass bija pārlūzusi, un auto vajadzēja aizvilkt uz remontdarbnīcu pilsētā. Tētis neganti lādējās. Māmiņa, gribēdama uzlabot viņa noskaņojumu, centās izlikties līksma.

-   Nu mēs iesim vēl tālākās pastaigās! viņa sauca.

Es izvairījos no pastaigām, kad vien radās iespēja.

Manīju, ka arī tētis labprāt būtu darījis tāpat, taču viņš nespēja pretoties māmiņas aizrautībai un turklāt negribēja ielaisties strīdos.

— Jūtos ļengans kā veca gaļa, viņš klusām ņurdēja.

Kad vecāki bija prom, es vilku mugurā savu kovboja tērpu un devos pie āža. Izdzirdis manus soļus pāri tukšajam pagalmam, tas tūdaļ sāka mekšķināt. Lai cik uzmanīgi es nezagtos tam klāt, reizumis pat rāpojot pa putekļaino grīdu, āzis tomēr mani vienmēr pamanīja un mekšķināja vēl skaļāk. Tad es drusciņ ieskrējos un lēcu āzim asajā mugurā. Biju nolēmis šo zvēru

pievārēt, tam vajadzēja kļūt rāmam kā pieradinātam savvaļas zirgam. Vismaz simts filmās biju redzējis, kā tas notiek.

Reizēm daudz netrūka. Pāris sekundes nezvērs šņākdams stāvēja pavisam mierīgi. Taču tad tas atkal sāka ārdīties, raujot galvu augšup un palecoties, līdz es atkal gāzos lejā. Bet ar to āzim vēl nebija diezgan, tas mekšķinādams badīja mani ar ragiem, kur vien pietikdams. īpaši āzis bija iecienījis kovboju platmali: sabakstīta vienos caurumos, tā jau izskatījās vairāk pēc sieta un bija arī sakošļāta. Nudien nezinu, ko lai saku Floriānam, kad atdošu sapostīto cepuri. Floriāns gan ir labsirdīgs, taču var kļūt ļoti nikns. Vislabākais būs paķert līdzi veselu kalnu šokolādes tā Floriānam ārkārtīgi garšo.

Māmiņa vienmēr pārbauda, kā esmu nomazgājies; viņai šķiet, ka es nepietiekami saziepēju ausis un kājas.

-   Nez no kura viņš mantojis tādas bailes no ūdens?

Katrā zinā manī viņš nav atsities, vina tad vienmēr atkārto.

-   Kā lai es kārtīgi nomazgājos tai mazajā izlietnē? es vaicāju, un tētis kaut ko piekrītoši nomurmināja.

-        Kāpēc viņš ir viscaur vienos zilumos? taujāja māmiņa, un man vajadzēja atbildēt. Taču es cietu klusu.

-    Paskaties šurp, mīļumiņ, viņa vērsās pie tēta, visa miesa zili zaļa!

-        Viņš būs kāvies ar ciema puikām, tas ir taisni kantrīpenšenas garā, līksmi teica tētis.

-        Neironizē, lūdzams, māmiņa atcirta. Man šeit patīk, es varu iztikt bez marmora vannas.

Mana līdzdalība sarunā kļuva lieka, un abi vecāki sāka strīdēties, kuram pirmajam ienākusi prātā doma par braukšanu šurp.

Jā, zilumi bija sāpīgi. Bet ciema puikas tur nevarēja vainot. Visā ciemā bija palikuši tikai divi sīkie. Pārējie bērni kopā ar vecākiem pavadīja brīvdienas citur. Nē, pie manām brūcēm vainīgs bija āzis.

-        Kā viņu īsti sauc? es vaicāju omītei, kura tagad reizēm gatavoja ēst arī mums kartupeļus mundieros un biezpienu vai sautētus kāpostus.

-        Mūsu vecais buks saucas Eluāršs, omīte šļupstēja. Tikai ar grūtībām varēju saprast viņas teikto, jo viņa nebija ielikusi zobu protēzes, tās stāvēja glāzē uz virtuves loga. Katrā ziņā izklausījās, ka viņa saka "Eluāršs".

/ Eluārš,

tu ezeli, nokļuvis stallī, es izsaucos cerība, ka āzis varbūt paklausīs, ja to uzrunās vārdā. Tas stāvēja rāmi, un es mēģināju to nospiest uz grīdas. Bet visā drīzumā biju iemantojis atkal jaunu lielu zilumu uz muguras.

Paldies dievam, kādu dienu divas nedēļas bija cauri, un es skaidri redzēju, ka tētis jūtas līksms, likdams čemodānus salabotajā auto. Māmiņa atvadījās no omītes ar buču. Es žigli iegāju stallī, atsēju Eluāršu un drāzos uz mašīnu. Diemžēl tētis bija aizslēdzis mašīnas

durvis, tāpēc man nācās traukties tālāk, un mežonīgais lops mina man uz papēžiem. Kad rikšoju garām, māmiņa trakoti skaļi smējās, bet man turpat aiz muguras plandījās āža šmulīgā bārdele.

-   Skrien prom, citādi viņš tev iebadīs! es uzsaucu māmiņai.

Te omīte pacēla gaisā savu spieķi un uzkliedza:

-   Mierā, Eluārš!

Un āzis paklausīgi iesoļoja atpakaļ stallī.

-        Lai ko jūs arī neteiktu, tas tomēr bija ļoti skaisti, braucot mājās, noteica māmiņa, ērti atlaizdamās sēdeklī.

-         Laime, ka vismaz laiks bija labs, istabā es no garlaicības būtu nobeidzies, piebilda tētis.

-        Paklau, vīrs, tev nemaz nav iztēles, tev vajag, lai cepti baloži paši lido mutē. Māmiņa pievērsās man. Un tev, Alfon, vai tev patika brīvdienas kantrīpenšenā?

Izlikos, ka man uznācis klepus, tā varēju palikt atbildi parādā. Atskārtusi, ka negrasos teikt neko labu par šīm divām nedēļām, māmiņa drūmi klusēja. Bet tad viņa iesmējās un sacīja: [— Dzimšanas dienā uzdāvināšu tev āzi. Lieliska izjādes iespēja, vai ne, Alfon? 7

Es draudīgi palūkojos viņā, un mēs tuvojāmies sastrēgumam pie pilsētas robežas.

JAUNIŅAIS MŪSU KLASĒ

Kādu dienu viņš nostājās klases durvīs un palika tur stāvam. Mēs uzreiz aptvērām: jauniņais!

Mūsu klases audzinātāja Kimberleina kundze bija pavēstījusi par viņa ierašanos jau pirms pāris dienām.

-        Nāc šurp, jaunais, te ir brīva vieta! viņam uzsauca Pits. Bet jauninais papurināja galvu un teica:

-        Šaubos, vai man tur patiks. Parasti es pats izvēlos, kuram sēdēt blakus.

Kaut kas vienreizējs! Uzrodas viens tipiņš ar ausī iespraustu sudrabainu pērli un tūlīt sāk lekties. Nekādas pateicības par to, ka viņu pieklājīgi uzrunā, taisni otrādi, šis atļaujas gvelzt tādas aplamības.

Es piecēlos, sapurināju muskuļus un skaļi teicu:

-        Labāk neuzprasies uz nepatikšanām. Pievaldies un uzvedies pieklājīgi. Tev jāsaprot, ka mūsu klasē visi turas kopā un no mums var arī dabūt pa degunu.

Jauniņais joprojām palika turpat stāvam un līksmi mūs vēroja.

-         Sīkais, kā tevi īsti sauc? vaicāja Jofijs, mūsu garākais čalis un dižākais sportists.

-        Mani sauc Albrehts Ahillejs Krauze, jauniņais atteica skaļi un skaidri.

Albrehts Ahillejs, tur jau bez iekšām var palikt. Tik idiotisku vārdu mums vēl nebija gadījies dzirdēt. Maiks Riko ierēcās:

-   Mēs sauksim tevi par Alī Ahi.

Visiem tas likās ārkārtīgi smieklīgi.

-        Jūs sauksiet mani par Albrehtu Ahilleju un nekā citādi, jauniņais atsaucās, joprojām mierīgi stāvēdams durvju ailē.

Tas mani galīgi sakaitināja; es nostājos viņam pretī, secināju, ka esmu mazliet garāks, un teicu:

-        Vari izteikt atzinību saviem vecākiem vajag taču mācēt izvēlēties bērnam tik traku vārdu. Albrehts A… otrais vārds man jau bija pagaisis no atmiņas.

-         Ahillejs, tas preteklis pabeidza manā vietā. Albrehts Ahillejs. Un kā sauc tevi? viņš vaicāja. Droši vien viņš runāja tik pieklājīgi tāpēc, ka bija galīgi pārbijies.

-Alfons, klasē mani sauc par Alfi. Bet tu nedrīksti mani tā uzrunāt, vai skaidrs?

-Alfons? viņš kratīja galvu. Es gan negribētu sev tādu vārdu. Izklausās pavisam jocīgi, pirmoreiz tādu dzirdu. Tā varbūt varētu dēvēt suni vai kādu klibu kaki.

Tā nu bija pamatīga bezkaunība, un turklāt viņš vēl laipni smaidīja. Piegāju tik cieši klāt, ka varēju saskaitīt vasarraibumus uz viņa deguna.

-        Vēl vienu vārdu un tu varēsi blenzt uz pasauli pa caurumu savā kreklā.

Viņš turpināja lūkoties uz mani un teica:

-        Labāk ne. Man nepatīk kauties. Un tad viņš vēl iesmējās, šitas lielībmaiss!

Mūsu ķīniete Lī Tau, kuru mēs saucam par Pipī un kura vienmēr cenšas visus samierināt, nostājās mums pa vidu:

-   Limstieties, esiet dlaudzīgi viens plet otlu!

Jauniņais palocījās Pipī nu gluži kā filmā un sacīja:

-         Tu paskat, apburoša, maza dāma no Tālajiem Austrumiem.

Viņš sniedza Pipī roku, meitene samulsusi pakniksēja.

-   Tagad pietiks! es iejaucos.

Es negrasījos atkāpties.

Bet klasē ienāca Kimberleina kundze un līksmā balsī sveicināja:

-   La-bu-rī-tu-sē-die-ties.

Un Albrehtam Ahillejam viņa teica:

-        Redzu, ka esi jau iepazinies ar jaunajiem draugiem. Es nešaubos, ka jūs labi sapratīsieties. Paldies dievam, jūsu jaunais draugs ir uzcītīgs skolnieks. Kur tu gribētu sēdēt?

Jauniņais norādīja uz Lī Tau.

Tur bija brīva vieta, un Pipī sīkā sejiņa uzdzirkstīja smaidā.

Tad izziņoja ugunsgrēka trauksmi, un mēs darījām visu, kas tādos gadījumos paredzēts. Taču mūsu kvēlās cerības, ka skola patiesi varētu nodegt, atkal nepiepildījās. Diemžēl tā bija tikai mācību trauksme. Mēs redzējām, kā vingrošanas skolotājs Donāta kungs ar lielu ugunsdzēšamo aparātu rokā skrien uz sporta zāli.

Nākamā stunda nenotika.

Biju jau mājās, kad atcerējos nekaunīgo jauniņo ar abiem viņa vājprātīgajiem vārdiem.

Vakarā pateicu tēvam, ka mans vārds man šķiet muļķīgs.

-        Kuru gan šais laikos vairs sauc par Alfonu? es niknojos. Varbūt tikai kādu suni vai klibu kaķi. Bet nejau nu mūsdienīgu cilvēku.

-        Ak tad es, tavuprāt, neesmu cilvēks? Un neesmu mūsdienīgs? tētis atjautāja. Viņu arī sauc par Alfonu. Tā ir nepārkāpjama ģimenes tradīcija, vienmēr jābūt kādam Alfonam. Mans tēvs, vectēvs, vecvectēvs, vecvecvectēvs… visi tā saukti! Arī Spānijas karaļi bija Alfoni.

-        Bet es dzīvoju citā laikā, es neesmu tavs vecvectēvs un neesmu arī Spānijas karalis. Un šo vārdu es nevaru ciest.

Māmiņa virtuvē bija dzirdējusi mūsu sarunu un tagad sauca caur cepto kartupeļu garaiņiem:

-    Es jau toreiz teicu: dosim taču tam puikam citu vārdu. Bet tavs tēvs būtu ar mieru drīzāk šķirties no manis nekā nosaukt tevi piedienīgākā vārdā.

Tētis nikni iešņācās. Es neatlaidos:

-   Un tad vēl tas stulbais Trīcvaidziņu uzvārds.

Māmiņa piekrītoši ieķiķinājās. Bet tētis vai uzsprāga no dusmām, visiem spēkiem viņš metās aizstāvēt arī šo uzvārdu.

-    Tas ir sens un dižciltīgs, viņš sauca. Māmiņa smējās. Tētis ar niknu sparu sāka stāstīt, kā viņa vectēvs esot izskaidrojis, no kurienes viņu ģimene ieguvusi šo uzvārdu. Kāds viņu sencis bijis slavens laupītājs, kurš laupījumu vienmēr atdevis nabagiem un kuru neviens nekad nav spējis notvert. Un ikreiz, kad viņu pārņēmis niknums, viņa vaigi sākuši trīcēt no dusmām, nevis no bailēm, to tētis atkārtoja trīs reizes. Un tad ienaidniekiem bijusi dūša papēžos.

-    Tas ir godājams uzvārds! tētis skaļi teica. Un, ja man no muguras kāds kliedza "Trīcvaidziņš mīkstpēdiņš", tad es tam sadevu pa ādu.

-   Ak, beigu beigās vārds ir vien skaņa un gaistoši dūmi, teica māmiņa, kurai gribējās, lai mēs mierīgi sasēstos ap vakariņu galdu.

-    Muļķības! tētis iekarsis sauca. Vārds jau nav nekāda mūzika, un ar dūmiem tam vispār nav sakara.

-   Bet to teicis Gēte, vai saproti, vīrs? māmiņa atcirta. Tad nu mēs ar tēti abi atzinām par labāku apklust. Gētem nevar strīdēties pretī, pat Kimberleina kundze kļūst pavisam nejauka, ja kāds nav stāvā sajūsmā par šiem vecmodīgajiem pantiem.

Tētis ēda un klusēja.

Māmiņa brītiņu kaut ko pārdomāja un beigās nopūtās:

-   Ak, pirms es stājos laulībā ar tavu tēvu Trīcvaidziņu, cik man bija jauks uzvārds, īsti sens un vācisks. Toreiz, kad es vēl biju jauna dispečere.

-        Jā, tava māte tiešām bija laba darbiniece, piebilda tētis, cerēdams novirzīt māmiņas domas no uzvārda, viņa būtu taisījusi karjeru, tikai diemžēl uzņēmums bankrotēja.

Par to viņi bieži mēdza runāt, to visu es jau zināju. Bet man gribējās zināt, kāds tad bijis māmiņas uzvārds, jo tas nekad netika pieminēts.

-        Pirms izgāju pie tava tēva, mans meitas uzvārds bija Krauze, māmiņa sapņaini teica.

-   Nē! es ieblāvos. Tikai ne Krauze! Vai tu varbūt

>

esi rados ar kādu Albrehtu Ahilleju Krauzi?

-Ar ko? pārvaicāja māmiņa, kura niknojās tāpēc, ka arī šis uzvārds man nepatika.

-        Nē, tad jau es labāk saucos par Trīcvaidziņu, es teicu, un tētis piekrītoši pamāja.

Noskaņojums pie vakariņu galda nebija sevišķi līksms.

Mani klasesbiedri pamazām atkusa pret Albrehtu Ahilleju. Viņš vienmēr bija pieklājīgs un savaldīgs, turklāt labi mācījās, norakstīt viņš gan nedeva, bet labprāt starpbrīžos šo to paskaidroja.

Sākās ar Floriānu. Viņa auss ļipiņā bija iedurta sarkana pērlīte, arī Maiks Riko nodevējs tāds ieradās ar auskaru.

Visās malās to vien dzirdēja, kā Albrehts Ahillejs tur…, Albrehts Ahillejs šite…

Vienīgi mūsu vingrošanas skolotājs Donāta kungs uzskatīja, ka auskari ir tīrā ākstīšanās un turklāt sportojot tie varot kļūt bīstami.

-        Tur es jums piekrītu, teica Krauze un izvilka pērli no auss ļipiņas, kad mums vajadzēja spēlēt rokasbumbu.

-   Atā, pērlīt, ha-hā, es skaļi iesmējos.

-Alfon, tu visu laiku tikai blenz apkārt, tāpēc pasēdēsi uz sola rezervistos, paziņoja vingrošanas skolotājs.

Un es biju tā priecājies, ka varēšu šai spēlē paipuisītim jauniņajam parādīt, kā pa vārtiem bliež īsti vīri.

Drīz arī Pitam ausī parādījās pērlīte. Vienīgi mēs ar Jofiju neļāvām sevi apvest ap stūri.

Viņš slepeni iebaro tos ar kaut kādu narkotiku. Tāpēc visi pret viņu ir tik mīlīgi, teica Jofijs, kurš šo to saprata no dzīves un vēl nesen bija visu meiteņu varonis. Tas preteklis lej sīrupu ausīs Pipī, Manū un Betijai, viņš ar savu pieklājību un labajām sekmēm sajūsmina visus sievišķus un skolotājus arī tici man, tur darbojas narkotika, Jofijs nevarēja vien nomierināties.

-        Un tad vēl tā pērle ausī, to taču ir bīstami nēsāt, es teicu. Un tagad viņi visi arī sākuši ko tādu bakstīt sev ausīs.

Beidzot mēs abi runājot bijām tā iekaisuši, ka nolēmām Krauzi pēc stundām sagaidīt parkā un notēst. Kad viņš būs dabūjis pa mizu, beidzot iestāsies miers un klasē viss atkal ies kā agrāk.

-        Bet mums jārīkojas godīgi, Jofij, es teicu. Abi reizē mēs nedrīkstam klupt viņam virsū, tas būtu gļēvi.

-        Labi, darīsim to pa vienam, atsaucās Jofijs. Katrs savu pusi.

Gandrīz tā arī notika, tikai citādi, nekā mēs bijām iecerējuši.

Pirmajā dienā nekas neiznāca, jo Krauzes kungu pavadīja divas čivinošas dāmas Manū un Betija.

Nākamajā dienā viņš soļoja viens.

Viņš nepievērsa uzmanību tam, ka mēs viņu gaidām. Jofijs nostājās viņam ceļā.

-        Hei, Ziemsvētku vecīt, mums jāaprunājas, Jofijs ņirdzīgi uzsauca.

-        Taisni tā, Ziemsvētku vecīt, es piebildu, lai viņam būtu skaidrs, ka tur esmu arī es.

Albrehts Ahillejs palika stāvam un, neatsakoties no savām derdzīgi pieklājīgajām manierēm, pamāja ar galvu.

-   Labprāt parunāšos. Ko tad jūs gribat zināt?

-        Lūk, ko! iesaucās Jofijs, gribēdams saķert viņu aiz padusēm. Pēc tam es varēju saskatīt tikai roku un kāju virpuli, un vēl pēc tam Jofijs gulēja zem krūma un berzēja plecu.

-   Un tu, Alfon? Krauze rāmi vaicāja.

Godīgi sakot, pēc tikko redzētā man vairs negribējās itin neko. Bet, kā jau tas dzelžainajam Mežonīgo Rietumu varonim piederas un tāds taču es esmu es pastiepu dūres uz priekšu un teicu:

-   Tu aptaurētais Krauze, tūlīt es tevi piebeigšu.

Metos viņam virsū ar slaveno japāņu paņēmienu - ar spērienu pa pakausi, kam būtu vajadzējis nogāzt viņu uz vietas zemē. Bet mana pēda vienu sekundi šūpojās Krauzes plaukstā, pēc tam viņš pagriezās, un es nokritu krūmos blakus Jofijam.

-        Novēlu patīkamu mājupceļu, Albrehts Ahillejs pieklājīgi mūs uzrunāja, tad pasmīnēja un devās prom.

-        Tīrā sagadīšanās, es bildu, laikam mēs abi šorīt esam izkāpuši no gultas ar kreiso kāju.

-        Es taču teicu, ņurdēja Jofijs, lasīdams krūmu lapas laukā no matiem, viņš lieto narkotikas, citādi viņš nevarētu mūs… "pieveikt" Jofijs tā arī nepateica. Bet gan mēs viņam vēl parādīsim.

Un mēs aizklibojām.

Mājās man klupa virsū māmiņa.

-Alfi, kāpēc tev saskrambāta auss? Un kāpēc tu pievelc kreiso kāju?

Atrunājos ar negadījumu vingrošanas stundā, bet māmiņa satraukusies apņēmās par to vecāku sanāksmē vēl aprunāties ar vingrošanas skolotāju.

Mēs dzelžainie vīri Jofijs un Alfis patiesi nepadevāmies. Jofijam radās doma, kā mēs varētu samalt miltos to pretīgo Krauzi.

-        Iestāsimies boksa klubā, četras nedēļas kārtīgi trenēsimies un pēc tam iztaisīsim no viņa saldo kukurūzu.

Jofijs zināja, kur atrodas boksa klubs, un mēs devāmies turp.

Treneris, pavecs, dzīslains maza auguma vīrs, vērīgi mūs nopētīja. Tad viņš teica, ka mēs esot atnākuši uz pikniku; netiku skaidrībā, vai tā ir zobošanās vai uzslava. Lai nu kā, viņš atļāva mums piedalīties treniņā.

Mums gribējās steigšus iemācīties to, ko Jofijs sauca par sitieniem ar plaukstas iekšpusi un grūdieniem ar galvu, bet ringā mēs vēl netikām ielaisti. Mums lika skriet.

-        Elpot jums vajag, pareizi elpot; trīs minūtes tas ir par ilgu, elpa ir boksa dvēsele, vecais treneris

atkārtoja to vēl un vēlreiz, un mēs klusībā sākām viņu dēvēt par misteru Elpu.

Mums vajadzēja skriet un vingrot un to es nevaru ciest. Nācās pat izpildīt špagatu, un tad es samežģīju kājas. Un tā četras nedēļas no vietas, un ne miņas no boksēšanās.

Misters Elpa bija ievērojis, cik mēs īgni.

Ja pareizi elposiet un būsiet gana veikli, tad nākamreiz drīkstēsiet iet pie bumbiera.

Jofijs rādīja uz ādas maisiem, kas nokarājās no griestiem. Nākamās četras nedēļas mēs zvetējām pa bumbieriem.

Misters Elpa turpināja mani dresēt:

-        Sitienam jānāk no pleca un zibens ātrumā, atvēzienam jābūt neieraugāmam, vajag, lai tas nav pat nojaušams. Veiklāk, veiklāk.

Vienmēr viņš atrada, kur piesieties.

-        Tu atkāpies par tālu, tā pretinieks tevi saķers aiz apkakles. Sitienam jānāk no pleca, ātri kā zibenim. Un elpo pareizi!

Te elpa, te plecs; nudien, man vairs nebija nekāda prieka turpināt. Ja Jofijs ik reizes pēc treniņa dušā nedziedātu "Par vienu soli atkal tuvāk atriebei", es noteikti būtu metis visu pie malas.

Tad vajadzēja izpildīt speciālus vingrinājumus kājām un pie liela spoguļa boksēties ar savu ēnu. Redzot sevi tā lēkājam, es jutos kā balerīna.

-         Jāiztur! Jofijs kunkstēja. Krauze vēl dabūs trūkties.

Mēs kārtējo reizi lēkājām pa ringu, un misters Elpa mūs vēroja. Pēkšņi viņš pameta ar roku, likdams mums apstāties.

-        Nemaz nav slikti, sasniegta gluži ciešama fiziskā forma, viņš teica. Turklāt esat bijuši centīgi, neviens treniņš nav izlaists. No jums kaut kas varētu iznākt, kaut gan… Bet slikto, ko bija gribējis par mums teikt, viņš beigās paturēja pie sevis. Tikai piebilda, ka mēs drīz varētu sākt mācīties īsto boksu. Mēs ar Jofiju apskāvāmies.

Tomēr, pirms mēs ķeramies pie lietas, viņš gribot mums vēl kaut ko parādīt un tad trenera sejā parādījās tāda izteiksme, it kā viņš grasītos mums pasniegt dāvanu. Izrādījās, ka lielajā zālē sarīkots treniņa mačs diviem lielmeistariem un mēs drīkstējām iet palūkoties, lai šis skats mūs uzmundrinātu.

Mēs devāmies turp.

Lielajā zālē bija troksnis un drūzma, visi spiedās ap trim ringiem.

Misters Elpa aizvilka mūs uz turieni, kur boksējās paši jaunākie.

-   Tie ir divi izcili talanti, skatieties vērīgi un kļūstiet tādi paši.

Vecais treneris uzsita mums uz pleca un pagaisa. Mēs iekrampējāmies solā. Ringā virpuļoja kājas un dūres.

-   Jā, labi, žiglāk… Maini pozīciju… Pustālo distanci… treneris skaļi izkliedza komandas. Biezo galvas aizsargu dēļ abi bokseri izskatījās pēc milzu skudrām.

Tas nu man godīgi jāatzīst tie tur ringā patiesi bija meistari. Pat tādi zaļknābji kā mēs nevarēja to neredzēt.

Pēkšņi es šausmās sastingu. Tas viens taču bija… Vēlreiz vērīgi ieskatījos, un nepalika vairs nekādu šaubu: ķiveres dēļ seju gan bija grūti pazīt, bet tur ringā patiešām cīnījās mūsu ienaidnieks Albrehts Ahillejs! Viņa dūru sitieni dārdēja kā automāta zalves. Viņš eleganti atlēca sāņus, izvairījās no pretinieka un tad atkal nobēra veselu sitienu krusu.

-   Man palika slikti, mums jāiet, čukstēju Jofijam ausī. Viņš, stulbiķis, vēl neko nebija pamanījis.

-Augsta klase, sevišķi tas kreisajā pusē, viņš bija pilns apbrīnas. Tas kreisajā pusē bija mūsu neciešamais jauniņais.

Nodārdēja gongs, raunds bija beidzies. Ringa tuvumā daži atzinīgi aplaudēja. Sita plaukstas arī Jofijs, kurš joprojām neko neapjēdza. Bokseri paklanījās taisni tā, kā jauniņais toreiz bija palocījies Pipī priekšā.

Tad Albrehts Ahillejs aizdejoja līdz virvēm, palūkojās uz publiku un iesaucās:

-   Tas ir ko vērts, veči! Jofijs atnācis uz treniņu!

Tagad gan Jofijs kļuva balts kā krīts un sāka nemierīgi dīdīties. Es biju pakritis zem sola, tāpēc Albrehts Ahillejs mani laimīgā kārtā neieraudzīja.

Es četrrāpus izmanījos laukā no zāles.

Nākamajā dienā Jofijs man vaicāja, kur es esot pazudis. Es paskaidroju, ka jutos slikti, kā jau biju teicis. Droši vien būšu pārskrējies pie mistera Elpas.

-     Bet es pierakstījos boksa klubā uz palikšanu, lepni sacīja Jofijs. Albrehts Ahillejs man to silti ieteica, un viņš ir kolosāls čalis, vari man ticēt. Mūsu visu nākotnes cerība! Un man arī tagad ausī ir pērle.

Es cietu klusu. Varbūt Krauze patiešām nebija slikts puika. Bet lai tāpēc es sāktu viņam pieglaimoties, kā tagad to darīja pat Jofijs, nu nē, Trīcvaidziņi tik zemu nekad nav krituši un nekritīs.

-    Man gribētos iedurt ausī mazu auskaru ar pērlīti, es tā starp citu ieteicos pie vakariņu galda. Bet māmiņa, sākusi iebilst, nemaz vairs nespēja apstāties.

-    Tu taču neesi nekāds huligāns. Auskari domāti meitenēm, nevis puikām. Turklāt tas maksā naudu, un auss var iekaist…

Kad māmiņa bija izgājusi laukā, tētis, traukus novākdams, teica:

-    Alfi, es pats diemžēl vairs nevaru valkāt neko tādu. Bet, ja tev šķiet, ka tā tu izskatīsies šiki, tad kāpēc gan ne? Es reiz liku sev uztaisīt tetovējumu pie elkoņa vai vari iedomāties, kā tad šķendējās tava omīte?

Lūdzu tēti, lai vēlreiz parāda man tetovējumu, es zināju, ka tur ir mazs, daudzkrāsains pūķis. Tētis jau gribēja uzlocīt piedurkni, bet tad ienāca māmiņa, un tētis atteicās no sava nodoma.

Varbūt man iztikt bez auskara, kuri tagad ir visiem, bet ņemt un tetovēties? Tad klasei atkal būtu ko pabrīnīties, varbūt brīnītos pat Albrehts Ahillejs. Un visi atkal teiktu, ka Alfis ir kolosāls čalis.

.

KĀ ES AIZKRĀSOJU SAVU MĪLESTĪBU

Jā, atzīstos, es to ar krāsas baloniņu uzsmidzināju uz tilta. Es zināju, ka mūsējie tur reti iet garām, un Manū gāja uz skolu pa citu ceļu, tātad viņa to nekad neizlasīs. Un tomēr es biju pats sev un pasaulei paziņojis, ka ir kāds nevienam nepazīstams Alfons, kurš iemīlējies kādā tikpat nezināmā Manū.

Manū tikai nesen bija sākusi mācīties mūsu klasē, viņa bija ieradusies no ziemeļiem un ļoti jauki runāja lēni un gari stiepjot vārdus. Citi tāpēc smējās un apsaukāja viņu par "Zivs galvu", bet man patika viņas izruna, un vēl vairāk man patika viņas izskats. Garum gari, tumši mati un gari, gaiši roku nagi. Agrāk es nelikos ne zinis par sievietēm, visas viņas bija dumjas un ākstīgas. Bet Manū bija pavisam citāda. Un, vai nu tā bija patiesība, vai arī tikai joks, bet es smidzināju krāsu uz mūra, ar lieliem, baltiem burtiem uzrakstot "Alfons mīl Manū". Turklāt īpaši svarīgi bija tas, ka neviens to neizlasīs, katrā ziņā neviens no tiem, kas

mani pazīst, un pati Manū arī ne. Es nemūžam neatzītos, ka esmu to rakstījis, pat ja komanči mani piesietu pie moku staba.

Un tomēr kāds to bija izlasījis! Taču ne Manū, ne arī Floriāns vai Perijs, ne ari Pits vai Jofljs, šai zinā es varēju justies drošs. Šāviens ķēra mani no gluži citas puses.

Kādu dienu pie vakariņu galda tētis vaicāja māmiņai:

-   Vai vari iedomāties, ka kādu cilvēku sauc par Manū? Māmiņa, kas vienmēr visu uztver nopietni, brītiņu

padomāja un tad pakratīja galvu.

-   Kā tev kaut kas tāds iešāvies prātā? viņa taujāja.

Es sēdēju kā uz atombumbas un droši vien biju viscaur piesarcis, līdz pat kāju pirkstiem. Bet es joprojām žigli cilāju karoti.

-Alfon, tētis turpināja, varbūt tu vari iedomāties kādu, kas tā saucas? Nez vai tas ir viņš vai vina? ' > >

Es purināju zemu noliekto galvu.

Puikam šovakar nemaz nav ēstgribas, teica neko nesapratusi māmiņa.

Tad tētis tik gari, it kā viņam vajadzētu izstāstīt veselas filmas saturu, runāja par to, kā šodien braucis pa apkārtceļu un zem dzelzceļa tilta izlasījis uzrakstu, kurā pieminēts Manū vārds.

-        Un kas tad ir? vaicāja māmiņa. Tam taču nav nekādas nozīmes. Paklau, vīrs, kāpēc tu vienmēr noņemies ar tādām blēņām? Un kāpēc tey ievajadzējās braukt pa apkārtceļu, tev taču tur nekas nav meklējams?

Tētis kļuva īgns, uzmeta man tikai ašu skatienu, labu laiku neteica neko un tad sāka runāt par kaut ko citu, ne vairs par vārdiem.

Bet es pazīstu savu tēvu jau pietiekami ilgi, tāpēc zināju, ka viņš vēl atgriezīsies pie Manū un tieši tad, kad es tam vismazāk būšu sagatavojies. Un tā ari notika! Pēc pāris dienām mēs visi sēdējām pie televizora un gaidījām, kad sāksies krimiķis, un tad tētis pēkšņi teica:

-        Vai atceraties? Pirms kāda laiciņa es jums stāstīju par Manū par vārdu, kas uzskribelēts uz mūra.

Māmiņa paraustīja plecus, tā likdama saprast, ka tētim nevajadzētu atkal sākt gvelzt aplamības.

Tētis ieturēja ilgu pauzi un tad skaļi sacīja:

-   Tur rakstīts: Alfons mīl Manū!

Māmiņa sāka ar kurpes pazoli švīkāt grīdu; tā bija slikta zīme.

-        Krimiķis sākas, es čukstēju, bet māmiņu vairs nevarēja apstādināt.

-Alfon, ko tas nozīmē? Atbildi taču!

Pirms es paguvu kaut ko bilst, iejaucās tētis.

-         Ir vairākas iespējas. Varbūt to uzrakstījis kāds ienaidnieks, kāds greizsirdīgais. Vai varbūt Manū… Tēvs atkal ieturēja ilgu pauzi. Vai arī pats Alfons.

-        Kurš Alfons? māmiņa joprojām bija neizpratnē. Bet tad viņa beidzot apjēdza, nobālēja un sāka skraidīt pa istabu.

-Tas nav iespējams. MūsuAlfis tā nedarītu. Nekādā gadījumā! To nebūs rakstījis viņš. Viņš jau nemaz nezina, ko nozīmē mīlestība.

Tad nu man sanāca smiekli un es ilgi ķiķināju. Nepaguvu ne apskatīties, kad māmiņa bija man iešāvusi

pa ausi.

-        Bravo! iesaucās tētis. Tas nu gan bija ļoti peda-go-ģis-ki, madam.

Māmiņa nevarēja norimties.

-        Un no kā tad tas delveris uzzinājis, kas ir mīlestība? Taču jau no sava tēva. No manis katrā ziņā ne. Un tad viņš ar to apsmērē visas sienas. Jā, un kas īsti ir Manū?

Es neatbildēju. Šķielēju uz televizoru, kur turpinājās krimiķis. Tētis sarauca pieri un teica, ka nekad neesot dzirdējis par meiteni ar tādu vārdu. Vismaz viņa laikā tādu nav bijis. Viņš varot atcerēties vienīgi Manitū, indiānu diženo dievību.

-        Vai tu nemaz neesi spējīgs runāt nopietni, vīrs? māmiņa šņāca. Un, kas attiecas uz tavu laiku, cik daudz draudzeņu tad tev bija, kad tu biji tik vecs kā Alfons?

Tētis parēķināja uz pirkstiem un smīnot teica:

-    Sešas!

Māmiņa sašutumā atmeta galvu, es mēmi rādīju uz ekrānu, kur pašlaik norisinājās pirmā slepkavība.

-   Kas ir Manū? māmiņa jau kliedza.

-   Kāda meitene. Manuela, es rāmi sacīju.

Tētis ziņkāri vaicāja, vai Manū esot skaista, un izteica cerību, ka man ir pietiekami laba gaume. Es pamāju. Vai skaista tie ir nieki, tā likās māmiņai, galvenais esot raksturs, tam jābūt labam.

-        Viņš taču netaisās to meiteni precēt, tētis sāka niknoties.

-        Varbūt tomēr, es pamanījos iestarpināt, ar vienu aci skatīdamies, kā komisārs atkal dzenas pa nepareizajām pēdām.

Māmiņa sasita plaukstas un iesmējās.

-        Viņš grib precēties, ak tu mīļais dievs, nē, tur jau var nobeigties no smiekliem.

-        Protams, ne jau tūlīt pat, un turklāt es zinu, no kā rodas bērni, es sacīju, un māmiņa apklusa. Tētis norūca:

-   Labi jau labi, bet ne ātrāk kā desmitajā klasē, norunāts?

Es augstsirdīgi pamāju ar galvu. Māmiņa kūsāja sašutumā.

-Atkal jūs abi sākat savus dumjos jociņus. Tās taču ir galīgas aplamības. Kas Alfonam darās tai paurī? Mīlestība! Haha! Viņam vajadzētu iemācīties rakstīt bez kļūdām un vairāk palīdzēt mājas darbos…

Es jau zināju, kas tagad gāzīsies pār manu galvu: iznest atkritumu spaini, nopirkt maizi, notīrīt riteni, iztīrīt istabu ar putekļu sūcēju, neizsvaidīt burtnīcas, nogriezt klusāk mūziku… Sai vietā arī tētis sāka piekrītoši māt ar galvu; tāpēc, ka es klausos skaļu mūziku, viņš atkal nostājās pret mani.

Tas bija garš un trokšņains vakars. Krimiķi es tā arī neredzēju, noklausījos vienīgi mūziku filmas beigās.

Nākamajā dienā Manū man teica:

-   Mīļais Alfon, vai tu vakar skatījies krimiķi? Es to neredzēju, jo tantei bija dzimšanas diena. Vai nevari man garajā starpbrīdī izstāstīt, kas tur notika?

Tā būtu bijusi mana lielā izdevība. Man karsts pārskrēja pār kauliem. Es vēlreiz pietvīku, atskārtis, ka iepriekšējo vakaru esmu aizvadījis nevis pie teļļuka, bet pārrunās ar vecākiem, diskutējot par mīlestību un dzīvi.

-   Es arī neredzēju to filmu, klusām teicu Manū.

-    Nu kā tad! Ko citu no tevis var sagaidīt. Manū atmeta galvu gandrīz tāpat kā mana māmiņa. Iešu pajautāt Floriānam. Viņš tik jauki prot stāstīt. Nav jau pēc tevis nekādas vajadzības, tu vārguli…

Varu vienīgi vēl piebilst, ka tā izbeidzās mana mīlestība pret Manū. Uzrakstam pāri es pārsmidzināju violetu krāsu. Māmiņa reiz, ziņkārības dzīta, bija gājusi garām tai vietai un vakarā teica:

-   Ko jūs abi tur pļāpājāt par uzrakstu? Es nekā tāda tur neatradu. Jūs vienmēr stāstāt aplamības.

-   Stulbie sievišķi, es nomurmināju; tas, protams, bija tēmēts uz Manū un pārējiem klases skuķiem.

-    Ko tu tur teici? māmiņa aizdomīgi vaicāja. Es paraustīju plecus. Man nebija nekādas patikas māmiņai sacīt, ka mīlestība ir tīrā stulbība. Ka tā var aiziet bojā viena krimiķa dēļ.

.

KĀ ES GANDRĪZ VAI KĻUVU PAR ČEMPIONU RITEŅBRAUKŠANĀ

Vienmēr atkārtojas viens un tas pats: iesākumā liels troksnis, un beigās čiks vien iznāk. Kādu dienu Jofijs pārkliedza starpbrīža troksni:

-   Paklausieties jūs visi! Mums jāsarīko velosipēdistu sacīkstes, kross pa šķēršļotu apvidu. No uzvarētājiem sastādīsim komandu un tad izaicināsim uz sacensībām paralēlklašu zēnus.

Pamazām visi noklusa.

Nu Jofijs varēja kārtīgi izskaidrot savu plānu. Viņš gribēja rīkot velokrosu kalnā aiz pilsētas parka. Mēs visi piekritām un kliedzām "jā". Vienīgi meitenēm atkal bija iebildumi: viņām nepatika tas, ka mēs gribam izaicināt vienīgi zēnus. Beigu beigās meitenes arī protot braukt ar riteni, kliedza Manū. No smiekliem mēs gandrīz vārtījāmies pa soliem. Un Floriāns teica:

-    Jūs taču nedomājat, ka skuķis varētu iegūt kādu no pirmajām vietām? Ir taču skaidrs, ka neviena no jums neiekļūs komandā, jūs maijvabolītes. Un tādēļ

mums nebūtu nekādas vajadzības piņķerēties ar meitenēm.

Tad pagāja diezgan ilgs laiks. Sacīkstes pagaisa no prāta. Kādu dienu es atkal par tām atcerējos un vaicāju Jofijam:

-        Kā tad nu paliek ar tavu superīgo ideju? Tagad visiem gribas tikai futbolu spēlēt, pat meitenēm.

Jofijs atkal sāka klaigāt par velokrosu, un visi piekrītoši māja ar galvu vai sauca "jā". Pēc ilgas prātošanas mēs nolēmām rīkot sacīkstes trešdienas pēcpusdienā.

Kā jau vienmēr: iesākumā lielais troksnis…

Četras meitenes nevarēja piedalīties tāpēc, ka gāja uz vingrošanas pulciņu, Albrehts Ahillejs gatavojās turnīram un nedrīkstēja kavēt treniņu, Maikam Riko vajadzēja braukt ciemos pie vecmāmiņas, Lī Tau bija saaukstējusies, Floriānam vajadzēja mājās gaidīt ogļu pārdevēju, Deivam nācās atteikties tāpēc, ka viņam bija nozagts ritenis un tēva smalko kalnu velosipēdu viņam neļāva ņemt. Un tā joprojām.

Beidzot izrādījās, ka krosā piedalīsies tikai trīs riteņbraucēji: Alfons, Pits un Manū. Un kur tad pats ģeniālās idejas autors Jofijs? Viņš pieteicās būt par šķīrējtiesnesi. Vakar viņš mājās bija nokritis pa trepēm un salauzis divus pirkstus.

Lepni vicinot ieģipsēto ķepu, viņš teica:

-         Es pieskatīšu, lai viss noris, kā pieklājas. Došu komandu startam.

It kā mēs nevarētu paši tikt galā.

Sacīkšu trase sākās biezos krūmos; pa smilšainu taciņu vajadzēja braukt pāri pļavai augšā lielajā kalnā, tad pa stāvu nogāzi lejup līdz mežam un tad pa šauru ceļu atgriezties krūmājā. Un tā četrreiz no vietas. Jofijs bija atnesis vecu papīra lenti, ko apsiet uzvarētājam. Uz tās bija rakstīts "Gods un slava", un Jofijs stāstīja, ka viņa tēvs to ieguvis zēna gados jāšanas sacīkstēs.

Mēs gatavojāmies startam kā īsti profesionāļi. Manū ilgi noņēmās gar šortiem un beigās sasprauda matus. Pits airējās ar rokām un dziļi elpoja. Es masēju ikru muskuļus un veicu pietupienus.

Tad mēs nostājāmies pie starta līnijas.

Jofijs uzvedās, kā tiesājot pasaules meistarsacīkstēs. Viņš nogūlās zemē un pārbaudīja, vai kāds ritenis nav izvirzījies par centimetru uz priekšu.

Tad viņš ietaurējās:

-   Uzmanību gatavību -

Pits tūlīt sāka braukt, tāpēc Jofijs svilpa un sauca:

-    Stop, atpakaļ!

Viņš mums vēl izskaidroja, ka jāapdzen vienmēr no kreisās. Es rādīju ar pirkstu uz lidojošu putnu un vaicāju:

-         Vai tiešām tu domā, ka šai mazu bērnu spēlē es ļaušu kādam sevi apsteigt?

Otrajā reizē viss izdevās kā nākas. Kad Jofijs nokliedza "starts", es šāvos prom. Bet tad man kreisā kāja noslīdēja no pedāļa un es sāku līkumot. Man aiz muguras Pits auroja:

-   Ei, Trīcvaidziņ, kas ar tevi notiek?

Atskanēja krakšķis. Nebūdams nekāds izcilais krosa braucējs, Pits bija iegāzies krūmos.

Es tikai uzmetu viņam skatu un tūlīt drāzos tālāk, jo Manū bija izrāvusies priekšā.

Kā tāda kalnu kaza viņa veikli un žigli virzījās augšā pa kalna nogāzi. Es minos viņai no muguras. Kalnam ap vidu man nācās kāpt zemē no riteņa. Uzcēlu to uz pleca un, smagi velkot elpu, soļoju uz priekšu. Manū jau bija augšā un ripoja prom.

Smilšainā taka veda gandrīz vai stāvus lejā. Dabūju strauji bremzēt, lai nenogāztos.

Velns un elle, Manū bija izrāvusies vēl tālāk priekšā.

Es pukšķēju kā veca lokomotīve.

Trakā ātrumā padrāžos garām trim veciem kungiem, kas sēdēja mežmalā. Viņi bija atnesuši uz turieni dārza galdu un saliekamos krēslus un nosēdušies pavēni uzspēlēt kārtis. Viņi lūkojās uz mani un kaut ko

sauca. Droši vien viņi gribēja mani uzmundrināt, un es pamāju viņiem sveicienu.

Pie finiša stāvēja Jofijs un Pits. Pits rādīja savu saliekto aizmugurējo riteni un skumīgi man kaut ko sacīja. Bet es nedrīkstēju ne apstāties, ne pat piebremzēt, man vajadzēja panākt Manū, kura nemaz vairs nebija redzama.

Uz priekšu, Alfon, piedod tempu! kliedza Jofijs.

Es jau arī piedevu tempu, taču uz tā sasodītā kalna smiltis lipa pie manām riepām kā Sahāras tuksnesī. Manū jau bija tikusi līdz augšai un skatījās, kur es esmu palicis. Viņa pat pamāja ar roku. Nu pagaidi tu man! Es drāzos viņai pa pēdām un saucu:

-    Tu kalnu kaza tāda, es tevi panākšu, lai kā tu arī necenstos.

Lejā mežmalā trīs vecie kungi vairs nesēdēja pie sava galda, viņi bija piecēlušies un atnākuši līdz mūsu krosa

trasei. Garāmtraucot es viņiem uzsaucu:

>

-    Es to skuķi panākšu! Es viņu apdzīšu, viņa vēl dabūs trūkties. Varat man ticēt!

-     Kaut kas nedzirdēts! man nopakaļ sauca viens no vecajiem kungiem; viņš bija ģērbies īpaši platās, zaļās bermudās. Viņš pacēla nolūzušu zaru un meta ar to man. Laikam gribēja mani vēl pasteidzināt. Pits vairs nestāvēja pie finiša, viņš bija aizklibojis uz mājām. Jofijs auroja:

-   Saņemies taču, citādi meitenes nems virsroku.

? ' >

Viņam jau bija viegli runāt, viņam nevajadzēja dragāt pa kalniem un lejām, cauri smiltīm un pļavām.

Saskatīt Manū es vēl varēju gluži labi, man pat izdevās tikt viņai gabaliņu tuvāk, bet tad atkal atpaliku par vairākiem metriem.

Vecie kungi mežmalā nostājās man ceļā un satraukti vicinājās ar rokām. Nekādi nesapratu, kas viņiem uznācis. Ar mokām izvairījos no sadursmes un iesaucos:

-  Varat likt galvu ķīlā, ka es to kalnu kazu vēl panākšu.

Šīs ir Trīcvaidzina sacīkstes. >

Nebiju gan pārliecināts, ka tā ir svēta patiesība. Man tikai gribējās nomierināt vecos kungus.

Pie finiša Jofijs kratīja galvu.

-        Tu tizlais putns tāds, viņš sauca man nopakaļ, un tu atļausi Manū sevi pieveikt, nē, tur jau trakam jāpaliek.

Tad es saslējos seglos un sāku mīt pedāļus kā TURDEFRANS. Dzinu savu braucamo augšā kalnā. Nolāpīts, tagad es skaidri redzēju, ka Manū vairs nepanākt.

Un tad mani notvēra trīs vecie kungi! Norāva mani no riteņa un ielenca no visām pusēm.

-        Man taču jāpanāk tas skuķis, laidiet mani vaļā, es nikni dvesu.

-        Tas tev patiktu gan, zeņķi, teica kungs platajās bermudās. Auro te pilnā kaklā, neļauj citiem priecāties par meža klusumu un vēl gribi piekaut jauku meiteni. Būtu gan kaunējies.

Abi pārējie piekrītoši māja ar galvām un atkārtoja:

-   Kaunēties tev vajadzētu.

-        Ko jūs runājat? Es taču nedomāju kauties, man viņa tikai jāpanāk.

-        Un tad vēl palaiž muti. Tādi ir tie nekaunīgie mūsdienu bērni. Kaut kas nedzirdēts! Vecie kungi bija ļoti sašutuši, un tas viens zaļajās bermudās mani visu laiku purināja.

-        Mēs braucam krosu, es mēģināju viņiem izskaidrot situāciju.

-        Smalki izdomāts. Tu tikai gribi dzīties pakaļ meitenei un kauties.

Es izrāvos un steigšus sāku mīt pedāļus, bet Manū vairs nebija redzama.

Pie finiša es vairs nespēju pabraukt. Jofijs drūmi klusēja.

-        Pie visa vainīgi trīs vecie kungi, kas mežmalā sit kārtis. Tie mani aizkavēja, citādi es būtu viņu panācis.

Jofijs ņirdzīgi iesmējās.

-        Vai nekas labāks tev neienāca prātā? Alfon, krosam tu nepavisam nederi. Tava uzvedība nav sportista cienīga. Es esmu šo sacensību tiesnesis, un es tevi diskvalificēju.

Nokritu zālē un elsu kā nokusis suns.

Drīz Manū bija beigusi ceturto apli. Viņa pacēla gaisā abas rokas.

-   Es uzvarēju. Kur mana lente? viņa sauca.

Jofijs apskāva Manū un apsēja viņai ap kaklu veco lenti.

-   Izskatās stulbi, es murmināju.

-        Tev vienkārši skauž, Manū augstprātīgi teica. Piecēlos un paspiedu viņai roku, kā jau tas lielajā sportā pieņemts.

Mājās māmiņa gribēja zināt, kā man veicies.

-        Nemaz nebija slikti, es atbildēju un jau gribēju pazust savā istabā.

-   Varbūt tu uzvarēji?

-        Nē, es paliku otrajā vietā, es sacīju. Māmiņa sajūsmināta sasita plaukstas.

-         Brīnišķīgi. Sirsnīgi apsveicu. Un kuru vietu dabūja Manū?

Muļķīgā kārtā biju māmiņai izstāstījis, ka Manū piedalīsies krosā.

-        Viņa palika priekšpēdējā, es nočukstēju. Promiedams vēl dzirdēju, kā māmiņa nopūšas:

-        Žēl gan, viņa taču ir tik jauka meitene. Kas zina, varbūt tu viņu aizkavēji.

Es jau nemaz netiku mānījies. Viss atkarīgs no redzes viedokļa. Bet es nozvērējos nekad vairs nenodarboties ar riteņbraukšanu, lai kā arī Jofijs mani neaicinātu.

.

KĀ MANS RESNIS PĀRVĒTĀS PAR MĀMIŅAS SISĪ

Man tik ļoti gribējās kādu dzīvnieciņu.

Uz Ziemsvētkiem taču drīkst vēlēties itin visu, bet, tikko es izteicu šo vēlēšanos, uzreiz sākās strīds. Bet ne jau ar mani, strīdējās māmiņa ar tēti. Māmiņa iesāka ar savu iemīļoto teicienu "galīgi izslēgts". Un tādā tonī, ka man uzreiz bija skaidrs cerību nav.

Bet tētis nelāvās iebaidīties.

>

-         Kāpēc tad tā, saldumiņ? Dzīvnieks taču varētu Alfonu labvēlīgi ietekmēt. Zēnam tad rastos jauni pienākumi. Viņam būtu kāds, ko pieskatīt.

Es atskārtu, ka tētis atbalsta manu vēlēšanos, bet māmiņa neļāva viņam turpināt.

-         Nez kurš kuru tad pieskatītu? Ne jau nu Alfons dzīvnieku. Alfonam taču bail pat no pelēm.

Tas nebija godīgi no viņas puses. Man peles patīk tīri labi, tikai ne dzīvoklī. Un māmiņa vēl piebilda:

-        Un turklāt, kad tu mani uzrunā ar "saldumiņ", es kļūstu divkārt piesardzīga. Tad es zinu, ka tu gribi mani uz kaut ko viltīgi pierunāt. Bet tam nav jēgas.

Jebkurš dzīvnieks ņemtu pār Alfonu virsroku, viņam jau bail pat no zirnekļiem.

Tad es iejaucos sarunā.

-        Es taču nemaz negribu zirnekli, un bail man nav ne no kā. Ja vajag, es varu arī zvelt.

Lai pierādītu savu spēku, es uzsitu pa galdu, un tēta glāze ar apelsīnu sulu apgāzās.

-         Nu jūs redzat tiklīdz sākas runas par dzīvniekiem, tā aplamības vien sanāk, izsaucās māmiņa. Viņai nebija taisnība, jo glāze apgāzās nejau dzīvnieka dēļ, bet tāpēc, ka es esmu tik stiprs. Tētis saslaucīja izlijušo sulu un teica:

-        Ir jau arī tādi dzīvnieki, kas varētu aizsargāt Alfonu. Kārtīgs buldogs, piemēram, tas aiztrenks prom katru zagli vai bandītu.

V

Māmiņa smējās.

-    Jā, vienīgi tā mums vēl trūkst milzu suņa mūsu mazajā dzīvoklītī. Kur tad tas jūsu buldogs gulētu, ko? Varbūt tavā gultā, vīrs, un tu ietu gulēt gaitenī?

-     Es puikas gados arī gribēju sev kādu mājdzīvnieku, visu laiku gribēju. Bet mana māte nevēlējās tāpat kā tu, Gitij. Vienu vienīgu reizi man nopirka mazo papagailīti, tādu ķēmīgu putneli…

Kad tēvs uzrunā māmiņu ar "Gitij", tas nozīmē, ka viņš ir noskaities. Māmiņa to pamanīja un novirzīja

sarunu sānus. >

-    Ir jau arī mazi dzīvnieciņi, viņa teica jau daudz rāmāk, kādu no tiem Alfons varētu aprūpēt, un tādam nevajadzētu arī tik daudz vietas kā lielam lopam, un tas nesmirdētu tik stipri kā lietū salijuši suņi.

-        Kaķi ir ļoti mīlīgi, un tie arī palīdz sargāt māju, tētis iestarpināja.

-        Bet tie arī smako, jo īpaši, kad tiem uznāk vajadzība. Kaķu ateja smird taisni briesmīgi.

Tātad uz kaķi arī nebija ko cerēt. Tētis atkal sāka īgņoties.

-        Gitij, mēs esam pazīstami jau tik ilgus gadus, bet es nemaz nezināju, ka tu esi dzīvnieku ienaidniece.

-        Dzīvnieku ienaidniece? Es? māmiņa pārjautāja. Es taču uzaugu laukos. Starp visvisādiem dzīvniekiem. Un es zinu, par ko es runāju, tur bija suņi, kaķi, gaiļi, cūkas, aitas…

-        Man nevajag ne aitu, ne cūku. Un buldogu arī ne, gribu tikai mazu sunīti, es iesaucos. Bet māmiņa palika pie sava, viņa savā dzīvoklī nepacietīšot pat ne pundurpūdeli tie lietus laikā arī smirdot, par to viņa bija pārliecināta. Itin kā pie mums lītu bez apstājas!

-        Tas varētu būt arī putns papagailis vai kanārijputniņš, es ierunājos un raudzījos uz tēti. Taču māmiņai likās, ka tie vienmēr čivinot un klaigājot un šai apkaimē trokšņa jau tāpat esot pietiekami.

-   Zivtiņas? jau gandrīz zaudējis cerības, es vēl jautāju.

-         Jūs abi taču pie pirmās izdevības apgāztu akvāriju un appludinātu dzīvokli, un tad kaimiņiem samirktu apmetums.

-         Kāpēc tad mēs? tētis bija sašutis. Gan jau tu pati to paveiktu. Lielajā tīrīšanas dienā, tad tu noteikti ar putekļu sūcēju nogāztu akvāriju. Tā tas notiktu!

Viņai vienmēr esot tā jāsteidzas ar mājas darbiem taisni tāpēc, ka mēs, vīrieši, nenākot palīgā, sauca māmiņa, aiz dusmām tumši pietvīkusi. Ha! Tētis sāka uz pirkstiem uzskaitīt visus mūsu pienākumus: iznest atkritumu spaiņus, aizgādāt papīrus uz makulatūras punktu, reizēm nomazgāt traukus, nodot pudeles, pirkt veļas pulveri…

-   Un es, gribēju jau uzskaitīt, kā es palīdzu saimniekot.

-   Labāk turi muti, tu esi viens izlaists puika. Manā bērnībā, kad biju tik vecs kā tu, man vajadzēja smagi nostrādāties…

Šo dziesmu es jau zināju no galvas, tāpēc sāku skatīties laukā pa logu.

-   Vismaz jūras cūciņu taču varētu, tā noteikti patiks arī tev, tētis gribēja salīgt mieru.

Māmiņa kratīja galvu.

Dzīvnieks neesot nekāda spēļlieta; lai es labāk rotaļājoties ar kaut ko tehnisku, nevis ar dzīvu radību. Turklāt tā es varēšot labāk sagatavoties savai nākotnes profesijai, tā domāja māmiņa. Lai nu kā, šīs garās sarunas beigās viņa strikti noteica:

-   Tātad tas nu būtu skaidrs: nekādu dzīvnieku šai mājā nebūs. Nekādā gadījumā. Vai arī es pārvākšos, un tad jums būs jātiek galā vieniem pašiem.

Tētis cieta klusu. Es arī klusēju. Ko tur vairs varēja piebilst? Kaut ko jau viņi man Ziemsvētkos uzdāvinās varbūt smalku spēļu kompjūteru ar miljons baitu atmiņu, kaut arī tādu man nemaz negribas. Bet zvēriņu vini man nedāvinās nekad un nemūžam, tiešām žēl!

Bet zem Ziemsvētku eglītes nebija nolikts ne kompjūters, ne kabatas lukturītis ar tālo staru no tāda es ari neatteiktos. Bet tur gulēja kurpju kaste ar izgrieztiem caurumiem.

-   Nu, Alfi, taisi vien vaļā, tikai uzmanīgi un tā, ka neapgriez ar apakšu uz augšu, māmiņa smaidot mudināja.

Es nemaz nespēju noticēt savām acīm: tur iekšā bija dzīvnieks! Jauks, mazs trusītis! Es noskūpstīju vecākus, īpaši sirsnīgi es sabučoju māmiņu, kura beigās tomēr bija samierinājusies ar zvēriņu. Vai varbūt viņa tīšām bija tā iebildusi, lai iznāktu lielāks pārsteigums? Mēs kopīgi prātojām, kā dzīvnieciņu nosaukt;

atkal jau izcēlās strīds. Tētis ieteica vārdu "Resnis", un es viņam pievienojos. Trusītis bija apaļīgs, ar siltu, maigu spalvu. īsts Resnis vai varbūt Resne.

Māmiņa teica, ka šis vārds esot pārāk izplatīts. Un apaļīgs mans trusītis nemaz neesot. Tas nabaga dzīvnieciņš ir gluži kārns. Viņam tikai ir kupla vilna. Tik maigu radībiņu nekādā gadījumā nevar saukt par Resni.

Priecīgus Ziemsvētkus! es iesaucos, lai pārtrauktu diskusiju, un mēs kopīgi nodziedājām KLUSANAKTSSVĒTANAKTS. Izklausījās ļoti jocīgi, jo tētis rūca galīgi šķērsām.

Ar Resni viss notika pavisam citādi, nekā mēs ar tēti bijām domājuši.

Dzīvnieciņš taču bija uzdāvināts man, bet taisni es trusim nepavisam nepatiku. Kad panācos tuvāk, tas sāka klusu un spalgi smilkstēt. Ja mēģināju trusi pievilināt sev klāt, tas lēkšoja prom. Tieši tāpat tas izrīkojās arī ar tēti. Bet tētis tāpēc nedusmojās, tikai smējās un teica:

-  Jā, tas grib tikai pie sievišķiem. Uz mata kā visi Rešņi.

Tur tētim bija taisnība.

-   Nāc nu šurp, mans mazais Sisī, māmiņa maigi čivināja. Un trusis tūdaļ glaudās viņai klāt un ļāvās paņemt klēpī. Lai kur māte arī neietu, mans Resnis visur viņai sekoja.

-   Sisī, ak tu jaukumiņ, māmiņa sauca atkal un atkal. Kad viņa gludināja, trusis tika apsēdināts blakus un rāmi tupēja uz tīrās veļas kaudzes. Ja es atļautos ko tādu!

-   Kāpēc tu Resni vienmēr sauc par Sisī? es vaicāju; godīgi sakot, man bija uznākusi tāda kā greizsirdība.

-   Resnis tas izklausās pārāk rupji. Sisī ja gadījumā tu vēl neesi to aptvēris tā ir mīlināmā forma no

varda "trusis", un skan taču loti jauki, vai tad ta nav, Alfi?

Es jau varēju nepiekrist un iebilst, bet ko tas līdzētu? Tik un tā trusis bija un palika nevis mans Resnis, bet māmiņas Sisī

Un kā viņa to dzīvnieku izlutināja! Sisī sauksim arī mēs trusi šai vārdā labprāt skrubināja gultu pārvalkus, krēslu kājas un durvju stenderes visur rēgojās mazo zobu pēdas. Parasti māmiņa mēdza šausmīgi satraukties pat par visniecīgāko skrambu manā istabā, bet tagad viņa tikai noteica:

-   Paskat, kas viss tam zvēriņam pa spēkam.

Kad Sisī bija sagrauzis tēva sandales, tēvs zaudēja pacietību.

-        Gitij, šī lopiņa sabiedrība ir pārāk apgrūtinoša. Tev bija taisnība mazos dzīvokļos nevar turēt dzīvniekus.

-  Vai tiešām es būtu tā teikusi? māmiņa negribēja ticēt.

-         Saldumiņ, nākamsvētdien mums pusdienās būs truša cepetis ļoti garšīgi stilbiņi.

Māmiņa izplūda asarās.

-   Tikai pār manu līķi, viņa šņukstēja. Jūs esat necilvēki. Un Alfons vēl smīn, klausoties sava tēva zemiskajos priekšlikumos. Nāc šurp, Sisī!

Un Sisī lēkšoja pie māmiņas, lāva sevi paņemt rokās un glaudīt. Māmiņa iespieda seju pūkainajā kažociņā. Godīgi sakot, man arī neizdotos norīt ne kumosa no tā garšīgā truša cepeša.

Beidzot māmiņai tomēr nācās atzīt, ka tā nevar turpināties.

-    Sisī par maz kustas, viņam vajag izskrieties. Lai Alfis izved dzīvnieciņu laukā. Alflm pašam arī nekaitēs izvēdināt smadzenes.

-   Mani taču tas lops neklausa. Kā tad lai vedu viņu pa ielu? es vaicāju.

Bet māmiņai netrūkst atjautības. Turklāt viņa nekad neatsakās no tā, ko ieņēmusi galvā. Kādā zooveikalā viņa atrada pundursuņiem domātu ādas siksnu. Tā bija Sisī ļoti piemērota. Bet trusis pie siksnas nevis lēkāja man līdzi, bet ļāva sevi vilkt un vēl nikni sprausloja man virsū.

-   Tas puika taču ir dzīvnieku mocītājs, kāda veca dāma sašutusi kliedza un iezvēla man pa muguru ar lietussargu. Pēc pāris dienām Trīcvaidziņu ģimene

saņēma vēstuli bez nosūtītāja adreses. "Jūsu dēls ir ļoti ļaunc puika. Viņš sit trusi. Aizlieciet viņam tā darīt. Dzīvnieku drauks."

Māmiņa gandrīz vai sāka raudāt, taču vairāk viņu uztrauca nevis vēstules saturs, bet gan kļūdas.

-   Tā būtu varējis uzrakstīt tu pats, viņa man teica. Pēc tam aizdomīgi manī palūkojās.

-   Varbūt tu tiešām Sisī spīdzini, kad es neesmu tuvumā? viņa vaicāja. Tev taču vajag sargāt mūsu Sisulīti.

Bet no tā nekas neiznāca, tāpēc ka Sisī šņāca un metās prom, tikko es paņēmu rokā kaklasiksnu. Tāpēc Sisī vešanu pastaigā nācās uzņemties māmiņai.

-   Viss man šajā ģimenē jādara vienai pašai, viņa nopūtās. Bet tu mūs pavadīsi tas uzlabos tavu raksturu.

Tā nu mēs trīs māmiņa, Sisī un es klīdām pa ielām un parkiem. Sisī paklausīgi soļoja pie siksnas, brīžam paskrubinot kādu krūmiņu. Apkārtējie bija sajūsmā. Kāds pavecs kungs mums uzsauca:

-    Uzņemiet to videofilmā un ļaujiet parādīt televīzijā. Ienāks smuka naudiņa. Viņš zīmīgi rīvēja rādītājpirkstu pret īkšķi.

-    Patiešām, un kāpēc ne? to māmiņa jautāja nevis man, bet sev pašai. Nauda viņai gan nelikās tik svarīga, bet viņa labprāt būtu izrādījusi pasaulei savu mīļo Sisī.

Mums taču nav videokameras, es atgādināju māmiņai. Pie kāda skatloga ar sārtu un melnu dāmu apakšveļu viņa ilgi palika stāvam. Tā kā viņa raudzījās skatlogā, tad nevarēja ievērot to, ko redzēju es. Un es redzēju lielu, melnu suni. Mūs ieraudzījis, tas vispirms pārsteigts apstājās, tad lieliem lēcieniem metās uz mūsu pusi.

Es cerēju, ka suns pievērsis uzmanību nevis lāga zēnam Alfim, bet Sisī. Te nu kaut kam vajadzēja notikt, suns dvašoja jau tepat blakus.

Māmiņa iekliedzās. Turpretī Sisī lēca sunim pretī, kaklasiksna bija diezgan gara.

-Alfi, dari taču kaut ko! māmiņa kliedza. Nestāvi kā stabs! Sisī draud briesmas!

Suns apostīja trusi un ierūcās, kad Sisī palēcās vēl tuvāk. Tagad es redzēju, kā suns lēnām sāk vicināt kuplo asti. Cik nopratu, tā bija laba zīme. Tad suns uzlika milzu ķepu Sisī uz galvas. Man šķita, ka tam nebija ļaunu nolūku, drīzāk tas aicināja draudzēties. Māmiņa nolēma, ka tas nozīmē ko citu, un skali ievaidējās.

Trusis klusi iepīkstējās un nokratīja ķepu. Palēcis vēl par plaukstas platumu tuvāk, tas ieskrāpēja tik

tiešām, manas acis rādīja pareizi iekampa ar zobiem nabaga lopiņam melnajā, miklajā purnā. Suns ievaimanājās un atsprāga atpakaļ.

-        Jumbo, nāc šurp! pa lielu gabalu sauca kāds vīrietis. Ko jūsu sīkais kvekšķis nodarījis manam nabaga Jumbo?

Māmiņa pacēla Sisī rokās un dzestri teica:

-        Vajag labāk pieskatīt savu zvēru. Un man, starp citu, nav vis nekāds kvekšķis kā jums, man ir mīļš, mazs trusītis.

Lepni kā grāfiene māmiņa ar Sisī rokās devās prom.

-        Labi darīts, Sisī, kod tik droši visiem niknajiem suņiem, viņa čukstēja trusim garajā ausī.

Kad tētis pārnāca mājās, māmiņa bija izgājusi iepirkties, tādēļ notikušo viņam pastāstīju es. Tētis negribēja ticēt. Es aizvilku tēvu pie Sisī. Trusis skrubināja mazu, raibu paklājiņu.

-        Man gandrīz patiktu labāk, ja tas zvērs būtu šitam ķēries klāt pa īstam, tētis nomurmināja. Es pasmīnēju. Tieši tāda doma bija ienākusi prātā arī man.

Tad māmiņa slēdza vaļā durvis un sauca jau no sliekšņa:

-   Vai zini, dārgumiņ, mūsu Sisī sakoda un aizdzina prom milzīgu, melnu suni…

Tas nu gan ir ko vērts! tētis izlikās sajūsmināts.

Un man viņš vismaz reizi nedēlā

aizrāda, ka vienmēr jāsaka taisnība! Nē, dzīve reizēm tiešām ir grūta. Nemaz nebūtu slikti būt trusim.

KĀ ES GĀJU PELDĒTIES

Laiks bija sutīgi karsts, un es braucu uz peldētavu. Bieži es nevaru to atļauties, jo ieejas maksa ir augsta un mana kabatas nauda nav pietiekami liela. Bet, kā jau teicu, bija karsts un es gribēju peldēties. Pirms mešanās ūdenī es nolēmu aplūkot apkārtni. Privātdetektīvs Maks Millers, kura sērijas televīzijā es nekad nelaižu garām, vienmēr atkārto: "Vispirms tiec skaidrībā un tikai pēc tam rīkojies." To viņš cenšas ieskaidrot savai palīdzei Pollijai, tikai viņa neņem vērā šādus padomus. No manis gan iznāktu labs detektīva palīgs, jo es mēdzu rīkoties tieši pēc šī principa. Biju ģērbies vecajās, gaišzilajās peldbiksēs (stilīgās peldbikses, ko man uzdāvināja dzimšanas dienā, māmiņa atkal bija tik labi nobāzusi, ka nekādi nespēja atrast), un šajā diezgan vecmodīgajā paskatā es staigāju apkārt, neuzkrītoši vērodams, kas notiek.

Neko sevišķu nemanīju.

Un tomēr! Tur iepretī bija sastājies liels bars bērnu un jauniešu. Lēnām, lai neizskatītos, ka mani pārņēmusi pārlieka ziņkāre, es virzījos turp. Maks Millers vienmēr saka Pollijai: "Jāsaglabā vienaldzīga sejas izteiksme, kā pokera spēlmanim tā, lūk, mana mīļā."

Bet Pollija uztraukumā vienmēr sāk vaibstīties un samaitā detektīvam visu spēli. Pie baltas mūra sienas stāvēja divi kultūristi, tie grozījās un pumpēja muskuļus.

Stulbi. Pretīgi. Bet es droši vien biju vienīgais, kuram tā likās. Ik reizes, kad tie abi nostājās kārtējā pozā, atskanēja neprātīgi aplausi.

Tad es starp sajūsminātajiem skatītājiem ieraudzīju Betiju un Manū. Viņas skaļi spiedza, kad tie tur abi grozījās un izrādīja savas druknās muguras.

Nepaguvu laikus noslēpties, un Betija mani pamanīja.

-   Re, kur Alfis! viņa iesaucās. Visi skatieni novērsās no kultūristiem un pievērsās man. Sadusmojos ne pa jokam, sajuzdams, ka esmu notvīcis sarkans, bet tur neko nevarēja līdzēt. Betija un Manū cauri drūzmai spiedās man klāt.

-   Vai nav forši? Betija vaicāja.

-   Stulbi. Man tas liekas baigais stulbums.

Manū savilka lūpas kā uz svilpošanu, un tas nozīmēja, ka viņa ir nikna. Viņa nopētīja manas izbalējušās, vecās peldbikses.

-   Tev laikam skauž, ka tie tur ir tik kolosāli vīrišķi? viņa vaicāja.

-   Toties galvā viņiem tukšums, es atteicu.

-   Un tu pats? Manū sašuta. Tu salīdzinājumā ar tiem abiem sportistiem esi tikai pelēns. Un tad vēl bāls kā tārps.

-   Jūsu bikini jau arī neizskatās pēc pēdējā modes kliedziena, es atcirtu, un Betija samulsusi paraustīja savu sakrokojušos krūšturi.

Mēs taču vēl neesam nosauļojušās brūnas, viņa gribēja noslēgt mieru, tāpēc mainīja tēmu. Bet gan jau pagūsim. Vai iesim uz virpuļbaseinu?

Es labsirdīgi pamāju ar galvu un aizsoļoju pa priekšu, Manū un Betija man sekoja, atstājot kultūristus turpat stāvam. Tātad Alfis viņām tomēr patīk labāk, es apmierināts secināju.

Virpuļbaseinā viļņi svaidīja mūs uz visām pusēm, krietna deva ūdens iešļācās man degunā, es ieniru un kutināju Betijas kājas, viņa spiedza un spirinājās. Bet Manū spārdījās kā zirgs. Tad mēs gājām uz sauļošanās pļaviņu; tur es noslaucīju abām meitenēm muguru, un šīs, aplamnieces, murrāja kā kaķi.

Saule spoži spīdēja. Es secināju, ka patiesi esmu pārāk balts, tāpēc gulēju un grozījos, cerēdams drīz iedegt tumši brūns no visām pusēm. Manū iezieda mani ar savu krēmu. Pēc tam viņai sagribējās saldējumu, taču naudas viņai nebija. Aizgāju uz ģērbtuvi, izņēmu no skapīša savu kabatas naudas atlikumu un ielūdzu abas dāmas uz saldējumu. Detektīvs Maks Millers arī vienmēr uzvedas kā džentlmenis, pat ja viņam darīšana ar īstām slepkavniecēm.

"Leidīz ferst," tā viņš vienmēr saka, un tagad tā teicu arī es. Betija pameta ar galvu un iekodās melnajā saldējuma lāstekā, ko biju viņai pasniedzis.

Manū atkal nebija apmierināta.

-    Nav diez ko garšīgs, Mollera saldējums ir daudz labāks.

-    Jā, bet šeit tas nav dabūjams. Sāku jau niknoties par to, ka biju sekojis Maka Millera ieteikumam pirmās apkalpot dāmas. Tad meitenes gribēja iet ūdenī; mēs nopeldējām pāris apļu aukstajā baseinā, bet drīz atkal izkāpām malā.

Pēc tam mēs spēlējām galda tenisu, un Manū uzvarēja, jo viņa prot to negodīgo griezto servi.

Mēs jutāmies gluži līksmi, tomēr kaut kas man lāga nepatika. Sākumā netiku skaidrībā, kas par lietu. Bet tad paskatījos uz traucēkli ar Maka Millera acīm, un man pārskrēja aukstas baiļu tirpas.

Mēs tikām novēroti!

Kāds vīrietis stāvēja pie baseina malas un nenolaida no mums ne acu. Iespējams, ka viņš tā skatījās jau labu laiku, tāpēc man tā kņudēja āda. Viņš bija gara auguma, tievs un ļoti spalvains, viņa vēders bija noaudzis pavisam melns. Zodu ieskāva bārda. Viņa saulesbrilles bija no bieza stikla, tādas parasti nēsā nežēlīgie gangsteri.

Piesardzīgi parādīju meitenēm slepeno aģentu un izteicu savas aizdomas, bet Manū piesita ar pirkstu pie pieres.

-   Vienmēr tu kaut ko sagudro.

-         Neskatieties uz to pusi! es šņācu caur zobiem. Apvaicājos, vai viņas ir redzējušas filmas ar detektīvu Maku Milleru; Betija bija noskatījusies kādas pāris, Manū nevienu pašu: viņa to visu uzskatīja par tīrajām blēņām, laikam jau tāpēc, ka pati ir tikpat neapķērīga kā Maka palīdze Pollija.

-         Palieciet mierīgi sēžam. Vecais zēns Alfons ies paskatīties uz to putniņu tuvāk.

Es pagājos atpakaļ līdz mūrim, kur joprojām izrādījās kultūristi, tad apmetu neuzkrītošu līkumu un beidzot soļoju aizdomīgajam vīram garām.

Tuvumā viņš izskatījās vēl bīstamāks. Pa pusei pliks pauris, tumšas brilles, bārda un spalvains vēders, nu visīstākais noziedznieka tips. Man viņš nepievērsa nekādu uzmanību, tikai joprojām lūkojās uz meitenēm.

Varbūt viņš gribēja meitenes nozagt, lai izspiestu izpirkšanas naudu kā Maka Millera pēdējā filmā? To prieku es nolēmu viņam izmaitāt.

Svilpodams pagāju viņam cieši garām. Bet viņš skatījās tikai uz abām meitenēm, tur nebija nekādu šaubu.

Kad izstāstīju, ko man izdevies atklāt, nobijās arī meitenes.

-         Taisāmies prom, pazūdam no šejienes, Betija satraukti čukstēja.

-        Saglabājiet mieru, mums jāizliekas, ka neko neesam pamanījuši. Sekojiet man.

Kad gājām pāri pļaviņai, es pieliecos un izlikos, ka man jāpakasa pēda. Paskatījos atpakaļ: vīrietis mums sekoja!

Vajadzēja meklēt glābiņu bēgot; arī Makam Milleram reizēm neatliek nekas cits.

Es pačukstēju meitenēm, ka mums kopīgi jāpazūd pūlī.

Mēs drāzāmies projām. Stulbā Betija sāka spiegt. Pāris puiku mēģināja mums aizlikt priekšā kāju, un Manū vienam iezvēla ar celi pa vēderu.

-        Mums jāizturas neuzkrītoši, es dvesu. Netaisiet taču tik baismīgu troksni.

Pa vidu trakajam skrējienam es atskatījos. Garais melnmatis nepavisam nebija atpalicis, viņš joprojām mums sekoja.

Viņa kalsnās rokas airējās pa gaisu.

Priekšā gar mūri auga biezi krūmi. Es vilku meičas turp.

Mēs ienirām biezajā lapotnē.

-   Te ir auksts, drīz sāka činkstēt Betija.

-         Un te smird, viņai piebalsoja Manū. Tā bija taisnība. Daudzi izmantoja krūmāju kā tualeti, jo tā bija uzcelta pārāk tālu. Es arī pats reiz biju tā darījis.

-        Neko nevaru saost, es teicu, droši vien smaka nāk no tavas mutes, Manū.

Bet gangsteris patiesi nezināja, kur esam palikuši.

Kas lai zina, kā tas viss beigtos, ja Betija nebūtu izbāzusi galvu par tālu laukā no krūmiem. Viņa piesauc nelaimi uz mata kā detektīva palīdze Pollija.

Vīrietis bija mūs ieraudzījis un strauji tuvojās.

-        Žigli uz virpuļbaseinu, es izvēlējos nākamo glābšanās ceļu.

Manū no baseina malas ielēca ūdenī. Betija palika stāvam.

-   Es neprotu lēkt uz galvas, viņa vaimanāja.

Tad es viņu vienkārši iegrūdu iekšā; ar skaļu plīkšķi

viņas vēders atsitās pret ūdens virsmu.

Vīrietis bija turpat aiz muguras, viņš pamāja ar roku, pasmīnēja un ielēca baseinā.

Lēciens viņam nemaz nepadevās labāk kā Betijai.

Mums apkārt virpuļoja viļņi, un uz kādām pāris minūtēm es izlaidu gangsteri no acīm; viņš laikam nebija nekāds dižais peldētājs.

"Atkratījāmies," tādos gadījumos saka Maks Millers, aizkūpinot cigāru.

Nē, es biju maldījies tas vīrs atradās pavisam netālu un mežonīgi svaidījās ar rokām, pūloties piepeldēt tuvāk.

Skriesim pie peldētavas pārziņa un visu pastāstīsim, Betija bija tuvu asarām.

-        Un kadi tad mums ir pierādījumi? Viņu tūlīt atkal izlaidīs brīvībā, un tad viņš vēl labāk varēs mūs izsekot. Esmu daudz ko iemācījies no Maka Millera un varbūt dienās pats kļūšu par privātdetektīvu.

Tad Manū ienāca prātā glābjoša doma.

-        Kāpsim ārā un skriesim uz dāmu ģērbtuvi. Tur viņš netiks iekšā.

Un tā mēs drāzāmies uz priekšu; es nemaz neaptvēru, ko daru, tikai sekoju asistentes ieteikumam. Bet ik reizes, kad Maks Millers dara to, ko ieteikusi Pollija, viss noteikti iziet šķībi.

Mēs ieskrējām dāmu ģērbtuvē, un Manū aizcirta durvis. Glābti!

-         Alfon, šeit taču var nākt tikai dāmas, Betija pēkšņi ievaimanājās. Tu nedrīksti te būt.

To es nemaz nebiju iedomājies. Bet tad Manū no sava skapīša izņēma lielu dvieli, aptina to man ap galvu un sasēja mezglā.

-         Tagad tu esi omīte un drīksti te būt. Tas nu man jāatzīst, ka Manū dūšas netrūkst.

Tad es ieraudzīju, ka Betijas acis izplešas apaļas kā bumbas un Manū saraujas čokurā.

Man mugurā iespiedās auksts pistoles stobrs. Aizsmakusi balss teica:

-        Beidzot tiku jums klāt. Sasodīts, stāviet jel rāmi. Dabūju gan nomocīties jūsu dēļ.

Apcirtos apkārt un pacēlu dūri. Bet pats sapinos lielajā dvielī. Un tad ieraudzīju, ka pistoles stobrs īstenībā ir tikai mafiozi garais, slapjais pirksts.

-        Mums naudas nav, tikai tam puikam kaut kas ir, viņš pirka mums saldējumu, Betija činkstēja.

-        Sasodīts, man taču nevajag naudu, vīrietis teica; viņš pasmīnēja un noņēma tumšās brilles, jo ģērbtuvē bija krēslains. Man vajag jūs.

Tad Betija skaļi iešņukstējās. Manū drebēja rokas. Un ko tad Alfons, Maka Millera cīņubiedrs? Ak vai, arī viņš nezināja, ko iesākt. Saukt palīgā?

Tas bandīts taču man tūlīt gāztu pa galvu. Kost? Viņš dabūtu mani zemē ar vienu zvēlienu pa zodu. Boksēties? Rokas viņam bija garas kā pērtiķim…

Glābiņš uzradās negaidīti, kā vecās filmās.

Atnācējs gan nebija policists un neviens no tiem uzpūstajiem muskuļu kalniem arī ne, tikai resna, veca kundze. Pavisam slapja viņa ieklumburoja ģērbtuvē un teica mums:

-   Vecums vēl nav nekāda nelaime. 11 apļus es tomēr nopeldēju.

Pēkšņi viņa ieraudzīja garo, kalsno vīrieti, kurš žigli bija uzlicis brilles.

-   Ellē ratā, vīrietis dāmu ģērbtuvē! viņa iesaucās. Diemžēl ne sevišķi skaļi viņa laikam gan bija ļoti pārbijusies. Es jau nu gan neļaušu sevi bučot, viņa turpināja jau mazliet skaļāk un tad pilnā balsī kliedza:

-   Palīgā!

-        Es taču gribēju tikai… gangsteris bikli ierunājās un mēģināja vecajai kundzei aizspiest muti.

-   Jūs esat apcietināts. Nāciet līdzi, es skarbi teicu.

-        Vēl viens zellis! kundze spiedza. Kaut kas nedzirdēts! Kaunieties!

-        Es esmu no televīzijas, mēs uzņemam filmu, un es meklēju divas meitenes. Jūs esat taisni tas, kas vajadzīgs. Man jāaprunājas ar jums un ar jūsu vecākiem arī…

Vīrietis bēra vārdus arvien steidzīgāk, jo vecā kundze pārgāja uzbrukumā no sava skapīša viņa bija izņēmusi saulessargu un tagad, kliegdama: "Palīgā, slepkavo!", sita ar to vīrietim pa galvu.

-        Kā tad jūs sauc? Varbūt esmu redzējusi kādu jūsu filmu, rāmi teica Manū.

Vīrietis novaidējās, ka vina uzvārds esot Suba.

-         Traks var palikt, slavenais Suba. Jūsu "Brīnumainos džungļus" esmu noskatījusies desmit reižu, Manū kliedza.

Bet nekas nelīdzēja, resnā kundze ar saviem sitieniem aizdzina filmu vīru prom.

Tad vina likās virsū man.

-   Vēl gandrīz zīdainis, bet jau tik samaitāts. Fui!

Metos pakaļ Betijai un Manū, kas jau bija izskrējušas laukā.

-         Stāviet! Apstājieties taču! viņas abas kliedza. Lūdzu, lūdzu, pasakiet, kur jūs var satikt, režisora kungs!

Tik ātri kā toreiz Betija nebija skrējusi vēl nekad, un Manū elsdama pūzdama turējās viņai blakus. Bet tālu priekšā, plivinot rokas kā krauklis spārnus, traucās slavenais Suba.

"Dzīvē neko nevar iepriekš paredzēt," tāds ir viens no galvenajiem privātdetektīva Maka Millera teicieniem. Garais vīrietis nozuda mums tā arī neizdevās viņu atrast ar visu ilgo meklēšanu un saukšanu.

-        Tu visu samaitāji, mani purināja Manū, tu ar savu muldēšanu par gangsteriem. Ja tevis te nebūtu, es rīt jau kļūtu par televīzijas zvaigzni. Varētu braukt uz skolu rolsroisā.

Manū tik tiešām kūsāja no dusmām. Betija tik lielu troksni necēla, viņa tikai klusītēm raudāja.

-   Un es būtu varējusi… braukt jaguārā…

"Spļaujiet vien visu laukā, ja jums no tā paliek labāk,"

bieži saka… (tā cilvēka vārdu es labāk vairs neminēšu).

-        Alfon, tu visu sapurgāji, Manū novaidējās un devās prom.

-        Tas būtu varējis būt tik jauki, Alfi, teica Betija, šņaucot no raudāšanas sasarkušo degunu.

Es ģērbos ciet. Pie peldētavas vārtiem es vēl paguvu ieraudzīt, kā televīzijas čalis aizbrauc mazā, ātrā sporta auto

Viņa kļūda bija tā, ka viņš negribēja mani izmantot savā filmā, tad es būtu varējis parādīt, kā darbojas īsts detektīvs, tā būtu pasaules klase.

Bet lai es vēl ietu peldēties kopā ar meitenēm un pirktu viņām saldējumu nemūžam vairs!

VĒTRAINĀ NAKTS

Tētim ir kāds draugs, tēvocis Bruno, kuru es pazīstu jau daudzus gadus. Ļoti līksms zellis. Mani sastopot,

viņš vienmēr iesaucas: >

-   Nu tik dedzinām nost vējdzirnavas, Alfi!

Nezinu, ko tas nozīmē, bet tēvocim Bruno tad noteikti

iešaujas prātā kāds jociņš. Tāpēc, kad tētis paziņoja: "Labas vēstis, Alfon, Vasarsvētku brīvdienas tu drīkstēsi pavadīt pie tēvoča Bruno," es sākumā patiesi nopriecājos. Bet pēc tam laikam biju īgni saviebies, jo māmiņa aizdomīgi apvaicājās:

-Alfon, vai tu nemaz neesi priecīgs?

-        Bet tā taču ir slikta ziņa, es atbildēju. Tad vecāki gribēja zināt, kādi iebildumi man esot pret tēvoci Bruno vai viņa sievu, kuru visi dēvē par Ogli. Vai varbūt pret viņu dēlu Tobiju? Tur jau bija tā nelaime.

-        Viņš ir tikai divus gadus par tevi jaunāks, jūs varēsiet jauki spēlēties, esat taču pazīstami kopš agras bērnības, tētis un māmiņa vienā balsī man skaidroja. Tobijs jau nemaz nav slikts puika. Viņš tikai tā dīvaini runā, piemēram: "As prīcājos tavi radzēt, Alfūn."

Un viņš vienmer izsakas tik spokaini. "Nac, parutalāsimies ar manu alaktriskū dzalzcelu," un blenž uz mani ar starojošu skatienu. Pēc kāda laiciņa es tad palieku nejauks un sāku kauties. Bet viņš nemaz neiet sūdzēties, ir ar mieru visu paciest.

Es paskaidroju vecākiem, kā tas ir. Māmiņa smējās, bet tētim labpatikās pamācīt.

-         Draudzībā nākas šo to arī paciest, Alfon. Visi cilvēki nav vienādi, un nevajag visus mērot pēc sevis. Tu jau arī neesi nekāds nevainīgais eņģelītis. Tobijs skolā drīz iemācīsies pareizi runāt, par to tu vari būt drošs.

Un tā nu es aizbraucu, un, kā allaž, tēvocis Bruno tūdaļ sauca:

-        Esi sveicināts, Alfi! Un dedzinām nost vējdzirnavas!

Viņš bija iecerējis, ka mēs ar Tobiju varētu divi vien dzīvot vasarnīcā un darīt visu, ko gribam, dienu un nakti.

Līliski! Tobijs sauca. Est gatavot mums vajadzēja pašiem tēvocis Bruno ar krustmāti Ogli atbraukšot tikai pa reizei, kad mums kaut ko ievajadzēsies. Protams, tas nozīmēja, ka viņi mūs kontrolēs, taču, ja tikai īslaicīgi, tad kāpēc ne.

Tēvocis Bruno aizveda mus līdz mežinam un atslēdza vasarnīcas durvis. Tā bija maza mājele, visapkārt mežs un pļavas.

-        Vai jūs te izturēsiet? Varbūt jums bail no laupītājiem vai spokiem? Vēl varam braukt atpakaļ.

Tobijs dancoja pa šauro istabu.

-        As tā prīcājūs, ka paliksim te vīni ar Alfūnu! Mēs jutīsimīs ļoti ūmulīgi, urrā!

Ja jau sīkais, kurš augumā gan ir tikpat liels kā es, bet mācās vēl tikai pamatskolā, bija tik līksms, tad man atlika vienīgi izlikties sajūsminātam.

Ledusskapī bija pietiekami daudz ēdamā un dzeramā, saule spīdēja un visapkārt klaigāja dzeguzes.

-        Nu, kad tad man vai Ogles tantei jābrauc jūs apraudzīt? Vai varbūt mums palikt šeit pa nakti? tēvocis Bruno vērsās pie manis kā pie šefa.

-        Labāk ne. Un es tiešām tā domāju. Nevarēja jau zināt, vai viņi tomēr nebraukās uz šejieni bez sava gala, lai pārliecinātos, vai eksperiments tā krustmāte Ogle dēvēja mūsu palikšanu vienatnē noris, kā pienākas.

Tēvocis Bruno pamirkšķināja man.

-        Es gan labprāt būtu uz vienu nakti aizšmaucis no krustmātes Ogles, viņa tik stingri pret mani izturas, to viņš teica klusītēm, lai Tobijs nedzirdētu. Labprāt būtu uzspēlējis ar jums kovbojus un indiāņus. Nu labi, tad es atbraukšu tikai rīt. Tēvocis Bruno vēlreiz pamirkšķināja. Ja vakarā kļūs vējains, kā to pareģoja laika ziņās, vai arī tad jums nebūs bail?

Mēs tikai smējāmies, un Tobijs vaicāja:

-   Nū kā tad jābaidās?

Tad tēvocis Bruno caur atvērto mašīnas logu mums uzsauca:

-   Nu tad dedzinām nost vējdzirnavas! un aizbrāzās pa meža ceļu.

Diena patiešām bija brīnišķīga. Mēs spēlējām bumbu un paslēpes un šūpojāmies šūpolēs. Tobijs bija ļoti jauks, vienmēr darīja tā, kā es teicu, un atzina visus manus priekšlikumus par lieliskiem. Reizēm es pat nemaz vairs nemanīju, cik smieklīgi viņš runā.

Mēs apēdām daudz: desiņas, cukurmaizītes, skābus gurķus, sieru, šokolādi un katrs vēl trīs lielas porcijas saldējuma no saldētavas. Vakarā bijām noguruši. Tomēr vēl ilgi skatījāmies televizoru. Tur bija tāds mazs melnbaltais teļļuks, pie kura vispirms vajadzēja pierast.

-   As pirmūreiz palīku te vīns, teica Tobijs, un viņa balsī ieskanējās tādas kā bailes, bet var jau būt, ka tas man tikai izlikās.

-   Šeit ir kolosāli, es viņu mierināju.

Lai Tobiju pārliecinātu, ka mums nekas ļauns nevar notikt, parādīju viņam tēvoča Bruno resno tūrista spieķi un novietoju to pa ķērienam.

-Ar to jau var nosist vērsi. Un turklāt es esmu karatē meistars. Tas bija nedaudz pārspīlēts, bet Floriāns, kurš jau trīs nedēļas apmeklē karatē pulciņu, bija ierādījis man jau trīs paņēmienus.

Tobijs atkal kļuva mundrs un gribēja kopīgi padziedāt. Bet mana balss čīkst kā vecs žāģis: es gan labprāt klausos skaļu mūziku, bet dziedāšana nav mana stiprā puse. Un kam tas arī vajadzīgs it kā nepietiktu ar kompaktdiskiem un kasetēm.

Kad gājām gulēt, bija jau vēls. Tobijs teica, ka nekad vēl neesot tik ilgi palicis nomodā. Es nemaz neskatījos pulkstenī.

Lai nu kā, bija jau tumšs, iestājusies nakts. Un, kā jau bija brīdinājis tēvocis Bruno, sacēlās vējš un koki sāka šalkot.

-        Tev taču nav bail, ko? es vaicāju Tobijam. Viņš klausījās šalkoņā un kratīja galvu. Nu, īstenībā tev droši vien jau bikses pilnas, es nolēmu, un vēl piebildu, ka esmu vecs reindžers un galvu mednieks un mani nekas nevar izbiedēt.

-        Kas tī raindžeri un galvu mednīki īsti ir? Tobijs vēl neskaidri murmināja.

-        To pastāstīšu tev rīt. Guli nu, mazais, es tēvišķīgi teicu, un Tobijs iemiga.

Aizmigu arī es.

Vēlāk sajutu, ka Tobijs pārvietojies uz manu gultas pusi un piespiedies man cieši klāt. Ļāvu viņam tur palikt, galu galā viņš tiešām bija vēl maziņš.

Pašā nakts vidū Tobijs sāka mani purināt.

-        Vai tu nekū nedzirdi? viņš čukstēja aizsmakušā balsī.

-        Rimsties un guli tālāk. Nekā tur nav, es nikni šņācu. Un Tobijs man paklausīja. Bet pēc maza brītiņa viņš atkal mani purināja.

-        As tagad dzirdu pavisam skaidri tur kaut kas gaudū!

Es lēnām pieslējos sēdus un izberzēju acis. Tagad arī es to dzirdēju. Dobjas gaudas, un pavisam tuvu. Godīgi sakot, es arī vairs nejutos omulīgi.

-        Vai tas ir brīsmūnis, kāds dinūzaurs vai citplanētītis, kurš grib mūs nūlaupīt? čukstēja Tobijs; zobi viņam klabēja.

-   Es ieslēgšu gaismu un iziešu apskatīties.

-        Nā, nā, lūdzu, palīc, Tobijs pieķērās man klāt; piedurkne viņam bija slapja, un es sapratu, ka viņš raud.

-        Ja tu īslēgsi gaismu, mēs esam pagalam, tas mūs nūdūs. Oi, kaut as būtu mājā, pats savā gultā.

Gaudošana te pierima, te pieņēmās spēkā, un jāatzīst, ka es arī sāku uztraukties ne pa jokam. Spokiem vai citplanētiešiem gan es neticu. Tobijs bija saskatījies pārāk daudz filmu. Bet tur varēja būt kāds nezvērs; vai tā negaudo vilki?

Es pielavījos pie loga, Tobijs man sekoja, turēdamies pie manas bikšu staras.

Ārā bija melna nakts, pie debesīm nevienas zvaigznes. Vējš triecās pret mūsu vientuļo namiņu. Neko nevarēja saskatīt, tikai gaudas kļuva arvien skaļākas.

-        Tas kūdīs mūs nūst, Tobijs vaimanāja; pat pārbīlī viņš netika vaļā no jocīgās izrunas.

-   Durvis ir aizslēgtas, es mierinot čukstēju.

-   Tas īlīdīs pa lūgu, Tobijs vaidēja.

Es satvēru spieķi.

-   Tad es to nositīšu! es uzšņācu Tobijam.

-        Kū? Vai tu zini, kas tur aurū? viņš bailīgi vaicāja. Nē, to es nezināju.

Lai nu kā, gaudas skanēja tepat tuvumā un kļuva arvien skaļākas. Arī vētra pieņēmās spēkā ar katru stundu.

Parāvos nostāk no Tobija, lai viņš nemanītu manus drebuļus. Bet viņš pielīda vēl tuvāk un apķērās man ap kaklu.

-   Nu kāpēc mums īvajadzējās te nakšņūt, viņš raudāja. Īstenībā viņam bija taisnība. Šī tēvoča Bruno ideja nemaz nebija tik spīdoša. Un es, idiots tāds, vēl priecājos, ka palikšu te pa nakti bez pieaugušajiem.

-   Kuru tas nūgalinās pirmū mazākū vai vecākū? Tobijs uzdeva dīvainu jautājumu.

-   Tevi, es šņācu, tāpēc ka tu esi resnāks un jaunāks un no tevis iznāks garšīgāks cepetis. Es jau trīs reizes esmu smēķējis cigaretes, viņam nepatiks, ka es ožu pēc nikotīna.

Tobijs saka skali raudat, un man nacas aizspiest viņam muti.

-        As arī jau pīpēju, pat cigārus, tāpēc tas mani negribēs. Tas ņems tevi, jū cigaretes ir vājākas par cigārīm, Tobijs gārdza.

Nu ko lai saka par tik mīļu draugu?

Gaudas neapklusa. Tās skanēja visu nakti. Mūsu bailes arī nepagaisa, tās tikai kļuva stiprākas. Taču beidzot virsroku ņēma miegs. Tobijs sāka šņākuļot man uz pleca, un drīz pēc tam iesnaudos arī es. Kaut arī laukā kāds joprojām gaudoja.

No durvju puses skanēja dārdieni.

Mēs uztrūkāmies no miega, un Tobijs skaļi iebļāvās:

-   Palīdzīt!

Es satvēru spieķi un gāju uz durvīm. Arā stāvēja tēvocis Bruno un krustmāte Ogle ar svaigām maizītēm.

-    Labrīt. Kā izgulējāties? Bez starpgadījumiem?

-        Nē, nekādu starpgadījumu nebija, mēs labi izgulējāmies. Nekas slikts nenotika.

Tikko biju to pateicis, starpā iejaucās Tobijs.

-         Papu, tas bija brīsmīgi! Visu nakti mūs apdraudēja kāds brīsmūnis vai citplanētītis. Un tas brīsmīgi gaudūja! Man bija ļūti bail un Alfūnam arī.

Es kratīju galvu.

-         Kā tad ne, Tobijs turpināja runāt aplamības, Alfūns paņēma tavu tūristu spīķi, bet laukā īt viņš neuzdrīkstējās.

-        Galīgas blēņas, mazais laikam būs sasapņojies, es teicu.

Tēvocis Bruno tā dīvaini uz mani palūkojās.

-    Tev tiešām nesametās bail no šitādas gaudošanas? Un tad viņš to atdarināja: skanēja taisni tāpat kā naktī.

-    Tad tas biji tu! es pārskaitos. Bet nē, to tēvocis Bruno noliedza: viņš taču nestāvēšot te vējainā naktī, stundām ilgi gaudodams. Mājās pie krustmātes Ogles esot daudz omulīgāk, tā viņš teica. Bet tad viņš sāka smieties, līdz beidzot nogāzās zālē un spārdījās ar kājām, visu laiku atkārtojot:

-   Izdevās, izdevās, puikas pietaisīja bikses. Vējdzirnavām uguns klāt!

Krustmāte Ogle sākumā neko nevarēja saprast, bet tad nikni vaicāja:

-   Bruno, nevar taču būt, ka tu?…

Tēvocis Bruno pameta ar galvu un pastāstīja, ka viņš arī reiz esot iekritis uz šo gaudošanu un krustmāte Ogle arī.

Ārā tēvocis Bruno paņēma trepes, uzrāpās līdz jumtam un izvilka no notekcaurules tukšu alus pudeli. To reiz tur bija iebāzuši amatnieki, kuriem viņš iedevis pārāk maz dzeramnaudas. Stipram vējam pūšot, pudele sākusi gaudot. Tēvocim Bruno beigās izdevies noskaidrot, kas par lietu, un tad viņš pudeli aizvācis. Bet mums par godu un tāpēc, ka bija solīts stiprs vējš, viņš nolicis to vecajā vietā.

-Alfi, ja tu arī kādreiz tā darīsi, tad neaizmirsti: ar kakliņu pret rietumiem, no turienes vējš pūš visbiežāk.

Es atmetu ar roku, jo nemaz lāgā nezinu, kur tie rietumi ir, kaut arī cilvēki bieži runā par debespusēm.

-   Gaudas nemaz neskanēja slikti, es rāmi teicu, it kā nekas nebūtu noticis, bet jūsu Tobijam gan derētu

vairak drosmes kaulos, citādi no vina neiznāks īsts virs. Tā jau nevar kļūt ne par reindžeru, ne galvu mednieku.

-Ak, Bruno, kad tu beidzot būsi pieaudzis, nopūtās krustmāte Ogle.

Nākamās divas dienas mums gāja labāk un mēs gulējām mierīgi, jo nebija vēja. Un turklāt tagad taču mēs zinājām, no kurienes cēlās tā gaudošana. Un, ja zina iemeslu, tad jau vairs nav jābaidās.

Skrienot caur krūmiem, es izplēsu biksēs lielu caurumu, un Tobijs sadauzījās, kad mēs izmēģinājām džudo satvērienus. Bet citādi viss bija forši.

Mājās tētis un māmiņa gribēja zināt, kā man tur klājies. Es teicu:

-         Nekādas vainas. Tikai Tobijs vēl ir īsts sīkais. Baidās no katras vabolītes un vēja šalkas. Un runā viņš arī joprojām jocīgi, nudīn smīkli nāk.

Māmiņa īgņojās:

-   Tev taču neviens nevar izdarīt pa prātam.

-   Tik brīsmīgi jau nav.

Māmiņa vaicāja:

-   Kāpēc tu kropļo vārdus?

Vai es būtu to darījis?

-        Nu tad dedzinām nost vējdzirnavas! es iesaucos un metos laukā no istabas.

KĀ ES CĪNĪJOS AR ZAGLĒNU

Māmiņa par visu vari gribēja pavadīt mani līdz stacijai. Es skaidri zināju, ka tad viņa apbērs mani ar pamācībām. "Nebāz galvu ārā pa logu, citādi vēl dabūsi vidusauss iekaisumu, izturies laipni pret omīti, viņai bieži sāp galva, netaisi vaļā durvis, kamēr vilciens brauc, tas apdraud dzīvību…" untātālākuntājoprojām.

Ja tētis nebūtu iebildis, ka puika beigu beigās ir pietiekami liels, lai zinātu ceļu līdz stacijai, viņa noteikti nāktu līdzi. Bet tagad es varēju omulīgi skraidīt pa peronu un vēl nopirkt košļenes un kolu to māmiņa man nebūtu ļāvusi. Tad atradu tukšu kupeju un apgūlos uz sola visā garumā. Arī to māmiņa nez kādu pedagoģisku apsvērumu dēļ man neatļautu. Vilciens sakustējās, un es drīz vien iemigu.

Pa miegam dzirdēju, kā vilciens apstājas, kā tiek nosauktas stacijas, jutu, kā vilciens bremzē un atkal

uzņem ātrumu. Bet acis man nevērās vaļā.

Pēkšņi es sadzirdēju kādu savādu troksni. Samirkšķināju acis un kā cauri plīvuram ieraudzīju, ka uz pretējā sola stāv kāds puika. Tur uz augšējā plaukta bija saliktas jakas un somas.

Laikam es nebiju dzirdējis, kā iekāpj citi pasažieri.

Un tagad šis puika, aptuveni tikpat vecs kā es, rakājās pa vienas jakas kabatām. Kad viņš pagriezās uz manu pusi, es žigli aizvēru acis. Nākamreiz piesardzīgi paplēšot plakstus, es ieraudzīju, ka tas zellis skaita naudu. Skaidra lieta tas bija zaglis!

Vai īsts Trīcvaidziņš var neiejaukties, kad kļuvis par nozieguma liecinieku? Vai viņš var turpināt tēlot aizmigušo, kamēr kāds ceļotājs tiek aplaupīts? Vai gan katram Alfonam nav jāstājas taisnības un likuma pusē? Turklāt vēl ja noziedznieks nav liels un stiprs un netur rokā šaujamo?

Es vēlreiz nopētīju zagli. Ar to jau nu es tikšu galā. Ar panteras lēcienu šāvos augšā un metos zellim virsū. Vispirms izķēru zagto naudu viņam no rokas, bet noturēt man to neizdevās. Monētas šķindot izbira pa visu kupeju. Pēc tam es mēģināju neģēlim atņemt maku, bet tas neizdevās tik viegli, kā biju cerējis. Zaglēns griezās un locījās kā čūska. Un tvēriens, kādā viņš mani saķēra, nudien bija dzelžains. Viņš izgrieza man roku un nogrūda mani uz sola. Es spārdījos ar kājām un trāpīju tam slepkavniekam pa muguru. Biju trāpījis diezgan stipri bandīts iebļāvās augstā, tādā kā sievišķīgā balsī.

-        Palīgā… Slepkavo… es gribēju kliegt, bet spēju vienīgi klusi gārgt, jo dzelžaina roka spieda mani pie sola polsterējuma.

Nabaga omīte, man vēl iešāvās prātā, viņa gaidīs uz perona, bet no vilciena vis neizkāps viņas Alfis, nē viņš, ietīts virvēs kā sainis, gulēs kādā bedrē pie sliedēm.

Par laimi, šai brīdī atvērās kupejas durvis. Vīrieša balss dusmīgi teica:

-         Nu kur tu paliki, vienmēr tev kaut kur jāaizķeras. Nāc taču beidzot!

Līdzdalībnieks. Tātad te darbojās vesela kupeju aplaupītāju banda, un es pats biju iekritis zirnekļa tīklā. Teikšu godīgi: man gribējās gaudot.

-        Iedomājies tik, šis tāpiņš gribēja man nozagt naudu. To teica pirmais zaglis, tas ar spalgo balsi.

"Kāda nekaunība!" es centos iekliegties, bet mute bija iespiesta polsterējumā un atskanēja tikai "blurblur".

-        Laid viņu vaļā, mums taču tas zellis vispirms jāaplūko.

Nu es cerēju, ka izdosies aizmukt un atrast kādu palīgu. Bet vīrietis, plati iepletis kājas, bija iestājies kupejas durvīs.

-         Izskatās pavisam normāls, viņš teica manam apsargātājam. Un tad piebilda kaut ko dīvainu:

-   Vai varbūt tev liekas citādi, ko, Izabella?

Izabella tas taču ir meitenes vārds. Ieskatījos vērīgāk: īsi mati, strups deguns, bet dažas pazīmes tiešām liecināja, ka tas nav puika.

Nolādēts, Alfon, es iekšēji šķendējos, neviens nedrīkst

uzzināt par šito apkaunojumu. Kā nojautusi manas

domas, vina atvainodamās teica: ' i

-   Es pusotru gadu trenējos kun-fū.

Pagriezies pret vīrieti, kurš laikam taču bija viņas šefs, es drūmi ņurdēju:

-        Laupītāju līgava Izabella, jauki gan. Ak tad jūs šitā pārmeklējat kupejas un aplaupāt ceļotājus, un turklāt vēl izmantojat šim darbam skuķi.

-        Paklau, zaglis taču esi tu, mani pārtrauca kun-fū lēdija. Tomēr viņa palaida mani vaļā.

-        Es? sašutumā iebļāvos. Netaisiet nu lētus trikus. Kurš čamdījās pa svešām kabatām?

-        Tā ir viņas pašas kabata, vīrietis skaidroja. Viņš teica, ka Izabella esot viņa meita. Kad viņi iekāpuši, es gulējis ciešā miegā un man bijis ļoti godīgs izskats. Tad viņi klusītēm aizgājuši uz restorānvagonu. Bet Izabella atkal kaut ko aizmirsusi. Runādams vīrietis vāca kopā izsvaidīto naudu.

-        Vienmēr viens un tas pats. Katru reizi viņa kaut kur kaut ko aizmirst. Beigās viņa kaut kur aizmirsīs arī savu galvu, viņš teica, pamezdams man ar aci.

-   Un es domāju, ka viņa zog, es atzinos.

-          Bet es domāju, ka tu gribi man nozagt manu naudu, teica Izabella.

Beigās vīrietis uzlūdza mani uz restorānvagonu, kur es vēl nebiju bijis. Galdi, tases, lampas, eleganti oficianti sarkanās žaketēs, un es dabūju lielu glāzi ar kokakolu.

Omīte pieklibodama skrēja pa peronu, jau iztālēm saukdama:

-Ak mans dievs, Alfi, cik tu esi izaudzis liels!

Tā mana omīte mēdz uzvesties, un tas nudien nav patīkami neesmu taču vairs nekāds zīdainis. Turklāt Izabella un viņas tēvs skatījās pa logu un māja man ar roku. Kaut arī omītei ir slikti ar acīm, tomēr viņa uzreiz pamanīja, ka Izabella ir meitene.

-         Tev ir jauka draudzenīte, viņa tiešām izskatās glīti.

-        Ja, omit, ar viņu tev deretu iepazīties tuvāk, viņa māk kauties un zagt.

Omīte purināja galvu, tādām aplamībām viņa neticēšot vis.

-        Muļķīgs joks, no tādiem tev vajadzētu atradināties, Alfon.

-        Atā, lai tev labi klājas! sauca Izabella, kad vilciens sakustējās. Mēģināju daudzmaz eleganti pavicināt savu samežģīto roku. Jauka piemiņa no "jaukās draudzenītes". Tā nu mēs ar omīti klibojām uz māju. Kabatā sataustīju lapiņu ar Izabellas adresi.

-        Stulbā govs, es norūcu, lai omītei nerastos nepareizas domas.

KĀ ES VINGRINĀJOS KARUSELĪ

Kādu dienu mūsu pilsētā atkal ieradās balagāns.

Tētis tūdaļ gribēja doties turp. Māmiņai nebija īpašas vēlēšanās; viņa teica, ka tas esot pārāk bīstami un dārgi arī. Bet tētis palika pie sava, un beigās mēs trijatā tomēr devāmies turp.

Godīgi sakot, man labāk būtu paticis iet kopā ar kādu klasesbiedru, bet, pirmkārt, to jau es varēju pagūt arī vēlāk un, otrkārt, kopā ar vecākiem man bija iespēja ietaupīt naudu un pie viena noskaidrot, kurš no karuseļiem ir tas foršākais.

Tikko bijām nonākuši līdz balagānam, tētis iesaucās:

Aidā uz amerikāņu kalniem!

Brauciens bija diezgan draņķīgs, daudz par lēnu, un tētis pēc tam teica, ka noteikti gribot atrast ko asāku.

Tad mēs gājām uz ZVAIGŽŅU RATU vai kā nu tā ietaise saucās. Tās kabīnes tika zibens ātrumā uzrautas gaisā, tad augšā pie debesīm tās griezās riņķī,

sviedās apkārt un tad ar kaucienu gāzās lejup. Un tā bez mitas un ar katru reizi ātrāk.

Māmiņa palika stāvam un neko neteica. Arī es piesardzīgi klusēju, bet tētis kliedza tā, ka cilvēki pagrieza galvas uz mūsu pusi:

-   Trīcvaidziņu ģimene, uz starta!

Un tā kabīnes durvis aizbultēja, un tūlīt pat mēs ellīgā tempā nesāmies augšup. Tik ātri kā raķete. Pāris sekundes es lejā varēju saskatīt visu balagānu ar daudzkrāsainajām spuldzītēm. Tad mūsu kabīne sāka mežonīgi griezties, un māmiņa iegavilējās. Es pašķielēju uz viņas pusi, domādams, ka viņa varbūt ir pārbijusies, bet viņa smaidīja un pamāja man ar galvu. Straujā griešanās viņai nepārprotami patika. Es kliedzu:

-   Sagatavoties apsviedienam!

Māmiņa atkārtoja:

-    …apsviedienam!

No tēta puses nenāca ne skaņas. Virpuļojot apkārt, es ievēroju, ka viņš stipri sažņaudzis turekli un viņa pirkstu kauliņi kļuvuši pavisam balti.

Tad mēs apsviedāmies apkārt. Visa pasaule griezās līdzi. Mans kuņģis uzkāpa augšā līdz rīklei. Māmiņa sajūsmā spiedza. Tētis smagi vaidēja.

Tad mēs kā akmens kritām bezdibenī. Un māmiņa atkal līksmi gavilēja. Tētis iesaucās:

-   Dodiet kādu trauku! Man jānospļaujas!

-       Ak jēziņ! kliedza māmiņa; tēti viņa nebija sadzirdējusi. Mēs atkal jau braucam augšā!

-Ātrāk trauku… vai es vairs ne par ko neatbildu!

Tagad māmiņa vērīgi palūkojās uz tēti.

-        Bumbulīt, kas tad tev noticis? viņa nevainīgā balsī apvaicājās, kad kabīne uz īsu brīdi apstājās.

Tētis turēja roku mutei priekšā un nespēja bilst ne vārda.

-        Ak tu pasaulīt, Trīcvaidziņam netur iekšas. To māmiņa mērķēja uz tēti. Viņa izņēma plastmasas maisiņu, ko vienmēr nēsā līdzi, tikai šoreiz tas nebija paredzēts ne burkāniem, ne maizītēm.

Tad mēs atkal apsviedāmies apkārt, un tētis vairs nemaz nevilka seju ārā no maisiņa. Baismīgā ātrumā mēs šāvāmies lejup. Tētis stenēja, iebāza galvu vēl dziļāk maisiņā un darīja savu. Kad viņš pacēla galvu, seja viņam bija gluži zaļa.

Vēl četras reizes mēs braucām augšā un sviedāmies apkārt. Tētis visu laiku turēja seju maisiņā. Kad kabīne beidza šūpoties un tika atbīdīts caurspīdīgais jumts, viņš novaidējās:

-    Paldies dievam, tas vājprāts nu beidzot ir galā. Viņš streipuļoja kā piedzēries. Nemūžam vairs nekāpšu tādās ieriktēs, viņš teica, izmetot maisiņu atkritumu tvertnē.

-   Cerams, ka tu neesi notraipījies, dārgumiņ, māmiņa laipni teica.

-   Jā, tas ir vienīgais, par ko tu uztraucies, tētis žēlabaini sūdzējās. Bet es taču varēju aiziet bojā.

Vēlvienreiz uz augšu, un es tagad būtu beigts. Tādus karuseļus policijai vajadzētu aizliegt.

-        Ak tu nabadziņ, māmiņa teica. Bet es nojautu, ka viņa nemaz tik ļoti nejūt tētim līdzi. Viņa rādīja uz sliežu ceļu, kas saucās "HELLANDDELVIL", tur mazus vagonus svaidīja gluži kā akmentiņus, un pēc tam tie meta līkumus pa stāvām nogāzēm.

-   Uz priekšu, Trīcvaidzini!

Šoreiz tā bija māmiņa, kas kliedza tik skaļi, ka cilvēki atskatījās.

-        Tikai bez manis, teica tētis, un bija skaidrs, ka viņu neizdosies pierunāt; viņš joprojām slaucīja sviedrus no sejas. Viņš juta nepieciešamību izdzert vienu šņabi, lai varētu atjēgties, bet tūlīt viņš atkal sāka šķendēties, jo glāzīte maksāja sešas markas.

Mēs ar māmiņu iekāpām HELLANDDELBIL vai kā nu tas saucās un abi kopā spiedzām aiz sajūsmas stāvajos pagriezienos.

Kad mēs līksmi nācām atpakaļ, tētis joprojām ar bālu seju sēdēja pie alus telts un kratīja galvu.

Nākamajā dienā klasē noskaidrojās, ka daži citi arī jau braukuši karuseļos. Bet ZVAIGŽŅU RATĀ vēl neviens nebija uzdrīkstējies iekāpt. Es teicu:

-   Tas ir kolosāli. Kurš grib man pievienoties?

Mēs bijām seši. Tā kā ZVAIGŽŅU RATA kabīnē varēja

braukt tikai četri, tur bez manis iekāpa vēl Jofijs, Floriāns un mūsu ķīniete Pipī.

Kā jau speciālists, es mierinoši teicu:

-         Tūlīt šī ierīce uzlidos augstumos nezaudējiet pašsavaldīšanos, bērniņi, un apsviedienā turieties labi stingri.

Tad gāja vaļā. Šoreiz man kuņģis uzkāpa līdz pat smadzenēm un es sajutu reiboni. Apsviedienā, kad pasaule nostājās uz galvas, es spēju vairs tikai novaidēties:

-   Man vajag maisiņu!

Jofijs mani nedzirdēja, viņš nodurtām acīm stīvi vērās grīdā. Floriāns šķita zaudējis valodu. Pipī gavilēja un spiedza:

-   Ui, cik valeni!

-        Maisiņu! es mazliet pakustināju galvu, un Lī Tau, sapratusi, kas par lietu, izvilka mazu kulīti no bikšu kabatas. Lai ko arī neteiktu par sievietēm, bet jāatzīst tomēr, ka viņas ir tālredzīgākas.

-        Tikai nenotlaipies, Alfi, viņa vēl noteica, kamēr mēs strauji grimām lejup un kuņģis kā spēcīgi aizsperta bumba ripoja pa manu augumu.

Es spļaudījos vienā laidā. Jofijs spieda sev muti ciet un vaidēja. Floriāns murmināja: "Diezgan, diezgan!" Viņš to teica nevis man, bet virpuļojošajai kabīnei.

-        Nesāciet tikai jūs abi alī spļaudīties. Pietiek jau al Alfi, mundri teica Pipī un turpināja spiegt un smieties.

Tas vilkās sasodīti ilgi. Beidzot ellīgajam braucienam pienāca gals.

Es izstreipuļoju laukā. Jofijs valbīja acis, Floriāns dziļi elpoja. Lī Tau uzsauca pārējiem:

-   Tagad jūsu kālta, tas il tik jauki! Uz pliekšu, čaļi!

Es aizgāju pie alus telts un apsēdos tur uz cietā krēsla,

tāpat kā vakar bija darījis tētis. Pienāca oficiants, es raidīju viņu prom.

-        Te nav nekāda uzgaidāmā zāle, vajag pasūtīt vai nu alu, vai kolu vai arī tīties prom.

Es purināju galvu un murmināju:

-   Tas ir stulbākais balagāns pasaulē.

Oficiants satvēra mani aiz pleciem un izstūma laukā.

Iet uz mājām man vēl negribējās, jo kājas bija mīkstas kā pudiņš. Un pietika tikai iedomāties par pudiņu, lai mans kuņģis atkal kļūtu nemierīgs. Turklāt man negribējās šobrīd sastapt vecākus.

Tētis palūkotos uz mani un teiktu:

-        Tu izskaties gluži bāls. Laikam gan karuselī būs palicis slikti. īstam Trīcvaidziņam nekas tāds neatgadās. Bet mūsu Alfonam jau netur iekšas to es vienmēr esmu teicis.

Māmiņa apskatītu manu kreklu un bikses un noturētu garu runu par tīrību un par to, ka biežāk vajag mazgāties.

Tad jau es labāk paliku sagumis sēžam uz šķībā parka soliņa kā tāds večukiņš. Es pietiekami ilgi esmu bijis pazīstams ar savu māmiņu un tēti.

KĀ TĒTIS SAJUKA PRĀTĀ UN ES KĻUVU PAR MUĻĶI

Mamina sauca:

-Alfon, nāc žiglāk šurp, tavs tētis sajucis prātā!

Es drāzos pie viņas, izbārstot burtnīcas un zīmuļus uz visām pusēm.

Māmiņa ar skatienu norādīja uz tēti, kurš, ģērbies bermudās, stāvēja vannasistabā pie spoguļa un vaibstījās.

Ar pirkstiem viņš izplēta muti, cik platu vien iespējams.

Apakšlūpu viņš uzstiepa augšup līdz degunam.

Viņš izbāza mēli tālu laukā un piesita ar to te pie kreisā, te labā mutes kaktiņa.

Tad viņš sarauca degunu kā šimpanze. Savilka uzacis un valbīja acis.

-        Bumbulīt, mitējies jel, māmiņa lūdzās. Viņa bija traki nobijusies.

Es smējos, jo tas tiešām izskatījās jocīgi. Plīkš! māmiņa iegāza man pļauku.

-         Un tu vēl smejies? viņa kliedza un tad vērsās pie tēta:

Paklau, vīrs, kas tev noticis? Vai tu slikti jūties? Bet tētis tikai kaut ko neskaidri norūca un turpināja vaibstīties. Beidzot arī man sametās bail.

Tētis izlieca muti kā sirpi uz leju un turpināja bāzt laukā mēli te pie kreisā lūpu kaktiņa, te pie labā.

-        Es atvedīšu ārstu, māmiņa čukstēja. Alfon, tu pieskati, lai viņš neizdara neko neprātīgu.

Tad ierunājās tētis, un tas izklausījās spocīgi, jo lūpas viņam joprojām bija sašķiebtas:

-        Vai jūs reiz nepaliksiet mierā! Jūs traucējat man izpildīt ārstnieciskus vingrinājumus.

Māmiņa saķēra galvu.

-        Vīrs, attopies jel. Viņš vēl runā par ārstnieciskiem vingrinājumiem, kāds ārprāts.

Tētis turpināja vaibstīties. Māmiņa aizgāja uz virtuvi un sāka klusu šņukstēt.

Es arī jutos izmisis.

Tad tētis ienāca virtuvē tik mundrs, it kā nekas nebūtu noticis.

-        Nākamreiz nenāciet vannasistabā, man taču vajag koncentrēties.

-        Nākamreiz? vaicāja māmiņa. Vai tad trakuma lēkme vēl nav cauri?

-         Man tas jāatkārto ik dienas, un nu atstāj mani mierā, Gitij.

Māmiņa, kas parasti labprāt kašķējas, šoreiz tikai mēmi pamāja.

-         Tev arī derētu to izmēģināt, Alfi, tētis teica. Tev tas nāktu par labu.

Māmiņa atkal iešņukstējās.

-        Nesamaitā vismaz Alfi. Pats labākais, dārgumiņ, viņa runāja ļoti skaidri un rāmi, pats labākais būtu, ja tu aizietu pie ārsta.

-        Kāpēc? tētis apvaicājās.. Māmiņa sākumā centās izvairīties no atbildes, bet beigās atzinās, ka tēta vaibstīšanās viņu biedējot. Varbūt labs ārsts varēšot tēti izārstēt, lai vairs nevajadzētu vaibstīties.

-   Taisni ārsts jau man to ieteica, tētis paskaidroja.

Māmiņa izmisusi lūkojās vispirms uz tēti, pēc tam

uz mani. Viņas acīs skaidri varēja lasīt: manu puisīt, vai nu tu saproti, ka ar tavu tēvu nav viss kārtībā?

Tētis mums pastāstīja, kas noticis. Katru pirmdienu viņš iet spēlēt voleju. Un bieži samežģī plecu.

To mēs visi zinājām arī tāpat, jo māmiņai tad nākas ieziest viņa plecu ar smirdīgu ziedi. Bet ar to nepietiek tētim jāiet uz poliklīniku, kur viņa mugura tiek apstarota. Atceros, kā omīte bieži daudzina: "Sports ir nāvējošs!"

Kad es pieminēju omītes vārdus, tētis ar māmiņu apskaitās.

-        Tev jau nu vajadzētu sportot, tev muskuļu vietā ir galerts. Kad es biju tavos gados…

Bet māmiņa neļāva tētim pabeigt.

-        To mēs jau zinām, dārgumiņ. Katram savs. Un tu atkal sporto pārāk centīgi. Pēc tam tu vienmēr jūties slims…

Tētis teica, ka viņš neesot vis slims, tikai nedaudz pārstiepies. Jo tieši viņš atsitot visasākās gremdes.

Tagad tētis bija aizgājis pie cita ārsta. Pie tāda, kas ārstē ar vaibstīšanos. Kad tētis par to ierunājās, māmiņa kļuva bažīga. Bet tētis mums izskaidroja arī to.

-        Galva un kakls sastāv no… nu, Alfon? viņš vērsās pie manis.

-   No smadzenēm, es teicu. Tētis pakratīja galvu.

-   No muskuļiem, Alfi. Un šie muskuli varot sacietēt. Līdz šim tētis lietojis ziedes un ļāvis iedarboties uz muskuļiem ar elektriskajiem viļņiem. Bet tas varot būt arī kļūdaini darīts, tas pat esot bīstami. Jaunais ārsts atzīstot tikai vecos, dabiskos dziedniecības līdzekļus. Un vaibstoties cilvēks izvingrinot gan kakla, gan galvas muskuļus. Tas esot īpaši skaidri jūtams, kad izbāž mēli.

-        Tāpēc vaibstīšanās ir visvecākā un reizē visjaunākā ārstniecības metode, tā tētis nobeidza savu runu.

Kad tētis mums visu bija izskaidrojis, māmiņa apklusa. Viņa bija gandrīz pavisam nomierinājusies. Taču, kad tētis aicināja, lai taču arī viņa pamēģinot savilkt muti kā šimpanze, viņa stingri noteica:

-        Nenāk ne prātā. Es volejbolu nespēlēju, un muskuļi man arī tāpat ir lokani. Viens gan jāatzīst ar tavām jaunajām zālēm var ietaupīt naudu.

Tas māmiņai šķiet svarīgi. Tētis papaijāja māmiņu un pievērsās man:

-        Bet tev, Alfon, tas noderēs. Pēc vingrošanas stundām. Gan pats redzēsi jutīsies kā no jauna piedzimis.

Kādu laiku biju aizmirsis šo tēta ieteikumu. Vingrošanas stundas nenotika, jo mūsu skolotājs Donāta kungs slimoja. Par dziedniecisko vaibstīšanos atcerējos tikai tad, kad biju aizbraucis uz dārzniecību pēc balkona puķēm. Sapratu, ka būs grūti tās aizstiept no pieturas līdz mājai, tāpēc atpakaļceļā sāku vingrināties jau autobusā.

Mēģināju izliekt muti kā sirpi.

Tad ar abām rokām pletu lūpas, līdz tās iesāpējās.

Tad izbāzu mēli vispirms pa kreisi, tad pa labi.

-   Nē, paskatieties vien uz to bērnu, teica kāds vecs

kungs ar biezam brillēm. Vai manas acis redz pareizi? Viņš taču rāda man mēli.

Kāda sieviete viņam blakus domāja tieši tāpat un teica, ka mūsdienu bērni vairs ne pret vienu nejūtot cieņu.

Tobrīd es sāku apakšlūpu tuvināt degunam. Šis nemaz nerimstas, iesaucās kāds puika man aizmugurē. šis tik vaibstās vien. šis ir galīgs muļķis.

Gan mēs vēl redzēsim, kurš te ir tas muļķis, es nospriedu.

Nevienam no viņiem nebija ne jausmas, cik tas ir veselīgi un ka ārsts to ieteicis. Es vilku sejas kreiso pusi augšup, labo lejup.

-        Beigās viņš mūs vēl apspļaudīs, teica vecais kungs ar biezajām brillēm. Mēs taču nevaram pieļaut, lai viens zellis par mums tā ņirgājas.

Kāda sieviete aizgāja uz autobusa priekšgalu pie šofera un sāka viņam kaut ko stāstīt.

Vingrinājumu programma prasīja, lai, izstiepjot garu mēli, es pūlētos visiem spēkiem. Un es jau jutu, ka tas nāk muskuļiem par labu. Gandrīz jau biju visu izpildījis un gatavojos satrauktajiem ļaudīm paskaidrot, ko tētis man iemācījis.

Bet tad autobuss apstājās. Daži kāpa laukā; visi, galvu purinot, noskatījās uz mani. Šoferis paliecās nost no stūres un sauca:

-        Lasies ārā, ja gribi palaidņoties. Pazūdi, citādi es tev vēl parādīšu mēli!

-   Jā, dariet gan tā, tas ir veselīgi, es teicu.

-Ārā! šoferis kliedza, un kungs ar biezajām brillēm viņam piebalsoja: Ārā… ārā…

Es izlēcu no autobusa. Puika sauca man nopakaļ:

-   Tu esi baigi lielais stulbenis.

Tagad man vajadzēja smago kravu stiept vēl daudz tālāk, veselas četras pieturas, jo nākamais autobuss nāca tikai pēc pusstundas.

Tāpēc es turpmāk vingrināšos mājās. Nav vērts nest apgaismību visai cilvēcei.

.

KĀ ES TIKU PIE EIROPEISKA DEGUNA

Pie musu mazas ķīnietes Li Tau brauca viesi no majām. Parasti viņa ir ļoti klusa, bet nu nekādi nespēja rimties.

-    Ieladīsies visa ģimene, to viņa atkārtoja vēl un vēlreiz.

-    Un kas tur sevišķs? vaicāja Maiks Riko. Mūsējie arī atbrauc uz katrām Lieldienām. Tad mājās nav kur apgriezties, bet es neuztraucos ne pustikdaudz kā tu, Pipī.

-   Bet pie tevis viņi atblauc no tuvuma. Vācija taču il tik maza, Lī Tau teica. Manējiem jāblauc daudzi tūkstoši kilometlu, un mūsu zeme il ļoti liela, tāpēc alī ģimene il liela.

Mēs jautājām, cik radinieku tad pie viņas atbrauks. Pipī sāka rēķināt uz pirkstiem un tad teica, ka vairāk nekā divdesmit, pieaugušie un bērni, un daudzi no viņiem pirmoreiz esot pametuši dzimto ciemu.

Kā Pipī vispār bija nokļuvusi pie mums?

Māmiņa to zināja, jo sievietēm jau tādi personiskas dabas jautājumi vienmēr liekas svarīgi. Pipī tēvs bija

profesors un slimnīcā demonstrēja citiem, kā Ķīnā ārstē ar adatām. Māmiņa apgalvoja, ka tās viņš durot ausīs un deniņos. Tētis noskurinājās.

-   Tas taču sāp!

-        Bumbulīt, neesi jel tik dumjš. Māmiņa nosodoši palūkojās uz tēti. Ja tas palīdz, tad var taču mazliet paciesties.

Tētis bija uztraucies, viņš negribēja ticēt, ka pret kādu kaiti var līdzēt adata, kas iedurta galvā.

-        Tad jau labāk es skaloju kaklu, kad man sāp rīkle, bet naglas galvā dzīt es sev neļaušu, es teicu.

-        Jā, jā, tu un tavs tēvs, jūs abi esat tie varoņi. Un neko negribat zināt no pasaules. Ķīniešu medicīna ir daudzus tūkstošus gadu veca.

-        Tas jau vēl sliktāk, teica tētis. Un ko dara profesora sieva?

Viņa sieva, tātad Lī Tau mamma, arī bija ārste. Māmiņa zināja, ka viņa nodarbojoties ar ārstniecības augiem.

Tētis brīnījās, kā māmiņa to visu noskaidrojusi. Bet viņa strupi atteica:

-        Ja tu biežāk ietu uz sava dēla klases vecāku sapulcēm, nevis spēlēt ķegļus, tad tu arī būtu sastapis profesoru un vina sievu.

-   Es taču neprotu ķīniešu valodu.

-   Vini labi runā vāciski.

Pēc lielā radinieku bara ierašanās Pipī pat drīkstēja trīs dienas nenākt uz skolu.

Vēlāk mēs vaicājām, cik tad ieradušies, un viņa atkal skaitīja uz pirkstiem: trīs vecvecāki, seši tēvoči, piecas tantes, viens vecākais brālis un daudz, daudz bērnu.

Un tad viņa mūs ielūdza pavadīt svētdienas vakaru kopā ar viņas ģimeni.

Jofijs un Albrehts Ahillejs teica, ka labprāt būtu nākuši, bet viņiem vajadzēja braukt uz treniņnometni. Pitam bija pūšļa iekaisums; neviens no mums gan īsti nesaprata, kas tas tāds ir. Betija kopā ar vecākiem brauca uz vasarnīcu.

Beigās atliku vienīgi es.

Kad pastāstīju vecākiem, ka esmu uzaicināts pie Lī Tau, tētis šaubījās, vai vajadzētu man atļaut uz turieni iet.

-        Mēs taču tos cilvēkus tikpat kā nepazīstam. Un nezinām, kā viņi dzīvo. Ja nu Alfis iekuļas nepatikšanās? Viņš vēl apdomājās, tad piebilda tik klusām, it kā to neviens nedrīkstētu dzirdēt:

-        Un visi viņi ir dzelteni. Varat sacīt, ko gribat, bet man nav mierīgs prāts.

Par šiem vārdiem māmiņa traki saskaitās.

-        Paklau, vīrs, tu taču esi īsts šovinists. Ķīniešu ir vesels miljards, salīdzinājumā ar viņiem mēs, vācieši, esam tikai pāris Hansu. Un viņu kultūra ir senum sena.

-         Zinu jau zinu, viņi prot spraust galvā adatas. Tētis bija nobažījies, viņš iztēlojās, kā viņa nabaga dēls sēž ķīniešu barā un tie vinu dursta ar adatām.

Toties māmiņa teica, ka gan jau mazā Lī Tau man visu pārtulkošot un nekad nenākot par ļaunu iepazīties ar svešām parašām.

Tētis nepavisam nebija par to pārliecināts:

-         Ķīnieši taču ēd arī sapuvušas olas un bezdelīgu ligzdas. Padomā vien, cik piemēslota ir tāda ligzda. Alfls kaut ko tādu ieēdīs un pārnāks mājā slims.

-    Paklau, virs, mamina kļuva arvien niknākā, nu gan tu runā blēņas. Aizej kopā ar mums uz ķīniešu restorānu, tad varēsi pabrīnīties, cik tur viss garšīgs. Mēli var norīt.

Tētis paberzēja īkšķi gar rādītājpirkstu. Tas nozīmēja: nav naudas tādām lietām.

Māmiņa nelikās mierā, līdz beidzot tētis padevās, ar smagu sirdi atļaudams man doties ciemos.

-        Bet tad parādi, ka esi kārtīgs vācu puika, ierodies ar puķu pušķi, viņš teica.

Es atkārtoju tēta pirmītējo žestu, bet viņš izlikās to neredzam.

Māja, kur dzīvoja Lī Tau, izskatījās tāpat kā visas pārējās šai ielā. Kad es piezvanīju pie durvīm, atskanēja varens troksnis, tā ka man pat sagribējās paslēpties vai mukt prom. Bet Pipī jau vēra vaļā durvis, un es pasniedzu viņai puķu pušķi, ko bija nopirkusi mana māmiņa.

-Ai, Alfi, tas gan il mīļi no tevis, viņa pārsteigta teica. Tad vina ievilka mani dzīvoklī.

Vispirms man šķita, ka pie viņas ciemos atbraukusi visa Ķīna. Un ļaunākais bija tas, ka visi daudzie bērni un pieaugušie, tikko uz mani paskatījušies, sāka smieties. Skaļi, ķiķinot un spiedzot. Es notvīku sarkans kā vēzis.

Viņi joprojām nemitējās par mani smieties.

Slepus pārbaudīju, vai mana bikšu priekša ir kārtīgi aiztaisīta. Tā bija ciet.

Bet smiekli nerimās.

Lī Tau saviem viesiem kaut ko uzsauca; protams, es tur neko nesapratu.

-        Viņi smejas tāpēc, ka tu esi tik balts un ka tev il tik gals deguns.

-        Ej nu, es čukstēju. Mans snīpis taču ir pavisam normāls.

-        Bet ķīniešiem tas šķiet smieklīgi galš, Lī Tau paskaidroja; tad arī viņa sāka smieties. Kā jūs klasē vienmēl sakāt: gulķus vajag likt bulkā.

-        Jā, bet to saka par līkām kājām, nevis par deguniem, es atteicu.

Pipī tulkoja: , Viņi glib aptaustīt.

Manu degunu?

Ko es, ciemiņš būdams, varēju iesākt? Es piekrītoši pamāju. Viss smejošo bērnu pulks klupa man virsū. Es paklupu un nogāzos uz grīdas. Un daudzi mazi, silti ķīnietēni liecās man pāri un piesardzīgi taustīja manu degunu, it kā tas būtu nez kāds briesmonis, un smējās. Beidzot arī man sanāca smiekli, jo viņi mani kutināja.

Varbūt tā turpinātos līdz pat vakaram, jo viņi joprojām gribēja taustīt manu degunu, bet iejaucās profesors; viņš kaut ko uzsauca, un visi atlēca malā.

-     Lūdzu, atvainojiet, adatu doktors man teica, bet viņi nespēj ticēt, ka ar tādu sejas rotu iespējams dzīvot.

Tad viņiem radās jauna vēlēšanās: man vajadzēja nodziedāt dziesmu, lai viņi zinātu, kā tas izklausās, kad Vācijā dzied.

Bet es neprotu nevienu dziesmu. Un visi mani iemīļotie gabali ir angliski. Turklāt tie ir jāauro, nevis jādzied.

-   Mazu vācu dziesmiņu, esiet tik laipns, lūgumam pievienojās arī profesora sieva, ārstniecības augu speciāliste. Manī satraukti lūkojās kāds simts acu. Bet kurš tad mūsdienās vispār dzied? Reizēm mamma kaut ko dungo pie plīts vai veļu gludinot. Bet viņas dziesmas es neprotu. Tās ir no senākiem laikiem un vecmodīgas par airu laivām vai kādu dāmu, kam vārdā Laurensija, tās nav manā gaumē.

Bet dziedāt man vajadzēja! Tad man ienāca prātā laba doma. Ķīnieši taču tikpat neko nevarēja saprast,

tāpēc es nodziedāju "Ak, eglīte, ak, eglīte". To dziesmu es daudzmaz protu. Kad ar savu čērkstošo balsi biju ticis līdz beigām, visi aplaudēja kā traki. Un es pieklājīgi paklanījos. Pipī māte satvēra mani aiz rokas, un mēs visi devāmies uz blakusistabu; viņa klusām man teica:

-Alfi, tagad taču ir pavasaris, nevis Ziemsvētku laiks.

-        Bet vācu dziesma tā tomēr ir, es atbildēju tikpat klusi un pasmaidīju.

Istabā stāvēja ar tūkstoš bļodām nokrauts galds un smaržoja ļoti labi. Bet, ieskatījies vērīgāk, es sapratu, ka man no gardajiem ēdieniem nekas netiks. Dakšiņu un karošu vietā uz galda gulēja tievi koka irbulīši.

Sākās lielās dzīres.

Pat vismazākie bērni veikli rīkojās ar irbulīšiem pa traukiem, it kā nebūtu nekāda māksla ar tiem satvert kumosu un aizdabūt līdz mutei.

Man nekas neiznāca. Visu laiku kaut kas krita zemē vai nu irbulītis, vai gaļas gabaliņš, ko man beidzot bija izdevies izmakškerēt.

Viņi visi skatījās uz mani un atkal līksmi smējās.

Lī Tau apsēdās man blakus.

-        Tas taču ir tik vienkārši, viņa klusām teica, izvilka ar šīm koka adāmadatām no bļodas vienu vienīgu risa graudiņu un parādīja man, kā tas jādara.

-   Vienkārši tas ir tikai ķīniešiem.

Pipī sakārtoja kociņus man plaukstā, bet tūlīt jau viens no tiem atkal gulēja zemē.

Bet, kad Pipī bija aizgājusi un visi tā aizņemti ar mielošanos, ka mani vairs neievēroja, es žigli pieliku bļodiņu pie lūpām un ar vienu pirkstu sastūmu ēdienu mutē. Garšoja lieliski!

Visi bija līksmi un skali, un es nesapratu ne vārda, es sēdēju tur kā svešā valstī, biju kļuvis par ārzemnieku. Lī Tau beidzot man paskaidroja, par ko viņi sarunājušies: par skolu, par ražas novākšanu, par ilgo lidojumu, par šo zemi, par slimnīcu.

Tātad viņi tērzēja tāpat kā mēs, kad ciemojamies pie omītes vai tēvoča Bruno.

Pēkšņi izrādījās, ka kārta man, kaut ko pastāstīt par mums.

Mēs visi esam diezgan balti, es iesāku, un Lī Tau tulkoja, mums ir izcili gari deguni, un mēs ēdam ar tām jocīgajām dakšiņām un karotēm. Dzīvojam mēs galvenokārt pilsētās, un daudziem ir vasarnīcas. Bet

tur bērniem diez ko nepatīk, jo celiņi ir nogrābti, tāpēc pa tiem nedrīkst staigāt, un visas zemenes dārzos ir saskaitītas.

Manu referātu viņi noklausījās ar lielu sajūsmu.

-        Tagad man jāiet, es teicu Lī Tau. Paldies, viss bija ļoti jauki.

-    Bet glūti alī, vai ne, Alfi?

Ārstniecības augu zinātāja pavadīja mani līdz durvīm.

-         Paldies, Alfon, tiešām labi, ka bijāt atnācis, jo mana ģimene beidzot varēja pavisam tuvu iepazīties ar īstu eiropieti, turklāt drīkstēja viņu pat aptaustīt.

-   No problem, es pieklājīgi atbildēju un paklanījos.

Mājās es pastāstīju, cik grūti ir ārzemniekam, ja viņš neko nesaprot un pavisam citādi izskatās, kā tas nupat bija atgadījies ar mani. Es paskatījos uz tēti.

-        Un no tevis mantojumā es esmu saņēmis to neciešami lielo eiropieša degunu. Par to visai Ķīnai nāk smiekli.

Tētis aptaustīja savu degunu.

-        Gurķus jāliek burkā, es izsaucos, un tētis apvainojies aizgāja skatīties televizoru.

Māmiņa mani ilgi iztaujāja viņa gribēja zināt, ar ko mani cienājuši. Es varēju vienīgi atbildēt, ka viss bija ļoti garšīgi, bet daži ēdieni traki svilināja mēli.

-         Bet vispirms vajag iemācīties ēst ar irbulīšiem. Es jau to protu… gandrīz, es pavisam godīgi teicu, un Pipī iedeva man ļoti labu ķīniešu ēdiena recepti.

Tad māmiņa mani apskāva un pačukstēja:

-        Tēta deguns patiesi ir par garu. Un par resnu. Bet tavs deguns, Alfi, ir tāds pats kā manējais smuks un taisns.

SATURS

Mani piedzīvojumi kantrīpenšenā………………………………….

Jauniņais mūsu klasē……………………………………………………

Kā es aizkrāsoju savu mīlestību…………………………………….

Kā es gandrīz vai kļuvu par čempionu riteņbraukšanā.

Kā mans Resnis pārvērtās par mammas Sisī…………………….

Kā es gāju peldēties…………………………………………………….

Vētrainā nakts…………………………………………………………….

Kā es cīnījos ar zaglēnu……………………………………………….

Kā es vizinājos karuselī……………………………………………….

Kā tētis sajuka prātā un es kļuvu par muļķi……………………..

Kā es tiku pie eiropeiska deguna…………………………………..

Content

Holcs-Baumerts Gerhards Alfons Trīcvaidziņš Trešā grāmata

MANI PIEDZĪVOJUMI KANTRĪPENŠENĀ

JAUNIŅAIS MŪSU KLASĒ

KĀ ES AIZKRĀSOJU SAVU MĪLESTĪBU

KĀ ES GANDRĪZ VAI KĻUVU PAR ČEMPIONU RITEŅBRAUKŠANĀ

KĀ MANS RESNIS PĀRVĒTĀS PAR MĀMIŅAS SISĪ

KĀ ES GĀJU PELDĒTIES

VĒTRAINĀ NAKTS

KĀ ES CĪNĪJOS AR ZAGLĒNU

KĀ ES VINGRINĀJOS KARUSELĪ

KĀ TĒTIS SAJUKA PRĀTĀ UN ES KĻUVU PAR MUĻĶI

KĀ ES TIKU PIE EIROPEISKA DEGUNA

SATURS