Holcs-Baumerts Gerhards

Alfons Trīcvaidziņš Pirmā grāmata

Gerhards Holcs-Baumerts

Alfons Trīcvaidziņš Pirmā grāmata Kāda neveiksminieka stāsti

ALFONS TRĪCVAIDZIŅŠ

Pirmā grāmata

Kāda neveiksminieka stāsti, kurus atstāstījis un ilustrējis Gerhards Holcs-Baumerts

.

Sveicināti!

Esmu Alfons Trīcvaidziņš, tikpat vecs kā jūs. Tagad jūs jautāsiet, kā man ienācis prātā sarakstīt grāmatu, it seviš"ki tādēļ, ka domraksti nav mana stiprā puse. Tas notika tā. Kādu dienu aizgāju uz Bērnu grāmatu izdevniecību. Izlasījis mūsu avīzi "Robinsons", biju nolēmis piedalīties konkursā. Lai mans sūtījums pastā nepazustu, devos uz izdevniecību pats. Izdevniecības priekštelpā sēdēja kāds vīrietis.

-         Labdien! Es vēlētos sastapt Robinsonu, man kaut kas viņam jānodod.

Vīrietis pārlūkoja sarakstu un atbildēja:

-   Tāds te nestrādā.

-Viņš noteikti šeit strādā Robinsonam jābūt Bērnu grāmatu izdevniecībā, sašutis sacīju.

Bet vīrietis negribēja mani ielaist. Nosarku. Kad saskaišos, vienmēr sarkstu. Nezināju, ko lai vēl saku.

Par laimi, šajā brīdī gāja garām kāda skaista jauna dāma.

-         Kolēģe, vīrietis viņu uzrunāja, šis zēns katrā zinā grib sastapt Robinsonu. Varbūt grāmatvedībā tāds strādā?

Taču kolēģe tikai pasmaidīja un tūlīt uzaicināja mani sev līdzi.

-         Skaidrs, ka šeit ir Robinsons, viņa sacīja un pamirkšķināja man ar aci, trešajā stāvā; es tevi aizvedīšu.

Biju ļoti priecīgs un, tā kā māmiņa man vienmēr bija mācījusi, ka nepazīstamiem jāstādās priekšā, sacīju:

-    Esmu Alfons Trīcvaidzinš.

Kolēģe bija tik laipna un atbildēja:

-    Un mans vārds ir Cveija.

Dāma Cveija (māmiņa saka, ka svešas sievietes visas esot dāmas) gribēja doties augšup pa kāpnēm. Bet es ieraudzīju liftu. Man labāk gribējās braukt.

-        Labi, brauksim ar liftu, sacīja dāma Cveija, un tu to vadīsi.

Aizvēru durvis un nospiedu dažas pogas. Cēlāmies augšup.

-    Daudz jaukāk nekā ar karuseli, es sacīju.

-    Nekad vēl neesmu ar tādu braucis!

To pateicis, aiz pārskatīšanās piespiedu vēl vienu pogu. Kaut kas notrakšķēja, un lifts apstājās. Dāma Cveija nobāla. Man arī kļuva bail, jo liftā bija ļoti tumšs.

-   Ja nu tagad krītam lejā? es jautāju.

Dāma Cveija, manī nemaz neklausīdamās, spaidīja pogu pēc pogas, taču lifts nekustējās ne no vietas.

-         Veltīgi! Tagad mums te var iznākt krietni vien pasēdēt, viņa beidzot gaužām noskumušā balsī sacīja.

Es jau biju nomierinājies. Varbūt vajadzēs izsaukt ugunsdzēsējus ar kāpnēm, lai mūs izglābj; es labprāt pakāpelētu pa ugunsdzēsēju kāpnēm no mūsu klases vēl nevienam tāda izdevība nav gadījusies. Galvenais, kaut mēs tagad nenokristu!

-           Vai jums kas ēdams ir līdzi gadījumā, ja mums te ilgi jāsēd? es jautāju.

-        Ak tu mīļo stundiņ! dāma Cveija izsaucās, man taču svarīga apspriede!

-    Vai nav nelaime? es teicu.

-         Šausmīga nelaime! Mūsu direktors taču ir tik ļoti precīzs.

-        Mūsu skolas skolotāji arī ir tādi paši, es piebildu.

Dāma Cveija sāka dauzīt pa sienu, saukdama:

-         Man taču jāiet uz apspriedi, vai neviens mums nevar palīdzēt?

-         Neuztraucieties, es sacīju. Man arī bija jānodod konkursa atbildes, bet, ja mēs te dienas divas nosēžam, nokavēšu termiņu un godalgu man neredzēt kā savas ausis.

Kādu brīdi valdīja klusums.

Dāma Cveija sacīja:

-         Pastāsti kaut ko, Alfon. Mēs patlaban esam kā Robinsoni uz salas, un kaut kā mums laiks jāpavada.

-         Labi, es atbildēju. Patiešām jutos kā Robinsons savā būdā. Un tad es viņai sāku kaut ko stāstīt. Vispirms iztēloju piedzīvojumus ar papagaili un kā man mūžīgi neveicas sava vārda dēl. Tā kā viņai tas patika, izklāstīju vēl piedzīvojumu ar Čūsku un drumstalu maizi, kā arī pastāstīju par aprīļa joku, nepatikšanām ar kabatas nazi un visu pārējo.

Dāma Cveija, skaļi smiedamās, sauca:

-          To mēs izdarīsim, Alfon, to mēs noteikti izdarīsim…

īsti nesapratu, ko tas nozīmēja. Bet viņa nelikās mierā, un man vēl nācās izstāstīt gadījumu, kā tēvoča emaljētā kanniņa pārvērtās par pankūku. Pēkšņi lifts noraustījās, kļuva gaišs, un mēs traucāmies augšup. Kāpņu telpā jau gaidīja divi vīrieši. Viens no viņiem izskatījās pēc skolotāja, bet otrs bija mazāka auguma, ar acenēm un ļoti bargu skatienu.

Pirmais vīrietis sacīja:

-         Kolēģe Cveija, mēs taču jūs aicinājām ierasties tieši pulksten divos.

Viņš izvilka kabatas pulksteni un sarauktu pieri lūkojās tajā.

-    Mūsu direktors, dāma Cveija pačukstēja.

-        Atvainojiet, biedri direktor, bet pie visa vainīgs esmu es, varu to pierādīt, es sacīju.

Jaunākais vīrietis, ar acenēm, pievērsās man:

-    Mēs tev nejautājām, manu zēn, gaidi savu kārtu!

-         Bet, kolēģi, mana draudzene sacīja, tas taču ir Alfons Trīcvaidzinš!

-   Un kas par to? mazākais vīrietis, ar acenēm, zobgalīgi smaidīdams, jautāja.

Direktors, joprojām pulkstenī lūkodamies, klusu sacīja:

-     Es jūs ļoti lūdzu! un gluži vienkārši aizveda jauko dāmu Cveiju sev līdzi.

Tā nu pašlaik sēžu Bērnu grāmatu izdevniecībā un aiz gara laika pierakstu visu, ko tikko biju stāstījis. Agrāk no šejienes prom neiešu, kamēr neatgriezīsies dāma Cveija un nebūšu ticis vaļā no sava Robinsona konkursa darba. "Ļoti jauki!" dusmodamies domāju, "vispirms iesloga cilvēku liftā, liek visu izstāstīt, bet pat neiedomājas, ka vajadzētu kaut vai ar limonādi pacienāt."

.

MŪŽĪGĀS NEPATIKŠANAS VĀRDA DĒĻ

Kurš mani pazīst, zina, ka man nepatīk kauties. Esmu kluss un ķildas nemeklēju.

Bet nesen es kāvos un nokļuvu krietnās nepatikšanās ar pieaugušajiem. Un tikai sava vārda dēļ. Diezgan jau nepatikšanu ar Alfonu. Klasē uzskata, ka Alfons skan komiski, un bieži mani saukā par Alfonsiusu. Bet Trīcvaidziņš ir vēl daudz nelādzīgāks. Kāpēc man vajadzēja būt tieši tādam uzvārdam? Trīc vaidziņš! Tas visiem šķiet šausmīgi jocīgi. Klasē mūžīgi ņirgājas, un, kad pie mums ienāk jauns skolotājs un es nosaucu savu uzvārdu, arī tas nenoturas nepasmaidījis.

Visbezkaunīgākie ir mūsu ielas bērni. Viņi man vienmēr kliedz pakaļ: "Trīcvaidziņš mīkstpē…" (Ko viņi tur kliedz, es, patiesību sakot, nemaz negribu atkārtot.) Bet to dzirdēt ir šausmīgi. Tādās reizēs es soļoju pa ielu un, pie sevis svilpodams, gudroju vārdus, kā mani varētu saukt: Alfons Trīsis, Alfons Vaigs, manis pēc kaut vai Alfons Ķīļbārdiņa, tomēr labāk nekā Trīcvaidziņš…

Tā nu es gāju, un tie no mūsu ielas atkal sauca man pakaļ: "Trīcvaidziņš mīkstpē…"

Nē, to nu es vairs nevarēju izturēt. Atgriezos un, dusmās rokas plātīdams, kaut ko kliedzu pats neatceros, ko. Tad nu tikai sākās īsts koncerts, pat mazie pirmklasnieki piebalsoja. Metos skriet. Visi man pakaļ. Smējās un kliedza. Apstājos. Viņi arī apstājās. "Trīcvaidziņš mīkstpē…" Pēkšņi kāds garāmejošs mazs zēns, varbūt gadi četri vecs, kurš bija dzirdējis pārējo saucienus, apstājās man līdzās, iesmējās un skaidri un gaiši pasacīja, ko bija noklausījies no pārējiem: "Trīcvaidziņš…" Pabeigt viņš nepaguva. Iecirtu viņam pļauku. Ne jau pārāk spēcīgi, bet tomēr tā, ka noplīkšķēja. Iekams paguvu atskatīties, tāda pati pļauka noplīkšķēja pa manu vaigu. To man iešāva zēna māte.

-   Vai tev kauna nemaz nav? viņa jautāja. Tāds liels zēns un sit maziņo! un vēlreiz man ievilka.

-    Ko viņš tev izdarījis?

Tuvojās arī pārējie. No bērniem, kuri mani bija sakaitinājuši, vairs nebija neviena. Dusmīgi uz mani skatīdamies, visapkārt stāvēja pieaugušie.

-    Iesita mazulim… nagus palaiž, kauslis tāds!

Pie sevis nodomāju, ka nav vērts atbildēt, jo pieaugušie vienmēr runā visu, kas vien ienāk prātā, un itin neko nesaprot. Kā būtu, ja viņus saukātu tādos vārdos? Vienam no lielajiem aiz muguras es ieraudzīju Fredi visbezkaunīgāko mūsu ielas zēnu. Pavisam klusu, nedzirdami, viņa lūpas veidoja vārdus "Trīcvaidziņšmīkstpē…" Padraudēju ar dūri. Fredis pazuda. Nu gan pieaugušie vairs nespēja novaldīties.

Vēl viņam nepietiek. Jāpastāsta viņa vecākiem!

Laidos lapās.

Vakarā sacīju tētim:

-    Man vairs nepatīk mans uzvārds! Tētis atbildēja:

-        Kas tev ienācis prātā! Tādu uzvārdu ar uguni nevar sameklēt. Šulcs var būt katram, bet Trīcvaidziņš…

Ja ir tik liels kā tētis, tad jau var arī saukt par Trīcvaidziņu, bet desmit gadu vecumā šāds uzvārds var nokaitināt, un tad nav brīnums, ka pat roka paslīd.

-        Trīcvaidziņš, tētis vēl pie maltītes kurnēja. Ak tad tev šāds vārds nepatīk?

Manīju, ka viņš sāk skaisties.

-        Vispirms izaudz, kā pienākas, mēs, Trīcvaidziņi, visi esam liela auguma vīri, bet tu tikai tāds pintiķis. Prastu vismaz izkauties, kā mēs, Trīcvaidziņi, jau no zēna kājas vienmēr to esam pratuši, bet tu nekā!

"Kaut jel tu zinātu," es nodomāju, "kā man vēl tagad sūrst vaigs. Nē, bet mans uzvārds tomēr ir neciešams!

KAS MUMS AR PAPAGAILI BIJA JĀIZTUR

..

PIRMĀ DAĻA

Dzimšanas dienā krustmāte Zigrīda man uzdāvināja papagaili. Tā bija lieliska dāvana.

Paldies, es teicu. Tagad gan man ir skaists putns!

Nosaucu savu putnu par Skaistuli, apņēmos to pieradināt pie mājas un iemācīt runāt. Nolēmu šo darbu jau uzsākt tūlīt nākamajā dienā. Māmiņa bija aizgājusi iepirkties. Nostājos pie būrīša un centos ļoti, ļoti uzmanīgi vērt vaļā mazās restotās durtiņas. Gribēju tikai paņemt Skaistuli rokā, lai tas ar mani aprastu. Saka taču, ka dzīvnieki pie sava saimnieka pierodot. Iekams paspēju papagaili vieglītiņām satvert, tas jau bija izlidojis no būrīša un riņķoja pa istabu. Jo ātrāk

skraidīju tam pakaļ, jo veiklāks tas kļuva. Apsēdos arī Skaistulis apsēdās uz aizkaru līstes. Tikko pielavījos papagailim tuvāk, tas palēca uz vienu pusi, uz otru pusi un, iekams paguvu to satvert, aizlidoja. Kādu brīdi viens otru vērojām.

Atskanēja durvju zvans. Izskrēju gaitenī. Skaistulis man līdzi. Tas apmetās uz melnā gāzes skaitītāja. Nodomāju: "Ja tagad atvēršu dzīvokļa durvis, Skaistulis izlidos ārā un es to nekad vairs nenotveršu." Tātad jautāju:

-    Kas tur zvana?

-     Gāzes kasieris, zēn. Saņemt naudu par gāzi. Patiesi! Māmiņa taču jau bija man naudu sagatavojusi un nolikusi virtuvē uz galda.

Caur vēstuļu kastītes spraugu saucu:

-   Vienu mirklīti, lūdzu! un devos atpakaļ istabā. Skaistulis man sekoja. Zibenīgi apgriezos, izspruku

no istabas un veikli aizcirtu durvis. Taču Skaistulis jau atkal spurdza pa gaiteni.

-     Pagaidi tu man, es iesaucos, nu gan es tev mācīšu saimniekam klausīt!

Bet Skaistulis nedomāja pamest gāzes skaitītāju. Tad devos pie istabas durvīm un iebāzu pa mazu spraudziņu tikai galvu. Tikko Skaistulis būtu ielidojis istabā, es vienkārši aizvērtu durvis. Bet Skaistulis nelidoja vis.

-Atver taču beidzot, zēn, man nav laika, kasieris aiz durvīm runāja.

-    Vēl tikai vienu acumirklīti, lūdzu, saucu viņam caur spraugu. Patiešām nesapratu, ko lai iesāku. Izmēģināju vēlreiz iepriekšējo triku. Tikko iegāju istabā, arī Skaistulis bija tur. Izskrēju gaitenī, Skaistulis jau atkal man priekšā. Piegāju pie durvīm.

-    Par nožēlošanu, nevaru jūs ielaist, mans Skaistulis tēlo prātā jukušo, es saucu.

-    Vai tu beidzot atvērsi vai ne? kasieris saskaities jautāja.

Viņš gan klauvēja, gan zvanīja. Dzirdēju kasieri pukojoties aizejam. Ja no visa tā iznāks nepatikšanas ar gāzes fabriku un par to, ka neesam samaksājuši, mums noslēgs gāzi, Skaistulim labi neklāsies. Paķēru slotu un sāku viņu nežēlīgi trenkāt. Par nelaimi, trāpīju lielajai fotogrāfijai, kurā redzamas tēta un māmiņas kāzas. Tā nokrita uz grīdas un ieplīsa. No manis bēgdams, Skaistulis uzgrūdās puķu vāzītei, un visa bufete aplija ar ūdeni. Es uzlēcu uz dīvāna, bet Skaistulis nometās uz skapjaugšas.

Kāds slēdza durvis nāca māmiņa. Ja viņa tagad vispirms ieies virtuvē un no turienes nāks istabā, Skaistulis aizlidos, jo virtuves logs ir atvērts. Turēju istabas durvis ciet. Māmiņa raustīja tās un mēģināja nospiest uz leju rokturi.

-    Beidz jokot, Alfi, viņa no gaiteņa sauca.

-        Es taču nejokoju, māmiņ, lūdzu, neatver durvis! es saucu.

Māmiņa joprojām mēģināja nospiest durvju rokturi.

-    Lūdzu, neatver durvis, Skaistuļa dēl neatver! es kliedzu.

Māmiņa pārtrauca raustīt rokturi.

-    Tikko atvērsi, Skaistulis būs prom. Māmiņa iegāja virtuvē. Papagailis sēdēja uz aizkaru līstes.

-        Nu man reiz pietiek! saskaities iekliedzos. Norāpies no skapjaugšas, uzkārpījos uz krāsns, no dīvāna pārlēcu uz galda Skaistuli tomēr noķert nevarēju.

Brīdī, kad ienāca māmiņa, gulēju uz skapja un saceltajos putekļos šķaudīju. Par laimi, Skaistulis tupēja uz krāsns un, neuzticīgi vērodams mani, nepamanīja atvērtās durvis. Māmiņa tās veikli aizvēra, bet istabā nevienu nevarēja ieraudzīt.

-    Es esmu te, klusu atsaucos no skapjaugšas. Māmiņa, mani ieraudzījusi, sasita plaukstas. Viņa

gaužām bēdīgi noraudzījās uz šķībi nostieptajiem aizkariem, nokritušo fotouzņēmumu, apgāzto vāzi, uz visu.

-    Nevar viņu noķert, es sacīju, ko lai dara? Vicināju ap sevi slotu, bet Skaistulis kā propelleris

traucās pa istabu un nosēdās uz krāsns. Tagad māmiņa man palīdzēja tvarstīt. Es dzenāju Skaistuli no vienas puses, viņa no otras. Par laimi, tā bija māmiņa, kas norāva no galda krūzīti. Ja to būtu izdarījis es!

-        To mēs nekad rokā nedabūsim, es sacīju, un man nāca raudiens.

Domās jau redzēju Skaistuli aizlidojam un ķīvējamies ar zvirbuļiem un melnajiem strazdiem.

Pēc stundas pārnāca tētis. Viņš tuvojās durvīm; šoreiz māmiņa tās turēja ciet.

-         Lūdzu, never vaļā, Paul, viņa sacīja, Skaistulis izkļuvis no būrīša.

-    Lūdzu, pagaidi, es saucu no krāsnsaugšas.

Tētis murmināja kaut ko par izsalkumu un vēlēšanos pārģērbties.

Māmiņa pa atslēgas caurumu sacīja: Aizver visas durvis!

Tētis tā izdarīja.

Tad viņš drīkstēja ienākt. Tāpat kā iepriekš māmiņa, tagad tētis palika sašutis stāvam. Viņš nogrozīja galvu un noslaucīja māmiņai no sejas putekļus.

-        Es domāju, ka jūs mani gribat ar ko sevišķu pārsteigt, viņš sacīja, bet jūs tikai ņematies postīt dzīvokli.

-   Tev mums jāpalīdz, tēt, es sacīju.

Tētis sniedza man uz krāsnsaugšu pretī roku un sacīja:

-    Kas te nu ko palīdzēt!

Viņš paņēma ēdiena trauciņu un parādīja to Skaistulim.

Papagailis bija atkal apsēdies uz aizkaru līstes. Ieraudzījis trauciņu, Skaistulis sāka nemierīgi lēkāt šurpu turpu. Tētis ievietoja trauciņu būrī. Skaistulis apmeta loku un uzmanīgi iekāpa caur durtiņām būrī. Tētis tās aizāķēja.

Viņš jutās lepns.

-    Un tagad sakārtosim dzīvokli, tētis sacīja.

Skaistulis ēda savus graudiņus, bet mēs kārtojām un tīrījām dzīvokli līdz pat vakaram, līdz mūs galīgi pieveica izsalkums.

īsi pirms gulētiešanas māmiņa ieraudzīja, ka uz galda vēl atrodas nauda, kas bija jāmaksā par gāzi.

-   Vai kasieris nebija atnācis? viņa man jautāja.

Tobrīd lasīju "ABC avīzi". Es aizslēpos aiz tās.

-        Nezinu, es stomījos, viņš laikam būs atkal aizgājis.

Pēc kādas nedeļas no gāzes fabrikas pienaca vēstulē. Kasieris sūdzējās, ka neesot laists dzīvoklī un ka Trīcvaidziņu ģimene neesot samaksājusi par gāzi; ja triju dienu laikā tas netikšot izdarīts, gāzi noslēgšot.

Tas bija nelāgi. Māmiņa jau grasījās man jautāt, kādēļ īsti kasieris nav ticis ielaists dzīvoklī; taču tajā acumirklī Skaistulim bija izdevies atvērt sava būrīša durvis, un viņš spurdza pa istabu. Sāku to nekavējoties medīt. Tagad māmiņai vairs nebija laika neko jautāt. Viņa izbijusies kliedza:

-        Uzmanību! Glezna! Uzmanību! Vāze! Uzmanību! Krūzīte!

Rīt aizrakstīšu uz gāzes fabriku un pastāstīšu, ka pie visa vainīgs mans papagailis Skaistulis. Te tev nu bija krustmāmiņas Zigrīdas skaistā dāvana!

.

OTRĀ DAĻA

Biju dzirdējis, ka papagaiļi labi runājot. Manam papagailim Skaistulim arī jārunā!

Vispirms gribēju tam iemācīt vāciski. Pēc tam abi kopīgi mācīsimies arī krievu valodu. Iespējams, ka vēlāk Skaistulis varēs man pat vārdiņus atprasīt.

Tā es sāku mācīt Skaistulim runāt. Apsēdos pie putna būrīša un sacīju:

Mīļais Skaistulīt, paklausies, rotaļas tagad jāizbeidz, turpmāk būs čakli jāmācās, ko tu par to saki?

Skatījos Skaistulim cieši virsū. Varbūt atbildēs vai kaut kā citādi ļaus noprast savas domas, jo viņš bija kļuvis gudrāks un klausīgāks. Tomēr sevišķu prieku

mācīties Skaistulis gan neizradija. Viņš pakapas pie

ēdiena trauciņa un sāka ēst. >

-   Vispirms darbs, pēc tam ēšana, es sacīju. Skaistulis neklausīja. Nekas, arī mūsu skolotāji ir

spiesti būt pacietīgi ar mums. Uzgaidīju, kamēr paēd, un tad sāku:

-   Atkārto, ko teikšu: mans vārds ir Skaistulis Trīcvaidzinš.

Skaistulis paplivināja spārnus un divreiz ieķērcās. Sākums labs.

-    Lieliski, es sacīju, atkārto vēlreiz! Mans vārds… Skaistulis vairs tikai ķērkstēja vien, jo istabā bija

ienākusi māmiņa. Es viņai palūdzu te neuzkavēties, jo mums ar Skaistuli jāstrādā. Māmiņa tā savādi manī paskatījās, tomēr izgāja. Kad biju vajadzīgo teikumu atkārtojis vairāk nekā simt reižu, papagailis ērti apsēdās, pabāza galviņu zem spārna un aizmiga. Tā nekāda skaistā atbilde nebija.

Nākamajā dienā sāku no jauna. Skaistulis tomēr neko neaptvēra, un man jau uzmācās šaubas, vai papagaiļiem vispār var iemācīt runāt. Bet biju taču tiešām par to kaut kur lasījis. Pēkšņi atcerējos. Robinsonam uz salas arī bija papagailis, tiesa gan, mazliet lielāks, bet vai tad nu mans Skaistulis būtu dumjāks par citiem papagaiļiem?

Vairāk nekā nedēļu katru dienu sarunājos ar Skaistuli. Biju jau galīgi sajucis. Vairākas reizes aiz pārskatīšanās pat tēti nosaucu par "Skaistuli". Kad klasē ienāca mūsu jaunais vingrošanas skolotājs Filkendorfa kungs un mums bija jāpasaka katram savs vārds, es sacīju: "Mans vārds ir Skaistulis Trīcvaidziņš." Klase smējās krampjos.

Filkendorfa kungs sev kaut ko atzīmēja, un es jau varēju iedomāties, ko viņš par mani nodomājis. Turklāt es to biju runājis pavisam domīgā balsī. Pēc starpbrīža, bet it sevišķi pēc tam, kad mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs Pēteris mani bija nokauninājis, aizgāju pie skolotāja Filkendorfa un sacīju:

-    Filkendorfa kungs… es atvainojos, tas nebija nekāds joks; mans vārds ir nevis Skaistulis, bet Alfons. Skaistulim jāmācās runāt. Tā kā man bieži tam jāsaka priekšā "Skaistulis", man vairs šis vārds neiziet no prāta.

Filkendorfa kungs laikam neko nesaprata. Vēl mazliet pastomījos un tad vienkārši aizskrēju.

Nē, tā tas nevarēja turpināties. Aprunājos ar Ervīnu, jo viņam arī mājā ir dzīvnieki un viņš kopj kustonīšus, kuri atrodas mūsu klases dzīvās dabas stūrītī.

-    Tas ir ļoti vienkārši, Ervīns sacīja, viss atkarīgs tikai no dresūras, vajag pareizi dresēt.

Vairāk viņš arī neko nezināja. Ervīns man vēl pasacīja, lai es piesargoties, ka nedabūjot papagaiļu slimību, ta esot loti bīstama.

Nobijos ne pa jokam. Varbūt tā jau ir tā papagaiļu slimība, ja pastāvīgi uzrunā citus ļaudis un pats sevi par Skaistuli.

Turpmākajās dienās uzmanīgi vēroju, vai slimība nevērsīsies plašumā. Bet viss bija labi. Lauzīju galvu, kā vajadzētu pareizi dresēt Skaistuli. Ervīns man deva vēl kādu padomu. Par dresēšanu esot grāmatas. Iztukšoju savu krājkasīti un devos uz grāmatnīcu.

-        Nu, mazais? pārdevēja jautāja. Ko tu labāk vēlētos bilžu grāmatu vai kādu skaistu pasaku grāmatu?

Nemaz neapjēdzu, ko man uz to atbildēt, un stipri nosarku. Es taču vairs neesmu nekāds mazais! Brīdi mēmi lūkojāmies viens otrā.

-    Ko tad tev īsti vajag? viņa jautāja.

Kamēr "mazā" un "pasaku grāmatas" dēļ vēl joprojām klusēju, viņa izvilka no plaukta kādu grāmatu.

-    Palūkojies, tajā ir skaisti stāstiņi un pasakas!

Tad es apgriezos un vienkārši izskrēju no veikala.

Vai tomēr es būtu saslimis ar papagaiļu slimību?

Dažas šķērsielas tālāk atradās cits veikals. Iegāju un bez vilcināšanās sacīju pārdevējai:

-         Labdien, man vajadzīga grāmata par dzīvnieku dresēšanu.

Bija daudz skaistu grāmatu par skudrām, zirgiem, lauvām, vardēm, bet nevienas par papagaiļiem. Viņa man parādīja grāmatas par dziedātājputniem un ērgļiem.

-    Bet par papagaiļiem nav? es jautāju.

Tādu viņai nebija.

Vispār par dresēšanu bija tikai viena "Kā es dresēju savu suni".

Bet Skaistulis taču nebija nekāds suns. Nevarēju tomēr no šejienes atkal vienkārši aizskriet. Nopirku grāmatu un izgāju no veikala. Tā maksāja 3,80 vācu markas. Mājā izlasīju grāmatu no viena gala līdz otram. Varbūt iegādāšos arī suni. Suns varēs kopā ar mani pastaigāties, pēc pavēles apsēsties un uzmeklēt, ja kaut ko būšu pazaudējis. Turklāt viņš varēs iekost maniem ienaidniekiem. Lai tad pamēģina mani vārda dēļ apcelt!

Varbūt mēs ar Skaistuli varētu pēc šīs pašas grāmatas vingrināties. Trenēju Skaistulim "ķepu" un "vietā". Bet arī to tas neklausīja. Nē, Skaistuļa apmācībai šī grāmata nederēja.

Sāku no sākuma. Veselas divas nedēļas vienu

>

stundu dienā sacīju tam priekšā: "Skaistulis, Skaistulis, Skaistulis…"

Tad es saslimu. Dabūju aukslēju krampjus. Ārsts sacīja, ka es esot galīgi pārpūlējies. Pārnācu mājā un biju uz Skaistuli ļoti noskaities.

-    Tu taču esi nejēga! es kliedzu.

Skaistulis māja ar galvu, skatījās manī ar savām mazajām, ogļu melnajām ačelēm un ķērca: "Nejēga, nejēga, nejēga!…" Aizdrāzos uz virtuvi.

-   Māmiņ, Skaistulis runā, esmu tam iemācījis runāt! Taču Skaistulis vairāk nesacīja ne vārda. Nākamo reizi viņš ierunājās, kad pie mums bija

atnākusi krustmāmina Anna.

>

-   Ai, kas tev par skaistu, mazu putniņu, viņa sacīja.

-    Uh, tas ir Skaistulis, es atbildēju. Skaistulis rātni sēdēja man uz pirksta un lūkojās

krustmāminā Annā.

Nu panac, panac šurp, Skaistuht, viņa to aicināja.

Skaistulis, nekustīgi sēdēdams, palūkojās krustmāmiņā Annā un ieķērcās: "Nejēga, nejēga!…"

Tās bija milzīgas nepatikšanas. Māmiņa saka, ka tā es atbaidīšot visus radus. Esmu apņēmies Skaistuli vairs nedresēt. Bet, kad iegādāšos suni, tad gan mēģināšu vēlreiz. Krustmāmiņu Annu vakar sastapu uz ielas. Kad sacīju viņai "labdien", viņa, neteikusi nevienu vārdu, tikai pamāja ar galvu.

.

TREŠĀ DAĻA

Kopš Skaistulis tik nepieklājīgi izturējās pret krustmāmiņu Annu, bija pagājis ilgs laiks. Vairāk papagailis neko nebija iemācījies. Tikai to vienu vienīgo muļķīgo vārdu un to pašu vienmēr pateica tad, kad vismazāk vajadzēja. Vispār šis vārds man sagādāja daudz nepatikšanu, un vairāki bija tādās domās, ka es to papagailim esmu iemācījis tikai tādēļ, lai tas aizskartu citus cilvēkus. Bet tā taču nemaz nebija!

Citādi Skaistulis bija kļuvis itin rāms. Viņš lidinājās pa istabu, sēdās man uz pleca, raustīja aiz auss, labprāt apmetās man pat uz galvas. Pusdienās nāca pie galda un knābājās pa manu šķīvi.

Tikko divreiz iesvilpos, Skaistulis nekavējoties steidzās pie manis. Putns zināja, ka tādās reizēs man ir tam pataupīts kāds gardums.

Kādā dienā mūsu pilsētā ieradās cirks. Es, protams, uz turieni aizgāju. Man viss ļoti patika. Sevišķi interesējos par dzīvnieku priekšnesumiem. Cirkam bija zilonis, kurš varēja nostāvēt uz priekškājām, pāris

lauvas, kuras lēca caur stīpām, roņi, kuri žonglēja ar bumbiņām, un daudz zirgu.

Mājās man ienāca prātā, ka netiku redzējis nevienu numuru ar papagaiļiem. Iedomājos, ka būtu ļoti jauki, ja es aizietu ar Skaistuli un viņiem parādītu, kā tas klausa uz svilpienu un pēc pavēles plēš aiz auss, varbūt pat skaļi runā mikrofonā. Ja viņi man turklāt pateiktu, kā iemācīt papagailim vēl citus trikus, varbūt es ar to pat cirkā varētu uzstāties. Ja ne tieši cirkā, tad kādā atrakciju spēlē pionieru istabā vai vecāku sarīkojumā. Tā es pie sevis gudroju un apņēmos kādreiz ar Skaistuli aiziet uz cirku.

Tāda izdevība man radās jau nākamajā dienā. Māmiņa pusdienas laikā nebija mājā. Viņai noteikti būtu bijuši iebildumi pret tādu staigāšanu ar Skaistuli pa ielām. Paņēmu kartona apavu kārbu, iekaisīju tajā mazliet barības, aptinu ar dvieli un devos uz cirku.

Cirkā viss bija slēgts. Skrēju tam apkārt no kaut kurienes atskanēja balsis. Tās izdzirdis, vienkārši pārlēcu pāri sētai un garām ratiem devos uz lielo telti. Nebiju paspēris ne dažus soļus, kad pēkšņi tiku satverts aiz apkakles.

-    Laidiet mani vaļā! es iekliedzos un apgriezos. Bet ko es ieraudzīju? Tas taču nemaz nebija cilvēks! Man aiz muguras stāvēja zilonis un, savu garo snuķi izstiepis, vilka man to pār seju un pūta virsū elpu.

-     Palīgā! es iekliedzos, palaidu vaļā kārbu ar Skaistuli un metos bēgt. Vienā rāvienā apsviedos te ap vienu stūri, te ap otru un saskrējos krūtīs ar kādu tuklu melnbārdainu vīrieti. Atcerējos no cirka izrādes, ka tas bija direktors.

-   Ūja! viņš iesaucās. Kāpēc tik strauji?

-    Es… zilonis… saķēra ar snuķi… es stomījos.

Bet direktors tikai smējās un jautāja:

-        Vai Emīrs tevi tā nobiedēja? Viņš taču nevienam nekā ļauna nedara. Viņš tikai gribējis izlūgties no tevis kādu gardumu.

Pēkšņi mani pārņēma jaunas izbailes. Ja nu zilonis par gardumu uzskata un aprij kārbu ar Skaistuli? Bet es… Skaistuli… aprīt…

Direktors atkal iesmējās, noglaudīja savu bārdu un sacīja:

-        Nu apmierinies taču; jauki, ka esi atnācis. Tad ejam tūlīt uz manēžu vingrināties.

No vienām izbailēm otrās! Kā direktors uzzinājis manus nodomus? Pēcāk atģidos, ka cirkā bija uzstājies arī kāds burvju mākslinieks. Varbūt tas uzminējis manas domas?

Direktors sauca:

-   August, nāc ārā!

No kādiem ratiem izkāpa jauns vīrietis, kurš man laipni padeva labdienu un izskatījās ļoti nopietns.

-   Tas ir Augusts, klauns.

Es viņu vairs nemaz nepazinu.

Direktors sacīja Augustam:

-    Bet tas ir mūsu jaunais darbabiedrs.

Es neko neatbildēju un apņēmos arī turpmāk neko nesacīt. Gribēju vispirms noskatīties, kas te notiks.

Jāatzīstas, ka šajā brīdī kārbu ar Skaistuli biju pavisam aizmirsis. Viss norisa pārāk uztraucoši.

Iegājām manēžā. Šeit bija nemājīgi un oda mazliet pēc dzīvniekiem. Manēžā trenējās daži žonglieri.

Direktors sacīja:

-         Kolēģi, izejiet laukā, mums jāpārbauda, kā zēns sagatavojies izrādei.

-    Vai tu tāpat mēģināsi bez kostīma?

-        Varbūt es varētu tāpat, ja jums nav iebildumu, es atteicu.

-         Tikai nenoķēpā apģērbu, klauns nopietni piebilda.

-          Tātad sāksim mēģinājumu, direktors sauca. Veikli, veikli, ievediet poniju!

Direktors bija loti kustīgs un nelaida nevienu pie vārda; visam vajadzēja risināties ļoti ātri.

Tātad, viņš man sacīja, tas ir skaidrs, ka tu uzstāsies kopā ar klaunu. Vislabāk būs, ja sēdēsi pie skatītājiem un uznāksi manēžā tikai tad, kad Augusts savu būs beidzis. Apsēdies tur beigās!

Es paklausīju un apsēdos uz sola. Tika ievests ponijs. Klauns Augusts mēģināja tikt tam mugurā. Viņš ārkārtīgi jocīgi uzlēca ponijam mugurā un tūlīt noslīdēja otrā pusē zemē. Pēc tam viņš mēģināja uzlēkt zirgā no mugurpuses, bet atkal pa galvu pa kaklu novēlās smiltīs.

Man nevaldāmi nāca smiekli. Pēkšņi ponijs metās skriet, Augusts tam pakaļ. Klauns, protams, nevarēja zirdziņu panākt un, pārmetis gaisā vienu kūleni pēc otra, turējās, tam ieķēries astē. Beidzot viņš tomēr uzķepurojās ponijam mugurā.

Klauns neizsakāmi jocīgi gulēja zirgā, kurš mežonīgi auļoja apkārt manēžai. Beidzot viņš kūleņu kūleņiem novēlās un izskrēja no manēžas.

-        Bravo, direktors sauca, ļoti labi, August, tagad mūsu Bambino kārta.

Man ļoti gribējās uzzināt, kas tas tāds par zvēru. Bet nekāds zvērs nenāca.

Direktors man uzsauca:

-    Tagad tava kārta.

"Kā mana? Es taču neesmu nekāds Bambino," nodomāju, "un gribēju tikai apjautāties, vai ar Skaistuli nevar sagatavot kādu cirka numuru."

-    Es… taču varu… es sacīju.

Direktors laikam mani nemaz nedzirdēja.

Viņš sauca:

-        Nedrīkst kavēties, citādi publika kļūs nemierīga, tev tūlīt jādodas manēžā. Viens lēciens un būsi ponijam mugurā!

Ko es varēju darīt? Paklausīju. Norāpos lejā, un tajā brīdī, kad ponijs skrēja man garām, mēģināju tam uzlēkt mugurā. Pieturējos pie krēpēm un patiešām uzlēcu.

Direktors sauca:

-         Labi, Bambino, tas izskatās, it kā tu vēl nekad nebūtu sēdējis zirgā, par to vien jau skatītāji smiesies. Un tagad celies kājās!

"Ko?" es domāju. "Es taču jau tā tikai ar pūlēm turos. Un tagad nu man vēl stāvus jāceļas?"

-    Veikli, veikli, nezaudē laiku! direktors sauca.

Mēģināju. Taču, tikko biju mazliet uzslējies, zaudēju

līdzsvaru un novēlos smiltīs.

-        Gadās, direktors sacīja, viens divi augšā, veikli, veikli!

Ieskrējos vēlreiz un, tā kā ponijs rikšoja ļoti lēni un laikam vispār bija ļoti rāms, atkal laimīgi tiku tam mugurā un mēģināju piecelties kājās. Viegli ieliecu ceļus, pacēlu augšup vienu kāju, pēc tam otru. Bet, tikko piecēlos, sāku atkal slīdēt. Man noreiba galva, un es lēcu lejā. Par nelaimi, nokritu direktoram tieši pie kājām un norāvu viņu arī gar zemi.

-        Velns parāvis! viņš iekliedzās un ķēra pie savas melnās bārdas.

-        Vai tad tev saprašanas nemaz nav, ko gan tu visu laiku esi mācījies? Tu taču uzvedies sliktāk par jebkuru iesācēju, Bambino!

Gulēju smiltīs un raudzījos viņā.

-   Bet es taču tikai Skaistuļa dēl…

Šajā acumirklī teltī iedrāzās kāds cits zēns. Viņš bija maza, trausla auguma, gariem, melniem matiem. Dažos lēcienos zēns bija manēžā un hop! izplestām rokām stāvēja ponijam uz muguras un skaļā balsī kliedza:

-Allez hop, hop!

-        Deviņi pērkoni, direktors iesaucās, kas tu tāds esi un no kurienes?

Otrs zēns šajā brīdī bija nostājies ponija mugurā uz galvas un sacīja:

-         Kā, jūs taču man likāt atnākt. Esmu Bambino, mani vecāki ieradīsies pēc stundas. Mums taču jāizmēģina jaunais numurs.

To sacīdams, viņš piecēlās stāvus un sāka dejot uz vienas kājas.

-         Ja, bet kas tad esi tu? direktors izbīnijies jautāja.

-        Es esmu Alfons Trīcvaidziņš, atbildēju, vēl arvien gulēdams smiltīs.

-    Trīcvaidziņš? Tātad no klaunu ģimenes.

-    Nē, es sacīju, mans tētis strādā īstu darbu.

Bet direktors nemaz neklausījās, sasita plaukstas

un sauca:

-          Lieliski, Bambino, var teikt, priekšzīmīgi. Tagad vēl atlicis pamēģināt iziešanu no manēžas, jo tai jābūt sevišķi iespaidīgai.

Piesardzīgi parāpos mazliet sānis.

-   Un pēc tam laidīsim iekšā lauvas, direktors sacīja.

"Ko?" es nodomāju. "Ja jau ziloņi te skraida apkārt,

kas tur par brīnumu, ja neaizrestotā manēžā ienāks arī lauvas. Un nepazīdamas tās mani droši vien noturēs par gabaliņu gaļas!" Pielēcu kājās un izskrēju no telts tikpat ātri, kā īstais Bambino bija ieskrējis.

Tad atcerējos papagaili.

Skaistulis man bija jāglābj. Pašķielēju ap stūri. Aiz ratiem stāvēja zilonis Emīrs. Sainis atradās tam priekšā, un Emīrs pašlaik pūlējās atraisīt dvieli droši vien, lai paskatītos, kas tur iekšā. Lēnām un piesardzīgi tuvojos.

-         Vai es drīkstu paņemt savu sainīti atpakaļ, Emīr? jautāju zilonim. Nekādā gadījumā negribēju to sadusmot. Zilonis pacēla snuķi un klusu šņāca. Bet ko tas varēja nozīmēt? Jā vai nē? Pameklēju pa kabatām un atradu salipušu konfekti.

-        Vai nemainīsimies? es jautāju. Tu man atdosi Skaistuli, bet es tev garšīgu konfekti.

Zilonis pienāca tuvāk un ar savu snuķi ļoti uzmanīgi, mierīgi paņēma no manām rokām salipušo konfekti. Pa to laiku tvēru pēc sava saiņa un dzirdēju tajā Skaistuli ķērcam: "Nejēga!" Dziļi paklanījos zilonim (ko es parasti nekad nedaru) un lēnām atkāpos. Zilonis šūpoja snuķi un ar savām mazajām ačtelēm skatījās manī. Man likās, it kā viņš smietos.

Kad biju pārlēcis pāri sētai un atrados atkal uz ielas, izvilku mutautiņu, noslaucīju sviedrus, kas bija izspiedušies man uz pieres, un manījos uz māju.

Diemžēl vēl joprojām nezinu, kā pareizi jādresē Skaistulis, un no tā laikam arī nekas vairs neiznāks. Bet kopš tā brīža, kad izstāstīju savu piedzīvojumu klasē (tieši tā, kā bija, nekā nesagrozot), mani dēvē par lielībnieku. Bet tā taču bija patiesība. Vēl tagad cirka plakātos kā sevišķu numuru min: "Mazais mākslinieks -jātnieks Bambino." Tas man katrā ziņā jāredz. Bet tam, ka direktors kādreiz tieši mani noturējis par Bambino un ka es ponijam uz muguras esmu izpildījis gluži labu cirka numuru, tā vai tā neviens nekad neticēs.

MANS NEIZDEVIES APRĪĻA JOKS

Tas notika agri no rīta.

Ģērbos. Ienāca tētis. Iedams uz darbu, parasti viņš no manis atvadās.

-        Klausies, Alfon, tētis sacīja, pieri saraucis, tavai zeķei šausmīgs caurums.

Cauras zeķes vispār nevaru ciest un tūlīt sāku skatīties, bet nekādu caurumu nevarēju ieraudzīt.

-Augstāk, tētis sacīja, jau ārdurvīs stāvēdams, mazliet vairāk pa kreisi. Vai patiešām tu neredzi to lielo caurumu?

Skatīdamies gandrīz vai kaklu izmežģīju, caurumu nevarēju un nevarēju ieraudzīt.

i

-        April, april… tētis iesaucās, skaļi iesmējies, un veikli aizvēra durvis.

Biju smalki iekritis un šodien pirmo reizi saīgu. Nebūtu slikti, ja tagad pašam savukārt izdotos piemānīt citus, lai par tiem gardi pasmietos.

Ceļā uz skolu vairāki mazie zēni sauca man pakaļ:

-    Ei, tev mutautiņš izkrita!

Es pat nepagriežos, tikai piesitu sev ar rādītājpirkstu pie deniņiem un nospriedu: "Šie laikam iedomājušies, ka es esmu galīgs muļķis. Otrreiz jau nu šodien vairs neiekritīšu."

Vēlāk skolā, kad man uznāca šķaudiens, pamanīju, ka patiešām esmu pazaudējis mutautiņu, un atkal uzmācās saīgums. Tikko ierados klasē, Ervīns paziņoja, ka viņam šodien esot ļoti lielas bailes no ģeogrāfijas stundas, jo Boka kungs gribot uzdot kontroldarbu.

-    Šodien? es izbrīnījies jautāju.

Ervīns bēdīgi pamāja ar galvu.

Neko nebiju dzirdējis par kontroldarbu. Ātri sameklēju grāmatu un, ko nu spēdams, mēģināju sagrābt vēl pirms zvana. Boka kungs nelika rakstīt nekādu kontroldarbu. Jautājoši paskatījos uz Ervīnu.

Ervīns tikai smīnēja, un viņa lūpas veidoja vārdus: "April, april…"

Neviens tos nedzirdēja, bet es sapratu pavisam skaidri.

Nolēmu, ka arī man kādam jāiedod aprīlis. Sacīju Pitam, ka viņam caura zeķe.

Tas, uz mani pat nepaskatījies, noburkšķēja:

-        Tu šodien jau esi sestais ar šo stulbo joku. Liecies nu labāk mierā.

Ervīnu mēģināju izjokot ar pazaudēto mutautiņu.

Viņš tūlīt izvilka savējo no bikšu kabatas, novicināja man acu priekšā un sacīja:

-         Maldies, Alfon. Tev jau gan laikam tādas idejas kā klases darbs ģeogrāfijā neienāktu prātā. Tu tikai spēj izdomāt jau sen visiem apnikušus niekus.

Nācu pie slēdziena, ka pirmais aprīlis ir gaužām dumja diena, un aprīļa jokus vairs negudroju. Viens otrs vēl pamēģināja mani piemānīt: divas reizes ar "caurām zeķēm", četras reizes ar "pazaudētiem mutautiņiem" un vienreiz ar "caurumu svārku mugurā". Pārtraucu viņus tūlīt, tikko viņi par to sāka runāt.

-         Variet nepūlēties, es sacīju, un turklāt vēl ar tik nodrāztiem jokiem.

Mazpamazām aprīļa joki mūsu klasē norima. Līdz pēcpusdienai viss gāja gludi. Uzmanījos, lai mani vairs nepiemānītu.

Mājās māte mani sūtīja uz pagrabu pēc garšvielām zupai.

-         Kāpēc tu zupas garšvielas glabā pagrabā? izbrīnījies jautāju.

-         Tur labāk uzglabājas. Ja tās ilgi atrodas gaismā, sāk dīgt, Alfi.

Paņēmu lielo atslēgu un devos uz pagrabu. Es vienmēr tikai ar lielām pūlēm atslēdzu pagrabu. Taču nekādas zupas garšvielas tur neatradu. Tās meklējot, tikai apgāzu ogļu grēdu.

-        Visur izmeklējos, es sacīju, uznācis no pagraba, noputējis ar ogļu putekļiem gluži melns, bet tavas garšvielas nekur neatradu.

-    Tur arī nav ko atrast, māmiņa sākumā loti nopietni sacīja, bet tad sāka smieties. Tās taču pagrabā ir tikai pirmajā aprīlī.

Viņa apsēdās uz virtuves soliņa.

-         Garšvielas pagrabā… citādi sāks dīgt… māmiņa laiku pa laikam iesaucās, slaucīdama no acīm asaras.

Izgāju no virtuves un, apsēdies istabā pie galda, sāku perināt atriebības plānus. Man bija jāizdomā kāds lielisks aprīļa joks. Joprojām dzirdēju māmiņu virtuvē smejamies: "Garšvielas pagrabā…" Nolēmu savu lielo trumpi izspēlēt pie vakariņu galda.

Pārnāca mājās tētis. Māmiņa tūlīt steidzās viņam izstāstīt notikumu ar garšvielām pagrabā. Vakariņas ēdot, klusēju. Tētis brīnījās.

-        Vai krusa nav tavus pētersīļus sakapājusi, Alfon? viņš jautāja. Nu tos, kuri glabājas pagrabā.

Sākumā gribēju tēti draudoši uzlūkot, tomēr atliku to un mierīgi strēbu tālāk.

-   Kaut kas taču te nav kārtībā, tētis sacīja māmiņai.

-   Vai tev skolā kādas nepatikšanas? tētis man jautāja.

Pēc vakariņām es viņam parasti uzrādīju savas burtnīcas. Tātad viņš iedomājas, ka uzvedos tik klusi tādēļ, ka man kādā burtnīcā gadījies četrinieks[1] vai piecnieks.

-    Nu, sāc taču reiz runāt, tētis mudināja.

Izlikos ļoti noskumis un stomījos:

-    Man šodien… zini… patiesībā… dabūju piezīmi…

Tētis ieklepojās. Tā bija slikta.zīme. Sī būtu pirmā

piezīme, kopš vispār eju skolā, citādi man uzvedībā vienmēr bijis vieninieks, tikai retumis labi.

-Ak tā gan, piezīme. Par ko tad? tētis īsi iejautājās.

-         Es… es četras reizes aizbēgu no stundām un nosaucu skolotāju par stulbeni.

Māmiņa sašutusi atgrūda krēslu. Sākumā viņa neticēja maniem vārdiem.

-        Tu aizbēgi no stundām un savu skolotāju… viņa dvesa, tu nosauci savu skolotāju par stulbeni?

Skatījos savā šķīvī un māju ar galvu. Bet ar to man vēl nepietika. Un tad es vēl klasē nospļāvos, un par to mani izmetīs no skolas.

Tikko biju to pateicis, tētis belza ar dūri pa galdu.

-         Kaut kas neticams tu uzvedies skolā kā mežonis!…

Māmiņa bija pavisam nobālusi. Viņa tikai laiku pa laikam iejautājās:

-    Ko gan tu domāji, tā darīdams… Ko tu domāji?…

Pašlaik gribēju iesaukties: "April, april, nu gan jūs

smalki iekritāt!" bet nepaspēju. Pie vārda tika tētis un māmiņa. Tētis man sāpīgi saspieda augšdelmu. Nevarēju neko pateikt, lai visu vērstu par labu, viņi man nelāva runāt.

-         Citreiz varbūt tu arī mani nosauksi par stulbeni,tētis dusmīgi sacīja un saspieda manu roku vēl sāpīgāk,

-         Tūlīt gultā! māmiņa, kura laikam baidījās, ka tētis nekļūst vēl dusmīgāks, uzkliedza. Tiku iebīdīts guļamistabā. Durvis aiz manis aizcirtās. Tagad es varēju par savu labi izdevušos aprīļa joku smieties. Bet man vairs nebija nekāda prieka to darīt. Ja smiešos, tētis izdzirdēs un nodomās, ka man nepietiek ar "stulbeni", ar nospļaušanos klasē, ka es vēl uzdrošinos viņu izsmiet. Pēc brītiņa iegāju atkal istabā. Tagad tiešām gribēju visu paskaidrot.

-    Es taču tikai…

Tētis mani tajā pašā mirklī pārtrauca.

-   Negribu dzirdēt nekādas gļēvas taisnošanās, Alfon!

Māmiņa piekrizdama pamāja ar galvu.

-        Un, starp citu, mēs taču tevi sūtījām gulēt. Kāpēc neesi vēl izģērbies?

Bliukš! Durvis aizcirtās, un man bija jāiet gulēt. Beidzot arī es noskaitos. "Labi, labi," es domāju, "ja jau tā, tad arī neko jums neteikšu."

Dzirdēju, ka istabā māmiņa un tētis vēl labu brīdi sprieda par mani. Labi nesapratu, ko viņi runāja, tikai dzirdēju, ka turpmāk mani jāsaņemot stingrāk.

Pusnaktī pamodos. Biju redzējis sliktu sapni. Pa sapņiem biju nospļāvies istabā uz grīdas un tādēļ tētis mani ieslodzījis pagrabā, kas bija pilns ar garšvielām.

Pamodos un tūlīt atcerējos savu aprīļa joku.

Klusiņām piecēlos, paņēmu papīra lapu, pildspalvu un iegāju tualetes istabā. Uzdedzu gaismu un ar lieliem burtiem uzrakstīju zīmīti. Žr^

Noliku zīmīti pie spoguļa, pie kura tētis no rītiem skuj bārdu. To izdarījis, apmierināts gāju gulēt.

Nākamajā rītā tēti neredzēju. Viņš bija aizgājis, no manis neatvadījies. Tā viņš nekad nebija darījis. Māmiņa klusēdama lika man galdā brokastis. Es prātoju, ka viņi vai nu manu aprīļa joku ņēmuši ļaunā, vai arī domāja, ka tiešām esmu saņēmis piezīmi un gribu tikai ar zīmītes uzrakstīšanu izkulties cauri sveikā.

Todien, 2. aprīlī, mēs visi bijām krietni sabozušies. Tā iet, kad izdomā patiesi labu aprīļa joku!

.

PIEDZĪVOJUMS AR SPOKU VILCIENU

Kādu dienu mūsu pilsētā ieradās karuselis. Mēs, zēni, tūlīt bijām sajūsmā. Māmiņa mani negribēja laist.

-   Tas iznāk pārāk dārgi, viņa sacīja, turklāt uz tā milzu rata ir arī bīstami.

Manīju, ka tētis labprāt nāktu man līdzi. Taču viņam bija jāiet uz kaut kādu apspriedi. Viņš man slepus tomēr iedeva vienu marku.

-   Māmiņai tas tev tūlīt nav jāizstāsta, tētis man pačukstēja.

Kad devos ceļā, māmiņa man iebāza kabatā vēl piecdesmitnieku.

Mēs bijām četri: Ervīns, Pēteris, Bruno un es. Sākumā tikai skraidījām apkārt starp būdām un karuseļiem.

-    Sāksim ar milzu ratu, Ervīns sacīja.

Es par to sevišķi nepriecājos, jo man ātri reibst galva.

-    Tev laikam bailes, Trīcvaidziņ? pārējie jautāja. Izlikos, ka neko nebūtu dzirdējis. Devāmies tālāk

pie apakšzemes vilciena.

-        Nu, kāpjam iekšā! Ervīns sauca. Meiteņu skaļo spiedzienu pavadīts, pašlaik garām norībēja apakšzemes vilciens.

-         Man tā kā par dārgu, es sacīju, bērniem piecdesmit, tad jau es vēl tikai varu nopirkt sev vienu lielu ābolu un cukura zefīru.

Ervīns saskaitās.

-    Bet es saku, ka tev vienkārši bailes tajā kāpt. Taču arī Pēterim nebija nekāda lielā prieka, un viņš

sacīja, ka tas viņam par dārgu.

Gājām tālāk un nonācām pie spoku vilciena. Ta bija liela būda ar gaismas uzrakstu.

Lasīju to skaļi priekšā, un man bija tāda sajūta, it kā pār muguru slīdētu kāda auksta roka. Pēteris un Bruno pavisam apklusa, tikai Ervīns kaut ko murmināja.

Būdai bija divi vārti. Tiem cauri veda sliedes, pa kurām brauca mazi vagoniņi. Vagoniņos iekāpa, un tie aiztraucās; noklaudzēja vārti, un vagoniņš izgaisa skatienam. Pēc kāda brīža tas atkal iznāca pa otriem vārtiem.

Bet kāds tas izskatījās!

Sievietes un meitenes slēpa sejas aiz vīriešu pleciem, bet vīriešiem cepures bija uzvilktas uz pieres. No būdas skaļruņa atskanēja klaigas un spiedzieni. Stāvējām joprojām pie būdas un nerunājām ne vārda. Beidzot Ervīns ieteicās:

-        Man šķiet, ka trīsdesmit feniņi par vienu braucienu ir mazliet par daudz.

-         Tev laikam bailes, vai ne? es jautāju. Domāju, ka viņš teiks "jā", un tādā gadījumā mēs turpinātu ceļu un nevajadzētu ieiet šajā spoku būdā.

Ervīns vēl nebija pārstājis dusmoties. Viņš man uzkliedza:

-    Tev pašam bailes!

-         Man bailes? es jautāju. Nevis man ir bailes braukt ar spoku vilcienu, bet tev!

Patiesībā man nekāda sevišķā prieka nebija, un tētis jau arī saka, ka man trūkstot īstas Trīcvaidziņa drosmes. Bet negribēju arī ļaut tik bieži sevi noturēt par gļēvuli.

-    Labi, nāc! es sacīju. Braucam!

-    Labi, Ervīns drūmi atteica un sameklēja naudu.

Piegājām pie kases. Pēteris un Bruno atpalika. Viņi vispirms gribēja noskatīties, kas ar mums notiks.

Vīrietis, kas atradās pie kases, aicināja:

-    Nāciet vien iekšā, šeit dzirdēsiet paši savu zobu klabēšanu, šeit trīcēsiet kā ziemā kucēni.

Jutu, ka man pār muguru atkal pārslīd auksta roka. Abi ar Ervīnu iekāpām vienā vagoniņā. Braucot garām Pēterim un Bruno, smaidīdami mājām viņiem ar roku. Smaidā savilktie vaigu muskuļi sāpēja. Vagoniņš noraustījās, lielās durvis pazibēja gar acīm, un mēs iebraucām tumsā. Visapkārt gaudoja un svilpa. Braucām līkumu līkumiem, un vajadzēja pieturēties, lai neizlidotu no vagoniņa. Pēkšņi uz mums kaut kas glūnēja sarkani zvērojošām acīm un mēs braucām zem milzīgas pūces spārniem. Vēlreiz atdūrāmies pret kādām durvīm, un es sakņupu sēdeklī, jo baidījos, ka durvis nenobrāž man ausis. Tad pēkšņi visā augumā parādījās draudīgs zilgansarkans spoks.

-   Lecam ārā, Ervīns kliedza, skrienam prom no šejienes!

Bet kā gan mēs būtu varējuši izkļūt no vagona, kas ar mums traucās uz priekšu un tikko kā bija uzņēmis īsto ātrumu?

Gari, trīcoši pirksti jau tvēra pēc mūsu galvām un grābstījās pa sejām.

-    Miroņa pirksti, es iekliedzos un aizvēru acis.

Tad mums līdzās nozibsnīja un nogranda pērkons.

Lai piespiestu mūs atvērt acis, uzzibsnīja gaisma; vagoniņam apkārt dejoja divas raganas. Pēc tam sekoja pats briesmīgākais. Brauciens pēkšņi palēninājās, kļuva it kā gaišāks; abi ar Ervīnu saskatījāmies un gribējām

jau uzelpot, kad ieraudzījām spoku. Kādā apgaismotā iedobumā stāvēja ģindenis un mums māja ar roku. Lēnām braucām tam pretī. Aizvien, aizvien tuvāk. Man mati slējās stāvus. Pielēcu kājās un kliedzu: Es vairs nevaru…

Ervīns mani gribēja aizturēt, bet vagoniņš saraustījās, un es jau gulēju vēsajās smiltīs un nekā vairs neredzēju. Tikai iztālēm dzirdēju Ervīnu vaimanājam:

-    Palīgā! Trīcvaidziņ, kur tu paliki!?

Atrados spoku būdā viens. Kaut kā bija jātiek no šejienes ārā, un es pietrausos kājās. Tikko biju piecēlies, garām aizjoņoja nākamais vagoniņš, no kura atskanēja sievietes balss:

-    Ēvald, tur atkal viens spoks!

Tas attiecās uz mani. Taustījos lēnām uz priekšu. Paspīdot garām skrejošā vagoniņa gaismai, ievēroju, ka esmu nostājies tieši līdzās ģindenim.

Šausmīgi pārbijos un nokritu gar zemi kopā ar ģindeni. Tfu tu, nelabais, kā noputēja ģindenis bija salūzis. Tikai galvas vietā tam vēl spīdēja zaļa spuldzīte. "Blēdība," nodomāju, "ar spuldzēm spīdinājas!"

Gāju tālāk un joprojām uzmanīgi vēroju mazās spuldzītes, kas spīdēja gan šur, gan tur, reizē uzmanīdamies, lai man neuzbrauktu virsū kāds vagoniņš. Pašam nemanot, biju nonācis pie spoka un sapinies tā baltajā, platajā apmetnī.

-         Muļķa spoks, es iesaucos, caur un cauri no kartona!

Šajā brīdī garām brauca vagoniņš ar divām meitenēm.

-    Viņš taču dzīvs un kustas, meitenes vaimanāja

un, skali raudādamas, nozuda atkal tumsā.

Taustīdamies talak, atradu ari iepriekšeja ģindeņa pirkstus. Ha, ha, ha, pie griestiem pakārtas aukliņas! Visa šī baiļu iedzīšana bija viena vienīga krāpšana! Bet, lai kur klaiņāju, izeju no šejienes vairs atrast nevarēju. Tad man iešāvās prātā ideja nākamā izdevīgā mirklī ielēkt kādā vagoniņā un tā beidzot tikt laukā no šīs muļķīgās spoku alas. Braucot gar ģindeni, vagoniņi taču samazināja ātrumu, un šajā brīdī man vajadzēja ielēkt. Pēc ilgākas meklēšanas atkal nokļuvu pie ģindeņa un gaidīju.

Pirmais vagoniņš bija aizņemts, tajā sēdēja kāds jauneklis un meitene. Viņi aizvērtām acīm skūpstījās.

-        Ei, jūs nokļūsiet ellē, es kliedzu, lai viņus pakaitinātu. Bet viņi nemaz nelikās traucēties.

Ar nākamo vagoniņu man jau laimējās labāk. Acis bija pie tumsas pieradušas, un izkliedētajā gaismā ievēroju, ka vagoniņā sēdēja viena pati paveca, drukna dāma.

Ielēcis pie viņas vagoniņā, biju nolēmis teikt: "Labdien, atvainojiet, lūdzu, bet es esmu šajā spoku alā apmaldījies."

Es to nepaguvu. Sieviete tā iekliedzās, kā es savā mūžā vēl nebiju dzirdējis. Tad viņa apklusa pavisam, atzvēlās pret mani, tā ka ar pūlēm noturējos, lai atkal neizkristu. Viņa bija paģībusi.

No turpmākajiem pārbaudījumiem būdā vairs nenobijos. Asiņojošā roka uz galda un pie griestiem pakārtā kāja vairs nespēja mani uztraukt.

-   Viss no kartona, viss nieki, dusmīgi sacīju.

Bijām jau izbraukuši no spoku alas. Sākumā mani

apžilbināja gaisma. Taču tad ieraudzīju stāvam Pēteri un Bruno. Sastinguši viņi lūkojās manī plati ieplestām acīm. Dažas viņiem līdzās stāvošās meitenes arī

>

palūkojās manī un sāka spiegt. Dāma man līdzās smagi elpoja un slaucīja mutautiņā asaras. Paskatījos pats uz sevi: biju noputējis gluži pelēks, un uz pleca man bija uzkāries liels gabals baltās spoku drānas. Pats nemaz nemanīju, ka turēju rokā kartona skeletam nolauztās rokas gabalu.

Zibenīgi izlēcu no vagoniņa un metos prom.

Paspēju vēl Bruno un Pēterim uzsaukt:

-    Žigli bēdziet!

Viņi man sekoja un nozuda parkā.

-    Kur Ervīns? šķaudīdamies jautāju.

-         Viņš no spoku būdas iznāca gluži bāls un, mums uzsaucis: "Alfonu nozaga spoki!" metās bēgt. Un pazuda.

Pēteris un Bruno bija palikuši pie būdas izbailēs stāvam un pašlaik jau gribējuši ziņot policijai par bērnu laupīšanu, kad es iznācu.

-         Slikti gāja, vai ne? Bruno jautāja, rādīdams uz nolauztajiem neīstajiem kauliem.

-    Bija gan ko turēt! es sacīju.

Aizmetu kartona roku un spoku drānu pa roku galam. Pēteris un Bruno lūdzās, lai pastāstu par būdu kaut ko sīkāk. Bet es tikai atteicu:

-        Tad nu jūs redzējāt, kuram vairāk bailes, Ervīnam vai man. Tikko īsti sākas, viņš metas bēgt.

Mājā tētis jautāja:

-    Kā tev patika, Alfi?

-         Ek, es sacīju, patiesību sakot, nekā sevišķa nebija. Tev tāds karuselis būtu tikai omu sabojājis.

-        Noej pagrabā un uznes ogles, Alfon, māmiņa sacīja.

Man ne visai gribējās iet. Godīgi sakot, ļoti baidījos vakaros iet uz pagrabu. Tik ilgi spriedelēju, kamēr tētis nāca līdzi. Tur lejā ir pārāk daudz zirnekļu, esot arī žurkas, un kas zina, kas tur vēl neslēpjas!

KĀ MĒS TĒLOJĀM PIEDZĒRUŠOS

Šoreiz nebija mana dzimšanas diena, bet Bruno. Viņam bija atļauts vakarā ielūgt savus draugus uz kafiju. Bijām dzīvoklī pilnīgi vieni, jo Bruno vecāki strādāja. Viņa māte bija uzklājusi skaistu kafijas galdu ar smilšu torti un lielu kafijas kannu zem raiba sildāmā. Tā tik bija dzimšanas diena!

Kad bija paēsts, sākās spēles. Sākumā spēlējām indiāņus. Bruno bija mūsu virsaitis, tāpēc ka viņam bija dzimšanas diena. Citās reizēs Bruno ir tikai parasts indiānis šķielacis Nats. Šodien viņam bija atļauts sevi godāt par Tālreģa Aci. Es biju dziednieks Lunkanais Zutis. Tikai miera pīpe, kas man, kā jau dziedniekam, nepārtraukti bija jāpīpē, nekādi negāja pie sirds; Bruno gan nez kur bija izrāvis sava tēva pīpi, protams, bez tabakas, tomēr man no tās kļuva ļoti slikti (arī kad izaugšu, neparko nepīpēšu).

Vēlāk spēlējām pirātus. Arī tas bija interesanti. Dīvāns mums bija pirātu kuģis, bet paklājs otrs kuģis. Bruno atkal tika izvirzīts par kapteini par godu vina dzimšanas dienai. Tikai žēl, ka cīnās laikā dīvānam nolūza kāja, un prātīgāk bija rotaļu izbeigt. Bet Bruno atrada izeju. Viņš izņēma no sava tēva grāmatu skapja dažas grāmatas, un dīvāns atkal tika nostādīts stingri. Nevarējām izdomāt, ko turpmāk spēlēt.

-    Es zinu, iesaucos, uzminiet, ko mēs spēlēsim!

-    Ugunsdzēsējus? Bruno jautāja. Es tikai smējos.

-   Ārstu un slimnieku?

-    Paslēpes?

-   Vilcienu?

-    Robežsargus?

Nē, neviens neuzminēja.

-      Spēlēsim restorānu un svinēsim Bruno dzimšanas dienu. Un tad mēs būsim piedzērušies.

Visi tam tūlīt piekrita. Pārģērbāmies. Es biju Bruno vectētiņš, un man iedeva platmali un cimdus. Ervīns bija viesmīlis, bet pārējie viesi. Sēdāmies pie galda.

-   Viesmīļa kungs! es saucu.

Bet Ervīns, kas rīkojās pa virtuvi, nenāca. Kliedzu: Viesmīļa kungs, sūdzību grāmatu! Tagad Ervīns nekavējoties ienāca. Viņam pār roku bija pārmests balts dvielis.

-        Manam mazdēlam Bruno ir dzimšanas diena, es gausi teicu zemā balsī. Lūdzu, atnesiet mums piecas glāzes dzeramā.

Ervīns kaut ko pierakstīja savā lapiņā un iesteidzās virtuvē. Viņš atgriezās ar tabureti un glāzēm, kurās bija kāds sārts šķidrums.

Mēs saskandinājām un sacījām: Uz tavu veselību, Bruno, un izdzērām glāzītes. Tā bija limonāde.

Mums šausmīgi nāca smiekli, jo izskatījās, it kā mēs dzertu vīnu. Pēteris pasūtīja vēlreiz. Izdzērām atkal. Ervīnam arī gribējās dzert kopā ar mums. Bet viņš bija viesmīlis un nedrīkstēja. Bruno sacīja:

-        Viņš mierīgi var atnest arī sev glāzi, jo dzimšanas dienu svinībās arī viesmīlis drīkst piedalīties.

Kad bijām katrs izdzēruši piecas glāzes, es sacīju:

-    Tagad visi esam piedzērušies un mums jādejo. Mēs klaigājām un dejojām. Es streipuļoju pa istabu

un, aizbāzis aiz apģērba uz vēdera spilvenu, saucu:

-    Vēl… vienu glāzi vī…na, viesmīļa kungs! Tā bija jautra rotaļa.

Bet Bruno māmiņa domāja citādi. Viņa bija ienākusi, mums nedzirdot, un nevarēja beigt brīnīties, kad streipuļoju viņai pa kājām.

-    Kas te notiek? viņa skaļi jautāja.

Bruno man pamirkšķināja ar aci, ka spēle jāturpina.

-     …bdien, mammucīt! viņš bezgala jocīgi sacīja,

vī…ninš… >

Es saucu:

-    Viesmīļa kungs, vēl vienu glā…zīti!

Bruno māte steidzīgi piegāja pie galda un apskatīja vīna glāzes.

-    Ko jūs te darāt? Jūs taču visi esat piedzērušies!

Mēs visi smējāmies, jo spēle tiešām bija labi izdevusies.

-         Kur jūs ņēmāt vīnu, kas jūs uz to pamudināja? Bruno māte lika mums apsēsties uz dīvāna.

-         Māmiņ, Bruno sacīja, un viņam nepārtraukti nāca smiekli, tu nevari iedomāties, cik tas ir jautri!

-    Jautri? Es jums rādīšu jautrību!

Viņa izskatījās tik nopietna un saskaitusies, ka mums pārgāja smiekli un Bruno jau gatavojās visu paskaidrot.

-         Māmiņ, man tev tomēr jāpasaka… viņš nepaspēja pabeigt.

-    Bruno, kas ierosināja dzert vīnu?

Bruno atkal un atkal mēģināja pateikt, ka tā bijusi limonāde un ka mēs tikai rotaļājāmies, bet viņa māte nelikās dzirdam un tincināja aizvien bargāk un skaļāk:

-   Kurš tas bija, Bruno, pasaki taisnību, kurš tas bija? Tad Bruno parādīja uz mani:

-    Trīcvaidzinš!

Bruno māte pamāja ar galvu.

-    Nu, protams, Bruno, tu jau tā nedari. Nosarku līdz ausu galiem, un man norasoja piere.

-    Tu jau esi gluži sasarcis, Bruno māte sacīja.

-    Bet mēs taču neko ļaunu nedarījām, es stomījos.

-        Ak tā, tas nav nekas ļauns? Es tūlīt aiziešu tev līdzi uz māju. Pastāstīšu visu taviem vecākiem.

Vairāk neko nedrīkstējām iebilst, visiem bija jādodas mājās, bet mēs ar Bruno māti gājām pie maniem vecākiem. Padraudēju vēl Bruno un iečukstēju viņam ausī:

-    Nodevējs!

Māmiņa gluži nobāla, ieraudzījusi mani ar Bruno māti pie durvīm.

-   Vai kaut kas ļauns noticis? viņa steidzīgi vaicāja.

Es pakratīju galvu.

-         Vai drīkstu ar jums parunāt, Trīcvaidziņa kundze? Bruno māte jautāja. Man bija jāpaliek gaitenī, un es dzirdēju, kā viņas istabā sarunājās.

-         Pārnāku mājā… nekā nesaprotu, viss sajaukts… bērni piedzērušies. Jūsu dēls tas kūdītājs vīnu veselām glāzēm.

To es dzirdēju caur durvīm.

Tiku iesaukts istabā.

-   Vai tā bija, Alfon? māmiņa izmisusi jautāja.

-    Nē, mēs nemaz nedzērām vīnu.

Bruno māte bija sašutusi.

-    Saki taisnību, viņa bārās.

-    Jā, mēs dzērām…

-         Bet kāpēc tad tu saki, ka nedzērāt? māmiņa klusu jautāja.

-    Jā, mēs taču nedzērām.

Vārdu sakot, man viss sajuka.

-    Mēs taču dzērām, es sacīju.

-        Viņš jau vairs nezina, ko runā, Trīcvaidziņa kundze, Bruno māte teica un pakratīja galvu.

Es apklusu, man bija viss vienalga. Viņa vēl jautāja, vai kāds mani uz to pamudinājis.

Es atbildēju:

-    Nē, es to visu viens pats izdarīju.

-        Tā ir, mans dēls neko tādu nedara, Bruno māte vēlreiz atkārtoja.

Tad es dusmās iesaucos, ka Bruno ir gļēvulis un grib visu novelt uz citiem, ka viņš arī dzēra kopā ar pārējiem un streipuļoja tāpat kā visi.

Māmiņa sēdēja pilnīgi satriekta.

-        Kas no tevis iznāks, Alfon, kurā tu esi atsities, no manis taču tas nenāk.

Man, protams, tūlīt bija jāiet gulēt. Tā nu dažu limonādes glāzīšu dēļ šī skaistā diena par sodu bija jāpavada gultā. Citreiz esmu dzēris daudz vairāk un neviens neko nav teicis.

Māmiņa tētim visu izstāstīja bez kavēšanās. Sākumā tētis smējās un māmiņai, lai tētis kļūtu nopietns, vajadzēja vērst viņa uzmanību uz to, cik tas ir bīstami. Tētis pienāca pie manas gultas un lika, lai visu izstāstu. Es viņam izstāstīju visu tieši tā, kā bija, arī to, ka vīns bija limonāde. Tētis klausījās un tā smējās, ka drebēja spogulis.

Saskaitusies ienāca māmiņa. Tētis pastāstīja viņai visu, un arī māmiņai uznāca smiekli. Es drīkstēju piecelties. Pie vakariņām lūdzu man pasniegt limonādi vīna glāzē.

Bet tagad vienmēr, kad ieraugu Bruno māmiņu, sāku streipuļot kā piedzēries. Zinu, ka tā neklājas. Bet savs sods jāsaņem katram tā mūsu skolotāja Kaktiņas jaunkundze vienmēr saka.

NEPATIKŠANAS AR MĀKSLĪGĀS KAŽOKĀDAS CIMDU

Kādu dienu atradu uz ielas cimdu. Tas izskatījās vēl ļoti labs sarkanas ādas ar dzeltenu podziņu. Laikam izkritis kādam no mēteļa kabatas. Pa priekšu gāja kāda sieviete. Pieskrēju viņai klāt.

Gluži aizelsies jautāju:

-    Vai jūs… vai jūs varbūt…

-         Nedošu ne kapeikas, neubagojies te, sieviete dusmīgi atcirta, nolūkodamās manī caur zibošajām acenēm.

Sniedzu viņai cimdu, bet tūlīt arī ievēroju, ka viņai jau rokā bija zaļi pirkstaiņi, un devos tālāk.

Sieviete vēl nosauca man pakaļ:

-Ak tu palaidnis tāds!

Pēc tam panācu kādu vecu māmuļu.

-         Vai tas nav jūsu cimds? es jautāju un rādīju viņai pirkstaini ar dzelteno podziņu.

-         Slims? Kas tad tev kaiš? māmuļa man jautāja; viņa laikam labi nedzirdēja.

Es atkliedzu:

-    Nē taču, es jautāju, vai tas nav jūsu cimds?

-Ak tad sirds sāp, viņa nomurmināja.

Kliedzu vēl skaļāk:

-    Va-ai tas cimds nepie-der jums?

-         Ko tu, negantniek, tā kliedz uz vecu sievieti? saķēris mani aiz apkakles, jautāja kāds vīrietis, kurš tajā brīdī gāja garām.

-        Es taču nemaz nekliedzu, es tikai jautāju par cimdu. Vai tas nav jūsu?

-        Tu man vēl te pretī runāsi, ko? vīrietis sabozies sacīja.

Manījos projām.

Pēc tam jautāju vēl daudziem citiem cilvēkiem: kādam dzelzceļniekam, jaunai dāmai, motociklistam, kurš patlaban laboja savu motociklu, kādam lielākam zēnam, kurš mani par to iepļaukāja, kādai dāmai un kungam. Kungs bija ļoti laipns un sacīja, ka cimds esot kazādas un ļoti glīts; dāma atbildēja, ka tās esot blēņas: cimds esot mākslīgas ādas, un viņa tādus nekad nevalkājot.

Ar to man pietika. Kāda gan vajadzība skraidīt apkārt ar mākslīgas kazādas cimdu, uzrunāt svešus ļaudis un klausīties apvainojumus? Ņēmu un slaidā lokā aizspēru cimdu ielas vidū. Pliukš, man pa ausi pēkšņi noplīkšķēja pļauka.

-   Nejaucēns, kāda sieviete kliedza man ausī, ar manu cimdu spēlē futbolu!

Man bija jāpaceļ no ielas cimds un jāatnes sievietei. Viņa man noturēja veselu lekciju. Visu vairs neatceros, taču kaut kas vēl prātā palicis:

-   Vai tad tā rīkojas izpalīdzīgs zēns, kad atrod cimdu? Ja tu būtu godīgs atradējs, tu nespēlētu ar atradumu futbolu, bet atdotu tam, kas to pazaudējis. Ja tu tā būtu izdarījis, es tev par atrašanu mazliet atlīdzinātu, bet tagad…

-    Bēēē, es nomēdījos. Parasti es tā nekad nedaru un nekad pret pieaugušajiem rupji neizturos. Bet šoreiz laikam to varēju atļauties. Tikai māmiņa, kas tobrīd gāja garām pēc piena, domāja citādi. Saņēmu par to vienu dienu mājas aresta. Vai tas ir taisnīgi?

.

KĀ ES IEMĀCĪJOS LĒKT UZ GALVAS NO TRAMPLĪNA

Kādu dienu aiz neuzmanības izrunājos, ka neprotu nolēkt uz galvas no tramplīna. Gribēju nokārtot normas peldēšanā, bet, lai to izdarītu, vajadzēja prast nolēkt uz galvas ūdenī.

-     Vai pat no vienu metru augsta dēļa tu neuzdrošinies nolēkt? tētis jautāja.

Jau no toņa vien nopratu, ka, pēc viņa domām, tas nu nekur nederēja.

-     Uzdrošinos gan, steidzīgi atbildēju. Es jau uzdrošinātos, bet, kad visi skatās, nevaru; tad nokritu uz vēdera, un visi smejas.

-     Tā ir tukša aizbildināšanās, Alfon, tev vienkārši nav drosmes nolēkt.

-    Stāvus jau es varu, bet uz galvas…

Tētis atmāja ar roku. Pēc viņa domām, man nevajadzētu tādus niekus pļāpāt, to es darot tikai aiz mazdūšības.

-    Tātad manam dēlam Alfonam Trīcvaidzinam nav drosmes nolēkt uz galvas no tramplīna. Cik tev īsti ir gadu?

Klusēju, jo viņš taču zināja tikpat labi kā es, cik man gadu. -Atbildi!

-    Nu desmit, saīdzis sacīju, vai tad tu nezini?

-         Desmit gadu vecumā es jau lēcu no trīs metru augsta dēļa, turklāt uz galvas!

Sarunā iejaucās māte:

-         Liec taču to zēnu mierā, Paul, viņa sacīja tētim. Kāpēc tad viņam katrā ziņā jāprot nolēkt uz galvas? Gan jau viņš pasaulē nodzīvos arī bez tās muļķīgās lēkšanas. Es arī neprotu nolēkt uz galvas. Es pat vispār baidos lēkt no tramplīna.

Pateicīgi paskatījos uz māmiņu. Tētis bija nobīdījis savu šķīvi sānis un, maizi rokā turēdams, šķendējās.

-        No tevis to arī neviens neprasa, tētis sacīja māmiņai, bet zēnam vina vecumā baidīties nolēkt uz galvas no tramplīna tas, ar vienu vārdu sakot, ir kauns.

-         Es jau nebaidos, bet, ja neiznāk īsta "galvene", visi smejas, es pukojos. Tēta vārdi par kaunu man ļoti nepatika.

-        Tev ir bailes, tu vispār esi bailīgs, un nav ko taisnoties.

Tādā garā tas turpinājās labu brīdi, un māmiņa nepārtraukti mēģināja mūs nomierināt.

-         Lai nolēktu uz galvas no tramplīna, ir vajadzīga vīrišķība, bet Alfons ir gļēvulis, tētis beidzot sacīja, un māmiņa iegāja virtuvē.

Brīdi klusējām. Beidzot tētis, ļaudams nojaust, ka atkal sapratīsimies, sacīja:

-         Labi, pieņemsim, ka tu nebaidies, bet tikai kautrējies, jo tev nav tehnikas.

Iepriecināts pamāju ar galvu, ka tā ir.

-    Es tev parādīšu, kā to pareizi dara.

Tētis novāca pie malas krēslus, novilka svārkus un nostājās pie paklāja. Paklājs būšot ūdens.

-         Izstiep rokas virs galvas, noliec zodu pie krūtīm un ļauj ķermenim brīvi krist uz priekšu. Lēnām… tā, un, tikko esi saliecies kā kabatas nazis un jūti, ka zaudē līdzsvaru, spēcīgi atsperies un iztaisnojies. Neizplet un nesaliec kājas tā ir parastā kļūda.

Vingrinājāmies pie paklāja ūdens, un mums veicās spīdoši.

Tētis man iemācīja vēl vienu otru paņēmienu, piemēram, ka kāju pirksti jāsaliec un stingri jāpiespiež pie tramplīna gala, lai varētu labāk atsperties. Trenējāmies veselu stundu. Tas bija ļoti jauki. Mūsu istabā man šķita, ka lieliski protu lēkt no tramplīna uz galvas ūdenī.

Nākamajā dienā devos uz peldētavu. Darīju visu tā, kā bijām vingrinājušies. Taču savādi, ka viss veicās labi tikai līdz tai vietai, kad vajadzēja saliekties kā kabatas nazim. Ja nu tomēr nokritu uz vēdera? Un es atkal izslējos.

Mani jau bija ievērojuši pāris mazo zēnu. Tie sauca:

-    Nu lec taču! Gribam to lielisko plunkšķi dzirdēt. Skrēju zēniem pakaļ un tos izdzenāju, pie reizes

izmantodams izdevību atstāt tramplīnu. Tā aizgāju uz māju nenolēcis.

Tētis laikam bija tramplīnu aizmirsis. To tikai es gaidīju, un vakars tiešām pagāja bez jautājumiem par mūsu vingrinājumu rezultātiem.

Turpmākajās dienās no peldēšanās izvairījos. Gudroju, vai labāk neatsacīties no normu kārtošanas brīvajā peldēšanā. Varbūt man bija talants vieglatlētikā? Nepaguvu to visu kārtīgi apsvērt, jo sestdien pie vakariņu galda (ēdām manu mīļāko ēdienu ceptus kartupeļus ar marinētu siļķi, un biju lieliskā omā) tētis pēkšņi ieminējās par lēkšanu no tramplīna.

-    Nu, Alfi, vai tu peldēties jau biji?

Stūķēdams ceptos kartupeļus mutē, pamāju ar galvu. Tā es cerēju izvairīties no atbildes. Māmiņai taču nepatīk, ka runā ar pilnu muti.

Tētis gaidīja, un es nepaguvu no jauna piestūķēt muti, kad viņš iejautājās:

-    Tagad lēciens izdevās, vai ne?

Bet es jau atkal biju paguvis piebāzt pilnu muti. Košļāju un košļāju.

-   Un kā veicās? Pēc mūsu metodes iznāca labi, vai ne? Nekā nevarēju atbildēt, jo tajā brīdī mutē biju

iestūķējis vai pussiļķes un tā bija pilna sinepju.

-        Vai mēms esi? tētis jautāja, un viņa pierē ievilkās rieva.

-         Tu taču redzi, ka zēnam pilna mute, māmiņa sacīja.

Man šķiet, viņa juta, ka esmu sprukās, un gribēja man palīdzēt. Es tikai noņurdēju "hmm".

-        Labi, pagaidīšu, kamēr būsi iztukšojis muti. Es jau varu iedomāties, kāpēc nevari parunāt, tev atkal būs pietrūcis drosmes.

Ar kartupeļiem un siļķi mutē mēģināju kaut ko murmināt, bet tētis tikai atmāja ar roku:

-   Vienpadsmit gadu, un nevar no tramplīna nolēkt.

-        Man ir tikai desmit gadu, es iebildu. (Kad tēvs ar mani nav par kaut ko mierā, viņš vienmēr saka, ka esmu vecāks.)

-        Drīz tev būs vienpadsmit, un tad jāprot nolēkt uz galvas no tramplīna.

Tētis mazliet padomāja, tad sacīja:

-         Rīt ir svētdiena, tad iesim abi peldēties, un vari man droši ticēt, ka nolēkt iemācīsies.

Es satrūkos. Māmiņa arī.

-    Tu taču viņam pāri nedarīsi? māmiņa lūdza.

Tētis atbildēja:

-        Es viņam tikai iemācīšu nolēkt no tramplīna, vairāk neko.

Kaut jel nākamajā svētdienā lītu lietus. Manis pēc būtu varējis kaut snigt pašā jūlija vidū: tad es ar prieku būtu slidojis vai kaut ko citu pasācis. Tomēr svētdiena izvērtās par brīnumjauku dienu.

Tētis bija labā omā skujot bārdu, viņš dziedāja.

-    Šodien gan mēs, Alfi, plosīsimies, ka ūdens vien šlakstēs.

Māmiņa iznesa mums divus frotē dvieļus un milzīgu sviestmaizīšu saini. Kad devāmies ceļā, viņa mums māja ar roku, un es jutu, ka viņa manis dēļ mazliet baiļojas.

Ceļā tētis jokoja un stāstīja prāmniekam, kas cēla mūs pāri uz peldētavu, ka man esot lielas izredzes uzvarēt olimpiskajās spēlēs lēkšanā no tramplīna un viņš mani trenēšot.

Arī peldētavā sākumā viss gāja labi. Peldējām kraulā un vingrinājāmies peldēšanā uz muguras. Es turēju līdzi. Bet garajā distancē zem ūdens tētis bija pārāks. Kad viņš ilgāku laiku neiznira virs ūdens, es jau iedomājos, ka tētis noslīcis, un šausmīgi uztraucos. Pēkšņi viņš uzpeldēja virs ūdens lielu gabalu projām no manis. Es apbrīnoju tēti, un viņš par to ļoti priecājās. Nemitīgi raudzījos, lai mēs nenonāktu pārāk tuvu tramplīnam. Loloju jau mazliet cerības, ka tētis būs to sasodīto lēkšanu aizmirsis.

-    Ko tu tagad teiktu par vienu skaistu lēcienu uz galvas no tramplīna? tētis iejautājās, papliķēja man draudzīgi pa muguru un pamirkšķināja ar aci. Nesteigdamies devāmies uz tramplīnu.

Nostājos uz dēļa, aizāķējos ar kāju pirkstiem aiz tramplīna gala, pacēlu rokas virs galvas, saliecu ceļgalus un pēkšņi atkal izslējos.

-   Vai es pareizi daru, tēt? jautāju.

Tētis atbildēja:

-   Jā, jā, un tagad gribot negribot man bija jālec.

-    Zini, man vēl tā kā mazliet bailes par kājām. Kā lai es viņas dabūju kčpā? Ja tās vicināsies pa gaisu, citi smiesies. Es centos novilcināt laiku.

Tēva pierē ievilkās rieva, bet viņš mierīgi sacīja:

-    Lai tu redzētu, kāds izskatās pareizs lēciens, es tev vienu parādīšu. Skaties vērīgi. Visu stingri iegaumē, un tā gudrība būs rokā.

Uz tramplīna savukārt nostājās tētis, aizāķēja kāju pirkstus aiz dēļa gala, lēni, lēni saliecās… Vai nu tādēļ, ka bija par daudz lēni liecies, vai cita kāda iemesla dēļ, to es nezinu, tikai fakts bija tas, ka viņš, kājas tirinādams, ielēca ūdenī stāvus.

Tētim tikai vajadzēja redzēt, kā es smējos, kad viņš atkal parādījās virs ūdens. Es gan tūlīt aprāvos un, tikko tētis nostājās man līdzās, gatavojos pateikt viņam kaut ko atzinīgu.

Taču tētis neapmierināts sacīja:

-        Šķiet, ka visai skaisti gan man neiznāca. Parādīšu vēlreiz.

Arī šoreiz man šķita, ka kājas nesakļaujas cieši kopā un ceļgali ir mazliet saliekušies. Es viņam to arī pateicu.

-        Nepļāpā niekus, tas bija pareizs lēciens. Nesāc te pelt manus lēcienus. Labāk parādi, ko pats proti.

Man nācās vēlreiz kāpt uz tramplīna. Atkal līdz noliekšanās brīdim viss gāja gludi. Bet, it kā mani savā varā turētu kāda burvja roka, tālāk nevarēju. Atkal izslējos.

-   Un kas tagad par vainu? tētis saskaities jautāja.

-         Vainas nekādas. Man tikai šķiet, ka zem ūdens kāds peld, kā tad lai es lecu?

Tētis saspringti paraudzījās ūdenī un tad neuzticīgi pavērās manī no sāniem.

-    Lec! viņš pavēlēja.

Uzmanīgi saliecos. Tētis piepalīdzēja. Viņam ir tik lielas un stipras rokas. Viņš mani satvēra aiz potītēm un cēla augšup.

-        Nē… paspēju vēl iesaukties. Taču kritiskais moments jau bija pāri. Kritu lejā. Tā kā neizdarīju nekādas kustības, novēlos ūdenī kā dēlis. Bet zem ūdens pašreiz tiešām kāds peldēja. Ar sparu ietriecos viņam sānos.

Vēderu braucīdams, steidzīgi kāpu augšā pa tramplīna kāpnēm. Aiz muguras bija dzirdama skaļa sprauslāšana. Vīrietis, kuram nupat biju uzgrūdies virsū, sašutis sekoja. Paslēpos tētim aiz muguras.

-    Resgali, nu gan tu velnu redzēsi…

-   Palieciet mierā, nekāda velna rādīšana te neiznāks.

-     Bet klausieties, vīrietis atbildēja. Viņš bija diezgan tukls. Vai tad jūs neredzējāt, kā tas puika man iespēra?

-     Šis mazais puišelis? Nekļūstiet taču smieklīgs, tētis pilnīgi pareizi atbildēja.

-     Kāda jums daļa, otrs attrauca, nejaucieties citu darīšanās!

-     Tās ir manas personīgās darīšanas, tētis atbildēja.

Man arī tā šķita. Galu galā tētis pats taču mani tur iegrūda.

Svešais centās paiet tētim garām, laikam tiešām gatavodamies man velnu rādīt. Tētis nostājās viņam ceļā. To darīdams, viņš netīšām pastūma mani sāņus. Nokļuvu uz pašas dēļa malas un gāzos lejup. Juzdams, ka krītu, spēcīgi atspēros. Gandrīz neticami, bet man iznāca lielisks lēciens uz galvas. Ūdens pieglaudās ādai kā zīds. Atvēru acis un priecājos par zaļo ainavu, kas slīdēja garām. Tas taču ir tik vienkārši, es nodomāju un pasteidzos iznirt virs ūdens. Tēvs vēl sarunājās ar drukno vīrieti.

-     Labs tēvs, kas savu bērnu iegrūž ūdenī, turklāt vēl citiem cilvēkiem uz galvas.

-         Kas gan citiem ko jaukties manās ģimenes darīšanās, it sevišķi jums!

-Atliek tikai zēnu nožēlot, izdzirdu, kad nepamanīts spraucos abiem vīriem garām, lai nolēktu vēlreiz.

Cik skaisti tā lidot! Lieliska sajūta tādā lēcienā.

Kad kāpu atkal augšā, tētis un svešais vīrs patlaban gāja prom. Mani sagrāba bailes. Ja nu viņi tagad manis dēļ dodas uz policiju? Klusiņām sekoju.

Izdzirdu, ka tētis sacīja:

-         Gandrīz neticami, ka tu esi Alfrēds, pilnīgi neticami! Vispirms mums vajadzēja saķildoties, lai tas atklātos.

Svešais vīrs uzrunāja tēti par Paulu, ko parasti drīkst tikai māmiņa. Itin neko vairs nesapratu! Abi apsēdās liedaga restorānā pie galdiņa. Devos atpakaļ pie tramplīna un lēcu. Vingrinājos lēkšanā uz galvas tikmēr, kamēr pavisam noreibu. Tad uzmeklēju tēti. Viņš ar svešo vīrieti vēl joprojām sēdēja pie galdiņa. Abi dzēra alu.

-    Sniedz kungam roku, tētis sacīja.

Vīrietis smaidīdams norādīja uz savu labo sānu.

-Atvainojies!

Izbrīnījies paskatījos tētī.

-    Bet tu taču… es iebildu.

Svešais tēvocis smiedamies sacīja:

-    Ir jau viss aizmirsts.

Izrādījās, ka druknais svešinieks, ko biju torpedējis, ir tēta skolasbiedrs. Kādreiz viņi sēdējuši vienā solā un trīsdesmit gadus pēc tam nebija redzējušies.

-   Tu gan esi apvēlies, tētis smiedamies sacīja.

Bet svešais kungs norādīja uz tēta galvu:

-    Un tu savas sprogas arī jau esi pazaudējis, Paul.

Tas mani kaitināja vai tad tētim kādreiz būtu bijuši

sprogaini mati!

Pēc tam, apgalvodami, ka gribot kopīgiem spēkiem man iemācīt uz galvas lēkt ūdenī, abi nāca man līdzi uz tramplīnu. Drāzos kā bulta viņiem pa priekšu un ielidoju ūdenī, negaidīdams tagad pilnīgi nevajadzīgo palīdzību.

-        Vareni! tētis man uzsauca, kad biju atkal uznācis augšā. Arī otrs vīrietis atzinīgi pamāja ar galvu.

Mājā atgriezāmies vēlā pēcpusdienā.

-        Tu taču esi dzēris alu, Paul, māmiņa izbrīnījusies sacīja. Gribētos cerēt, ka peldēties jūs tomēr esat bijuši.

Mēs ar tēti smējāmies. Tētis izstāstīja par savu draugu Alfrēdu, kuru bija sastapis peldētavā. Viņš tikai aizmirsa paskaidrot, kā tas bija noticis, un to, ka es tagad tik labi protu lēkt uz galvas no tramplīna. Tikai pie vakariņām, kad māmiņa ievēroja manas sasarkušās acis, varēju ievadīt sarunu šajā virzienā.

-   Tas man no lielās lēkšanas.

Tētis to apstiprināja.

-        Redzi, Luīze, bez tēva tā lieta negāja. Tagad viņš to prot.

Tētis pēkšņi kaut ko atcerējās.

-         Kad tad tu īsti izdarīji pirmo pareizo lēcienu? viņš neuzticīgi jautāja.

Bet es neteicu. Tētim tas nebūtu patīkami, ja es izstāstītu māmiņai visus sīkumus. Vīru starpā jābūt saviem noslēpumiem.

KAS NOTIKA PĒC TAM KAD NO RĪTA IERAUDZĪJU ZIRNEKLI

Torīt steidzīgi ģērbos, jo biju piecēlies mazliet par vēlu. Ieraudzīju zirnekli. Tas skrēja pa guļamistabas griestiem. Turēju acīm priekšā kreklu un saucu:

-    Māmiņ, nāc ātri ar slotu zirneklis rāpo!

Zināju, ka viņa necieš zirnekļus un grib tos no dzīvokļa iznīdēt.

>

Māmiņa no virtuves atbildēja:

-   Ak tu jupis! Zirneklis no rīta nes raizes un rūpes! Viņa steidzīgi ienāca guļamistabā un ar slotu notrauca zirnekli.

Man bija jāsteidzas, un es veikli sēju ciet savu kurpju auklas.

Ek, viena partruka. Ieklumzaju virtuve pie māmiņās.

>

Viņa man iedeva jaunu auklu un piebilda:

-    Labs iesākums ar to zirnekli, vai ne, Alfon?

Kad klasē skolotāja Kaktiņa mani bāra par to, ka

biju nosebojies (viņa taču nevarēja zināt, ka man no rīta pārtrūkusi kurpju aukla), atcerējos zirnekli un nolēmu šodien būt sevišķi uzmanīgs. Kaktiņas jaunkundze mani izsauca atbildēt stundu. "Pateicoties zirneklim," nikni nodomāju. Un, tā kā visu laiku man tikai zirneklis vien bija prātā, uz skolotājas jautājumiem atbildēju stomīdamies. Saņēmu vāju trijnieku un jaunu Kaktiņas jaunkundzes nosodījumu.

Bet ar to vēl nepietika. Vācu valodas stundā mums izdeva diktātus. Arī diktātu biju uzrakstījis uz vāju trijnieku, tāpēc ka biju aizmirsis ielikt trīs komatus, turklāt "kaklu" uzrakstījis bez 1 un "patēvu" bez v.

Vingrošanas stundā man nepadevās tiltiņš. "Zirneklis, zirneklis," dusmīgi murmināju, izliku kājas uz priekšu un sasprindzināju vēdera muskuļus. Nekas nelīdzēja, tiltiņš neiznāca un bija jāpacieš mūsu sportistu smīni. To viņi, protams, aizmirst, ka peldēšanā esmu par viņiem pārāks un lieliski protu nolēkt uz galvas no tramplīna. Vēl jāpiebilst, ka praktisko darbu stundā ar ēveli iešņāpu pirkstā.

Kā es priecājos, kad beidzās stundas! Aiz liela prieka ceļā uz māju aizmirsu pasveicināt Kaktiņas jaunkundzi.

-    Trīcvaidziņ, tu esi kļuvis ļoti nepieklājīgs neproti vairs ne pasveicināt, ne cepuri noņemt.

-    Sasodītais zirneklis, es nomurmināju.

-     Ko tu teici? Kaktiņas jaunkundze noskaitusies jautāja.

Galīgi nosarku. Skaidrs, ka tas nebija domāts viņai, bet šīrīta riebīgajam zirneklim, kas man nepārtraukti sagādā nepatikšanas.

-    Nē, nē, stostījos, es jūs vienkārši neredzēju, un, lūdzu, atvainojiet. Norāvu cepuri. No tās izbira sīki papīrīši, ko neviens cits gan nebūs zem manas cepures pabāzis kā tas blēņumaiss Ervīns.

Lai nedotu zirneklim vairs nekādu iespēju man nest raizes un rūpes, nolēmu šodien vairs no mājas

laukā neiziet. Taču māmiņa sūtīja mani iepirkties. Pazaudēju sīknaudu trīsdesmit četrus feniņus. Māmiņa par to sacīja:

-         Tu kļūsti aizvien bērnišķīgāks, Alfon. Jo lielāks audz, jo mazāk uz tevi var paļauties.

Es atbildēju:

-         Tā nav mana vaina tu taču pati sacīji, ka zirneklis…

Pēkšņi māmiņa vairs neko negribēja par to dzirdēt.

-         Lūdzu, neaizbildini savu aizmāršību ar zirnekli. Tā ir tikai atrunāšanās.

Gāju spēlēties, jo mājās tikai nepatikšanas vien bija. Mūsu ielas zēni spēlēja futbolu ar Meijera laukuma puišiem. Mēs zaudējām ar 18:7. Visi sacīja, ka es un vārtsargs esot bijuši tie vājākie. Tas tiesa, jo man visu laiku prātā bija zirneklis. Kā gan tas var dienas laikā sagādāt tik daudz nepatikšanu! Uzkliedzu mūsu komandas spēlētājiem:

-        Ko es varu darīt, ja šorīt ieraudzīju zirnekli un tas man nes tikai nepatikšanas!

Bet draugi mani nesaprata un nepielaida vairs par uzbrucēju.

Vakarā tētis, pamanījis, ka esmu ne visai labā omā, jautāja:

-    Kas noticis, Alfon, vai skolā neveicās?

Pamāju ar galvu un atbildēju:

-        Jā, raizes un rūpes, un izstāstīju viņam visu, kas man šorīt bija gadījies.

Bet arī tētis par to neko negribēja dzirdēt. Es neesot labi sagatavojis stundas, bijis izklaidīgs, tas esot viss. Un tiltiņš arī viņam savā laikā nepadevies.

Tas par tiltiņu man patika, bet es paliku pie sava, ka pie visa vainīgs zirneklis. Tētim pietrūka pacietības.

-        No tiesas, Alfon, vai tu tiešām tici visām šīm muļķībām?

Tētis pievērsās māmiņai:

-          Laikam tu, Luīze, esi zēnam tās blēņas sastāstījusi: zirneklis no rīta!

Māmiņa nepiekrita tētim.

Tētis sacīja, ka tā esot tikai muļķīga māņticība. Darbodamies ar rokām pa galdu, viņš apgāza sālstrauciņu.

-    Tas nozīmē nepatikšanas, māmiņa klusu sacīja.

-    Tās jau ir, tētis atbildēja.

Es pamāju ar galvu.

-         Mēs paspēlējām futbolā, un tā ir zirnekļa un sāls vaina.

Tā strīdējāmies vēl ilgi. Tētis ļoti saskaitās. Māmiņa klusēja. Bet es sēdēju un domāju, ka tās nu gan ir nepatikšanas un vēl pašā vakarā. Vēlāk mēs vairs cits ar citu nerunājām. Tētis lasīja savu laikrakstu, šad tad pie sevis nomurminādams:

-        Būtu labāk vairāk mācījies… zirneklis no rīta… pa dibenu uzskaitīt…

Māmiņa klusēdama lāpīja tēta un manas zeķes. Es sēdēju un zīmēju savā zīmēšanas blokā tikai zirnekļus gan ar trim kājām, gan ar piecām, gan ar krustu uz muguras un citādus, neiedomājami lielus.

Pie sevis nodomāju, ka mums ar māmiņu taču taisnība zirnekļi un izbērta sāls nozīmē nepatikšanas.

Tas jau ir pierādījies, jo visi sēdējām klusi un saīguši tāpēc, ka tā tam bija jābūt.

Tikai tētis to negribēja atzīt.

KĀPĒC ES VIEMNĒR ESMU VAINĪGS

Visi saka, ka es vainīgs, bet es nemaz neesmu vainīgs. Ko lai es daru? Es patiešām neesmu vainīgs! Visļaunākās neveiksmes mani piemeklēja pēdējās dienās. Viss sākās ar jauno skolotāju. Viņu sauc par Girciga kungu, un viņš ir ļoti patīkams cilvēks. Tikko jaunais skolotājs ienāca klasē, es nodomāju: "Ar to man pārpratumu nebūs." Tad viņš paņēma klases žurnālu un sacīja: Vispirms labi iepazīsimies; pārmaiņas dēļ sākšu saukt no apakšas. Trīcvaidziņš Alfons, kurš tas ir?

Tas esmu es. Man bija tāds kauns, ka esmu žurnālā pats pēdējais, bet biju spiests piecelties kā pirmais.

Tāpēc es paliku sēžam un neatbildēju neko. Iestājās muļķīgs klusums.

Girciga kungs sacīja:

-   Jau paša pirmā trūkst.

Visi smīnēja. Man pārgāja karsts pār kauliem un uz pieres izspiedās auksti sviedri, bet piecelties neuzdrošinājos. Girciga kungs man droši vien jautātu: "Trīcvaidziņ, vai tu gulēji?"

Man bija drausmīgs kauns, un skolotājs Gircigs ierakstīja žurnālā: "Nav ieradies."

Pēc stundas pionieru pulciņa padomes priekšsēdētājs Pēteris sacīja:

-        Trīcvaidziņ, kāpēc tu neatsaucies? Tik muļķīgi nu gan tu vēl nebiji izturējies.

Es atbildēju:

-   Man pietrūka dosmes.

Nākamajā dienā Girciga kungs jautāja:

-   Vai Trīcvaidzinš Alfons šodien ieradies?

Nedrošā balsī atsaucos: Jā, šeit!

Mūsu jaunais skolotājs nebija ievērojis, ka arī vakar es biju šeit. Viņš vēl visus pēc izskata nepazina.

-    Un kur tu biji vakar? viņš laipni vaicāja.

Sāku stomīties:

-Es…

Man atkal izspiedās auksti sviedri uz pieres un šķita, ka es nosarkstu līdz ausu galiem.

Skolotājs Gircigs savilka pieri.

-    Nu, Trīcvaidziņ, kā tad būs?

Tā kā priekšlaikus jau biju izdomājis, ko teikt, beidzot dabūju pār lūpām:

-    Es biju šeit, Girciga kungs.

Skolotāja seja sadrūma.

-         Paklausies, tādiem trikiem mūsu skolā nav vietas: skolotājs ir tavs draugs, viņu nav atļauts izjokot. Kur ir zīme no vecākiem?

-        Man zīmes nav, es sacīju. Kādēļ tad man zīme vajadzīga?

-         Tātad neattaisnoti! Girciga kungs teica. Man jāsaka, esmu vīlies.

Pēc stundas viņš man iedeva vēstuli mātei. Varēju jau iedomāties, kas tajā rakstīts.

Mājā klusēdams noliku to uz galda. Māte, izlasījusi vēstuli, satriekta palika uz ķeblīša sēžam. Beidzot tikai noteica: -Ar ko gan esmu to izpelnījusies? Citādi taču tu esi gluži lāga zēns, Alfon.

-         Es nemaz ne… es iesāku. Bet vairāk nevarēju izteikt.

Māte sacīja: Zēn, tikai saki taisnību!

Viņa uzlika man roku uz pleca.

-         Tu esi gļēvs, Alfon, viņa sacīja. Tev jāmēģina kļūt vīrišķīgākam. Reizēm tu esi pārāk lēns, un tad citi tevi pavedina. Man šķiet, ka tev pašam nebūtu ienācis prātā kavēt stundas. Kādā sliktā ietekmē tu esi nokļuvis?

Abi ar māti nokārām galvas. Pēc stundas viņa sacīja:

-        Ai, Alfon, ej labāk iepirkties, netīk skatīties tavā bēduļa sejā.

Man lika nopirkt tēju, sviestu, maizi un burciņu sinepju.

Veikalā bija daudz ļaužu. Nekur nevarēju sameklēt rindai galu un maisījos starp pircējiem. Daži nepārtraukti mēģināja aizlavīties priekšā. Kad beidzot biju iestājies pareizajā rindā, ievēroju, ka man trūkst vienas markas. Izbijies pagriezos un ieraudzīju kādu zēnu, galvas tiesu garāku par mani, patlaban paceļam no zemes vienu marku. Paskatījos viņam acīs. Zēns pamāja ar galvu un sacīja:

-    Man tā nupat izkrita.

Atstāju atkal rindu, nostājos kaktā un vēroju zēnu, kamēr viņš nokļuva līdz letei. Zēns pirka konfektes.

Tā kā es nepārtraukti grozījos letes tuvumā, pārdevēja mani ievēroja.

Pēkšņi vina skalā balsī sacīja:

-        Zēn, ko tu grozies visu laiku apkārt tieši pie pašām konfektēm nekā nepērc un ložņā te pa veikalu.

Visi skatījās manī un kurnēja, un dažs noteica: "Jā, jā!"

Nosarku kā vēzis. Viņi taču nebūs iedomājušies, ka esmu nācis konfektes zagt? Tad es izskrēju no veikala un paslēpos aiz plakātu staba.

Zēns iznāca no veikala un ar baudu locīja iekšā vienu konfekti pēc otras. Es viņam neuzkrītoši sekoju. Beidzot zēns nozuda kādā lielā namā un ar troksni aizcirta parādes durvis. Brītiņu pagaidīju, tad gāju viņam

nopakaļ. Atverot durvis, saskrējos ar kādu liela auguma vīru. Tas laikam bija sētnieks.

-        Tā, puis, viņš dusmīgā balsī sacīja, nu tu man esi reiz rokā!

-   Par ko? es stomījos.

-         Tu taču esi tas, kurš vienmēr tā cērt durvis, ka visa māja nodreb.

Man nosvīda piere, un es jutu, ka stipri nosarkstu. Lūpas kodīdams, klusēju.

Sētnieks mani purināja.

-         Es tev tāpēc saku pēdējo reizi: aizver durvis, kā pienākas! Šajā mājā dzīvo ļaudis, kuri naktī strādā un kuriem dienā jāizguļas, saprati?

Pamāju ar galvu.

-        Tagad aizver durvis vēlreiz, bet klusām, sētnieks sacīja.

Vairākas reizes no vietas man vajadzēja klusām aizvērt durvis.

-    Tā, lai nu reiz tev būtu skaidrs! sētnieks sacīja.

Un tad es drīkstēju iet.

Tikko biju pienācis pie durvīm, mana māmiņa jautāja:

-   Kas tad tev, Alfon, atkal noticis, kāds tu izskaties?

Paraustīju tikai plecus un parādīju naudas maciņu,

kurā trūka vienas markas. Parunāt vairs nebiju spējīgs.

-   Turpmāk iešu pati iepirkties, mate sacīja.

Joprojām klusēdams, izskrēju uz ielas.

"Ak tu nelaime," es iedomājos, "pulciņam taču bija sanāksme pionieru istabā." Metos skriet. Patiešām, pulciņa pēcpusdiena jau bija sākusies. Stāvēju aiz

durvīm un klausījos balsīs. "Vai iet tūlīt iekšā? Nostāties vienam pārējo priekšā un skaidrot, kāpēc nosebojies? Katrā ziņā sapīšos un atkal nokļūšu nepatīkamās aizdomās."

Turēju roku uz roktura un domāju. Pēkšņi durvis ar sparu atsprāga un Pēteris, mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs, stāvēja vienā pusē, es otrā, un viss pulciņš raudzījās manī.

-         Viņš pie durvīm klausās, Pēteris sacīja, es taču jutu, ka tur kāds ir. To es no tevis negaidīju, Alfon!

Man nosvīda piere, un es jutu, ka nosarkstu.

-    Bet es…

-         Tā gan, Pēteris sacīja, tu biji par gļēvu uzklausīt, ko mēs par tevi nupat runājām. Kas ar tevi noticis?

-Ar mani…

Jā, tā tas ar mani ir: vainīgs nekad neesmu un tomēr palieku par vainīgo. Vai tas ir taisnīgi?

KĀ ES ĶĒRU KARPU JUMBO UN CITAS ZIVIS

Tētis bieži gāja sestdienās makšķerēt. Mani viņš nekad līdzi neņēma. Kad es lūdzos, viņš atbildēja:

-      Tas neiet, Alfi, tad nebūs nekādas jēgas; tu laivā mierīgi nevari nosēdēt, aizbaidīsi tikai man zivis, un nekāda makšķernieka no tevis tikpat nebūs.

Kad nesen matemātikā dabūju vieninieku[2], mans tētis sacīja:

-    Nākamsestdien ielūdzu tevi makškerēt.

Izbraucām sestdienas vakarā un pārnakšņojām viesnīcā.

-     Pusčetros mums jāceļas, tādēļ ej tūlīt gulēt, tētis izrīkoja.

Tik agri nekad vēl nebiju cēlies. Baidījos aizgulēties. Kad pirmo reizi pamodos, vēl bija pavisam tumšs, un man ilgi vajadzēja raustīt tēti, kamēr viņš pamodās. Tētis iededza gaismu, paskatījās pulkstenī.

-    Griezies uz otriem sāniem, viņš dusmīgi sacīja,

-    un lai tev neienāktu prātā mani vēlreiz modināt. Pulkstenis bija tieši ceturksnis pāri vieniem.

Pēc tam pamodos atkal. Man šķita, ka nu gan esam aizgulējušies. Pats uzdedzu gaismu un pavēros pulkstenī. Bija tieši divi.

-   Jupis parāvis, tētis nomurmināja un nožāvājās,

-    te taču nav iespējams gulēt!

Nolikos atkal gultā un domāju, vai man līdz pusčetriem labāk nepalikt nomodā. Bet nekas neiznāca. Iemigu un sapņoju, ka pie manas makšķeres pieķērusies zelta zivtiņa un lūdzas, lai palaižu viņu brīvē. Par pateicību viņa man apsolīja vienmēr palīdzēt rēķināšanā.

Kad ar lielām pūlēm vilku zivtiņu laivā, sapnis bija galā, jo es izkritu no gultas. Tētis ļoti nobijās un kārtīgi izbāra mani. Bija bez piecām minūtēm trīs. Man šķita, ka viņš pie sevis nosaka:

-        Labāk nebūtu to delveri nemaz līdzi ņēmis. Tomēr atkal abi iemigām, un, kad pamodāmies, pulkstenis jau bija puspieci.

-        Nokavējuši! tētis iesaucās. Tu esi vainīgs: danco visu nakti apkārt; nu jau visi zuši ir prom.

Devāmies pie laivas un braucām. Bija brīnišķīgi. Pār ezeru klājās biezs, pelēks miglas auts, un mežā kliedza vālodze. Mēģināju to atdarināt.

-         Klusu laivā! tētis uzsauca. Es tev to saku pēdējo reizi, ja ne izlidosi laukā no laivas.

Viņš taču mani te ezera vidu nemetis ūdeni! Paš>

laik tētis airēja uzmanīgi. Bijām sasnieguši mērķi un piestiprinājām laivu pie diviem stabiņiem. Tēvs man iedeva mazu makšķerīti, uz āķa uzdūra slieku un parādīja, kas notiek, kad piekožas zivs, un kā to izvilkt. Pats viņš paņēma garu makšķeri un iemeta tālu ūdenī. Sākām gaidīt.

Ilgi tā sēdējām. Pēkšņi manu pludiņu sāka raustīt.

-    Man kaut kas piekodies! es kliedzu.

-    Klusu! tētis sauca. Pievelc!

Vilku. Zem ūdens kaut kas raustījās. Tad, manai makšķerei saliecoties, virs ūdens parādījās skaista, liela zivs.

-   Velc! tētis sauca.

Vilku, kliegdams:

-    Līdaka! Urrā! Līdaka!

Tad tētis vēlreiz apsauca:

-    Klusu laivā!

Izvilku zivi laukā. Tā uzkrita uz tēta biksēm un notašķīja tās viscaur ar gļotām.

-        Tas ir līnis, labu pusmārciņu smags, tētis sacīja. Bet viņš rauca pieri, un es zināju, ka viņam ne visai patika, ka pirmo zivi biju noķēris es. Tētis vēlreiz sakārtoja manu makšķeri. Iesviedu to ūdenī, un drīz vien man atkal raustīja. Šoreiz jau veicās labāk. Tikai žēl, ka zivs bija nedaudz mazāka. Tas bija asaris.

-        Interesanti gan, kāpēc tikai tev vien kožas, tētis murmināja. Viņa pludiņš gulēja ūdenī gluži mierīgi.

Pēc brītiņa man atkal piekodās. Vilku makšķeri, bet noteikti par agru. Kailais āķis nosvilpa tētim gar pašu ausi un ieķērās vamzī. Āķis bija labs, tas bija tik

stingri ieķēries audumā, ka nevarējām dabūt laukā. Beidzot mums tas bija jānokniebj, un tētim tagad uz visiem laikiem vamzī palika āķis. Jaunais āķis ar ēsmu tik tikko bija iegrimis ūdenī, kad tas zibenīgi pazuda. Šoreiz es tik ļoti nesteidzos. Pievilku, un zivs apakšā spurodamās atbildēja. Tas bija brangs asaris. Parādīju savas trīs zivis tētim un sacīju:

-    Vai nav skaistas?

Tētis tikai pamāja ar galvu. Viņš cieši skatījās uz savu pludiņu, kas peldēja pavisam rāmi. Nākamajā pusstundā es izvilku vēl vienu mazu asarīti, divas

raudinas un vienu līni. Tētim neķērās nekas. Laiku > >

pa laikam viņš izvilka savu makšķeri un to nopētīja tik rūpīgi, it kā tur kaut kas nebūtu kārtībā. Bet viss bija labi.

Beidzot arī viņam piekodās.

-    Pievelc! es sacīju.

-        Nē, tētis atbildēja, jāļauj vispirms labi piekosties, drošs paliek drošs.

-    Nu velc, es kliedzu, citādi aizbēgs!

Tētis vilka, bet makšķeres kāts pat nesaliecās. Galā tirinājās zivtiņa laba rādītājpirksta garumā. Es skaļi smējos, un tētis pameta uz mani dusmīgu skatienu. Pēc laiciņa izmakšķerēju yēl vienu zivi, trīsreiz garāku par tēva izvilkto pirksta garo zivtiņu. Kad metu savu makšķeri atkal ūdenī, tētis meta savējo reizē ar mani. Auklas sapinās. Pagāja vesela pusstunda, kamēr tās atmudžinājām.

Tētis nepārtraukti bārās, sacīdams:

-    Labāk tu būtu mājās palicis!

Uz to es atbildēju:

-    Bet es taču tās labākās zivis ķeru. Tētis klusēja.

Izvilku vēl vienu asari un divas raudas, bet tētis neko.

-    Klau, apmainīsimies vietām, viņš sacīja. Es pukojos:

-        Tu tikai gribi izmakšķerēt manas zivis. Bet jāpaklausa vien bija. Kad sākām mainīties vietām, man paslīdēja kāja. Laiva stipri sašūpojās, un man izkrita no rokām makšķere. Tā tūlīt peldēja prom. Tētim nācās atraisīt laivu un braukt pakaļ makšķerei. Par to

viņš loti saskaitās un tikai noteica:

-    No makšķerēšanas te vairs nekas neiznāks, visas zivis līdz pašai pēdējai esam aizbiedējuši.

Mēs nostiprinājām laivu citā vietā niedrēs un sākām makšķerēšanu no jauna. Tētis sacīja:

-   Uzraugi manu makšķeri, kamēr sakārtoju spiningu. Labi, uzraudzīju viņa makšķeri. Raustīja. Vilku, un

sākumā šķita, ka makškere ieķērusies zemē. Bet tā bija divu mārciņu smaga karpa, ko es izvilku un tētis izcēla ar dukuru.

-    Es to izvilku, — sacīju viņam.

-    Bet mana makšķere, tētis atbildēja.

Ilgu laiku strīdējāmies par to, kam pieder zivs, vai man, tāpēc ka es to biju izvilcis, vai tētim, tāpēc ka tā bija viņa makšķere. Ne pie kāda gala netikām. Tad kādu

laiku mums neķērās nekas. Kļuva karsti, un es nezi-

nāju, ko iesākt. Gudroju savām zivīm vārdus: karpu iesaucu par Jumbo, lielo asari par Maksi, bet līņus nosaucu par Annu un Pēteri.

Tētis salika makškeres un teica:

-        Tagad tu airēsi lēni pāri ezeram, varēsi taču? Es metīšu savu spiningu, un mēģināsim ķert līdakas.

Viņš paņēma īsu makšķerīti, kurai pie kāta bija spole, bet pie auklas mirdzoša skārda plāksnīte. Es smējos:

-         Kas tad tur var iznākt? sacīju. Tev taču nav tārpa klāt. Tu domā, ka zivis ir muļķes un kodīsies pie skārda?

Tētis pielika pirkstu pie pieres:

-   Ak tu dieniņ, ko gan es esmu paņēmis līdzi makškerēt! Tas taču ir vizulis!

Bet zivis uz viņa mānīšanos neiekrita. Es airēju, tētis makšķerēja, un neķērās nekas.

Pēkšņi tētis uzsauca:

-        Alfon, apturi laivu, makšķere kaut kur aizķērušies.

Nekādi nevarēju apstādināt laivu, un tā griezās līdz ar mums riņķī vien. Tētis stāvēja laivas pakaļgalā, un viņa makšķere bija pilnīgi saliekusies lokā.

-        Atpakaļ! viņš sauca. Tu man te visu saraustīsi!

Kā tas gadījās, vairs neatceros. Biju pārāk uztraucies. Man no rokām izkrita airis un peldēja turpat laivas tuvumā; kad grasījos to satver, no rokām izslīdēja arī otrs airis. Tēva makšķeres aukla pārtrūka, un mūsu laivu nēsāja viļņi.

-        Ko nu mēs darīsim? jautāju tētim. Mums vairs nav neviena aira.

Tētis tikai bēdīgi pamāja ar galvu.

Meklēju kādu priekšmetu, ar ko varētu airēt.

-   Varbūt varētu ar rokām? es jautāju.

Mēģināju airēt ar rokām. Virzījāmies uz priekšu ļoti lēni. Tētis klusēja.

Gribēju viņu mierināt un sacīju:

-    Mēs taču tādas skaistas zivis izmakšķerējām!

Tas tomēr nekā nelīdzēja. Tikai pulksten divos pēc

pusdienas brauca garām kāds cits makšķernieks, kas mūs izvilka malā. Piesējām laivu un gājām meklēt airus. Nācās apiet apkārt visam ezeram. Tas ilga trīs stundas. Beidzot mēs tos atradām ezera otrā malā niedrēs. Novilku kurpes un zeķes un kāpu ūdenī tiem pakaļ.

Tētis paņēma pār plecu vienu airi, es otru. Es soļoju pa priekšu, viņš aiz manis. Atpakaļceļš veicās labāk. Dziedāju paša sacerētu dziesmiņu:

Es ar savu makškeri >

Ķēru zivis kā ar liekškeri:

Karpas, līņus, asarus

Tā kā vienus makānus.

Tētim arī bija makšķere,

Bet tai neķērās ne asaka! )

-    Izbeidz šo muļķīgo dziesmu, tētis sacīja. Nezinu - kādēļ!

-    Te taču zivju nav, ko aizbiedēt, es atbildēju.

Pie kāda koka ieraudzīju kaut ko interesantu. Ievēroju savādu pelēku veidojumu, kas atgādināja zvanu. Kas tas tāds varētu būt? Paņēmu savu airi un pabikstīju to; nepaspējām ne labi atskatīties, kad no visām pusēm mūs apņēma dūcošs mākonis. Kā gan es būtu varējis zināt, ka tas bija lapseņu pūznis. Tētis vicināja sev apkārt airi. Es metos skriet. Tētis man pakaļ.

Viss tomēr beidzās laimīgi. Tikai viena lapsene man iedzēla zem ceļa. Tētis dabūja tikai vienu dzēlienu vaigā. Pēc šī atgadījuma tūlīt braucām mājās. Tētis ar mani nerunāja ne vārda. Katrā stacijā skrējām laukā un pie ūdens sūkņa dzesējām savas vainas.

Kad beidzot pārradāmies mājās, māmiņa ļoti priecājās.

-        Ja tētis aiziet viens, viņš nekad tik agri nepārnāk, viņa sacīja.

Tētis, turēdams roku pie vaiga, pamāja ar galvu. Es iekliboju virtuvē un lepni izliku zivis.

-        Ko tu par šito saki? jautāju māmiņai, pacēlis gaisā Jumbo.

-        Varena, māmiņa sajūsmināta iesaucās, šoreiz tētim laimējies.

-    Bet tās taču visas izmakšķerēju es, sacīju.

Tētis tikai atmāja ar roku un nolikās uz dīvāna. Māmiņai vajadzēja sagatavot viņam etiķskābo mālūdeni un uzlikt uz vaiga kompresi.

-        Vai jūs nākamsvētdien atkal iesiet makšķerēt? viņa jautāja.

Tētis papurināja galvu.

-    Bet jums taču tik labi ķēries, māmiņa sacīja.

-         Tieši tāpēc, tētis neskaidri noburkšķēja un paņēma laikrakstu.

Dziedādams savu pašsacerēto dziesmu, izkliboju uz ielas, lai visu pastāstītu zēniem. Turpmāk iešu makšķerēt katru svētdienu. Makšķerēšana sagādā daudz prieka.

.

MĒS AR LIELO ČŪSKU RĪBINĀM MAIZES PLĀTI

Kas gan viss nav jāiztur! Visnepatīkamākais tomēr, kad jāiet ciemos. Man jau kļūst nelabi, tikai dzirdot vien māmiņu sakām: "Svētdienai sev nekā neplānojiet, jo mums jāaizbrauc pie krustmāmiņas Annas."

Tomēr jāatzīst, ka krustmāmiņa Anna ir jauka sieviete, jo viņa mani vienmēr pacienā ar konfektēm. Bet, ko man viena tāda ciemošanās nozīmē, tas ir drausmīgi. Māmiņa parasti ir sevišķi satraukta un skaidro mums ar tēti, kā jāizturas un kā nedrīkst izturēties.

Kādā dienā tētis saņēma pastkarti. Viņš man priecīgi paziņoja:

-Alfon, mans bijušais skolasbiedrs ielūdz mūs svētdien ciemos. Tu taču viņu vēl atceries to, kuru sastapām, vingrinādamies lēkšanā no tramplīna.

Protams, atcerējos.

Bet viņa ielūgums man nekādu lielu prieku nesagādāja, jo es jau nojautu, ka nepatikšanas vien būs.

Pienāca svētdiena, un māmiņa man uzvilka tumšzilo matroža uzvalku. Es to pagalam neciešu, jo katrs puteklītis uz tā ir redzams. Visu laiku man jāstāv kā piemineklim, lai uzvalkam neuzkristu kāds traips un māmiņai nebūtu iemesla ar mani bārties. Turklāt nācās uzvilkt baltās pusgarās zeķes. Neesi vēl ne apgriezies, kad tās jau netīras un māmiņa atkal dusmojas.

-        Kad tu ieej svešā dzīvoklī, kas tev jādara, Alfon? māmiņa man jautāja.

-   Tad man jāsaka labdien, es izbrīnījies atbildēju.

-         Pareizi. Bet tikai jāpasaka. Roku drīksti sniegt tikai tad, ja to dara pieaugušie. Un vispār, kad pieaugušie runā, labāk klusē.

Pamāju ar galvu un nodomāju, ka to jau es tagad daru bez visas ciemošanās.

Māmiņa turpināja jautāt:

-   Nu bet kad esi padevis labdienu?

-   Tad apsēžos un ēdu. Ko tad vēl citu?

-         Nē, nu kad Alfrēda kungs sniedz tev roku… Tad tev, sniedzot roku pretī, jāpaklanās.

-   Parasti taču man nekad nav jāklanās, es sacīju.

-         Zēnam pilnīgi taisnība, sacīja tētis, kurš jau pusstundu darbojās ar savu kaklasaiti, nevarēdams to pareizi sasiet. (Nekad tādu muļķīgu krāmu ap kaklu nesiešu.)

-        Parasti jau tu to arī nesien, tikai šodien, kad ejam ciemos, māmiņa atbildēja. Un, ja Alfons parasti nepaklanās, tad, sasveicinoties ar svešiem ļaudīm, viņš paklanīsies.

Mēs ar tēti klusējām. Kad māmiņa iet ciemos, neko nedrīkst iebilst: vina tūlīt saskaišas.

Braucām ar tramvaju pie Alfrēda kunga. Man nemaz neiznāca laika paskatīties pa logu, jo māmiņa nepārtraukti ar mani runāja:

-        Galvenais neēd tik daudz un neņem kūku rokā, ēd ar karotīti. Neizmeklē labākos gabaliņus tas atstāj nelabu iespaidu.

Es klusu iebildu:

-    Bet sliktos gabalus es neēdīšu.

Tā tas turpinājās nepārtraukti.

Tēva skolasbiedrs dzīvoja skaistā mājā lielā parkā. Pieaugušie sasveicinājās labu brīdi. Tētis iepazīstināja ar māmiņu, Alfrēda kungs ar savu sievu. Tad stādīja priekšā mani, un pieaugušie nepārtraukti runāja:

-        …kā klājas… vai labi atbraucāt?… jauks laiks… novelciet taču virsdrēbes…

Pārdomāju, vai arī man nevajadzētu kaut ko sacīt. Gribēju pajautāt, vai kūka izdevusies garšīga. Bet labāk tomēr nejautāju.

Alfrēda kungs kratīja man roku.

-         Un te mana torpēda. Vai uz galvas no tramplīna tagad labi proti nolēkt?

Man bija jāpārdomā, kā mēs ar tēti trenējāmies, un es aizmirsu paklanīties. Kā tad māmiņa uz mani paskatījās!

Paklanīšanās pret Alfrēda kunga sievu izdevās labi. Pēkšņi tur pamanīju arī kādu meiteni. Tā bija

Alfrēda kunga meita. Ilze. Mums vajadzēja sarokoties. Izdarīju to, kā māmiņa vēlējās, un dziļi paklanījos. Noliekdamies nepamanīju, ka Ilze kniksē. Kad mana galva liecās lejup, Ilze jau slējās augšup. Mūsu galvas ļoti sāpīgi sagrūdās kopā. Ilze raudāja. Māmiņa bija gluži apjukusi, un vecāki savstarpēji atvainojās. Kad pārējie neredzēja, Ilze man parādīja mēli, bet es viņai padraudēju ar dūri.

Pēc tam gājām istabā. Galds jau bija uzklāts, un es tūlīt ieraudzīju, ka kūkas ir labas. Paklakšķināju ar mēli, un māmiņa atkal uz mani paskatījās. Apsēdāmies, un es biju ļoti apmierināts, jo uz galda neredzēju karotītes. Paņēmu krietnu gabalu pildītās drumstalu maizes un nokodu pamatīgu kumosu. Jutu, ka man kāds uzmin uz kājas.

"Ak tā," es nodomāju, "dumjā Ilze tagad grib atriebties." Savilku tādu grimasi, ka viņai no izbailēm mute palika vaļā. Atkal man kāds piegrūda. Es sadusmojos.

-   Kas te ar kājām spārdās? skaļi jautāju un paskatījos uz Ilzi.

Māmiņa mani tūdaļ satvēra aiz rokas, un es jutu, ka viņai nepatika, ko biju pateicis.

-    Tev taču kūka ar karotīti jāēd, viņa dusmīgi čukstēja.

-   Karotīšu taču nav, tikai dakšiņas, es atčukstēju.

Māmiņa turpināja čukstēt:

-    Tās taču ir kūku dakšiņas.

Mums tādu kūku dakšiņu mājā nav. Pagrozīju galvu un sāku ar savējo ēst. Pēc brītiņa atkal jutu sev piegrūžam. Šoreiz pamanīju, kurš tas bija. Tā bija māmiņa.

Viņa bija ievērojusi, ka ēdu astoto gabalu, un grūdiens nozīmēja: "Pārtraukt ēšanu!" Un pirmīt māmiņa man bija piegrūdusi, lai es ēstu ar kūku dakšiņu, bet es biju iedomājies, ka vainīga ir Ilze. Noliku savu dakšiņu pie malas.

-Alfon, ja tu vienmēr tik vien ēdīsi, neizaugsi liels, Alfrēda kungs sacīja.

-         Ļoti pateicos, esmu paēdis, es atbildēju, šķielēdams uz pildīto drumstalu maizi.

Alfrēda kunga sieva centās mani vēlreiz iekārdināt:

-   Vienu drumstalu maizīti taču vēl ēdīsi?

Es tikai papurināju galvu.

-   Ko tu tā klīrējies? tētis sacīja.

To izteicis, viņš sarāvās. Noteikti māmiņa viņam būs uzminusi uz kājas. Vairāk neēdu.

Pēc kafijas mums ar Ilzi bija jāiet lejā. Sākumā nerunājām viens ar otru ne vārda. Taču vēlāk man nācās atzīt, ka viņa lieliski prata spēlēt paslēpes ar piesišanu. Un, kad Ilze vēl pastāstīja, ka viņiem pulciņā esot indiāņu cilts, kurā viņa esot cilts virsaiša sieva Lielā Čūska, viņa man ļoti iepatikās. Pēc necik ilga laiciņa man jau sāka kurkstēt vēders.

-    Šausmīgi gribas ēst, es saīdzis burkškēju.

Lielajai Čūskai arī gribējās ēst. Ilze man pastāstīja, ka māmiņa viņai mācījusi, lai viesībās daudz neēd. Bet viņa atrada izeju.

-        Pieliekamajā uz plāts vēl ir sagriezta kūka, viņa sacīja, ielavīsimies tur un paņemsim pa gabalam.

Sākumā šaubījos. Māmiņa katrā ziņā teiktu, ka viesis nedrīkst līst svešā pieliekamajā. Bet Lielā Čūska apgalvoja, ka mēs esot indiāņi un indiāņiem viss esot atļauts, turklāt esam izsalkuši. Uzgājām augšā un sveicinājām pieaugušos: es paklanīdamies, bet Ilze ar reveransu, tā ka viņi bija ļoti izbrīnījušies, ka esam tik cītīgi visu iegaumējuši. Pēc tam ielavījāmies virtuvē. Lielā Čūska bez trokšņa atvēra pieliekamā durvis. Kūka atradās pašā augšā. Atnesām krēslu, un, tā kā es biju lielāks, man bija jākāpj uz tā un jāpaņem kūku gabali.

-    Mums vajadzīgas arī kūku dakšiņas, es sacīju. Viesim tādas lietas jāievēro.

Lielā Čūska, pielikusi pirkstu pie pieres, rādīja, ka man neesot visi mājā.

-     Pretīgās dakšiņas, parasti taču mēs tās nelietojam!

Sajūsmināts pamāju ar galvu. Pēc tam man vajadzēja nomakšķerēt lejā vēl dažus gabaliņus. Bet šoreiz tas man neizdevās. Nepaguvu pietiekami stingri saturēt, un plāts ar atlikušajiem pildītās drumstalu maizes gabaliem nogāzās lejā. Vienu gabalu vēl paspēju noķert,

bet otrs uzkrita Lielajai Čūskai uz pleca un sabira aiz apkakles. Pats ļaunākais bija tas, ka plāts krītot sacēla milzīgu troksni. Aiz izbailēm nevarējām ne no vietas pakustēties. Nākamajā mirklī visi jau stāvēja virtuves durvīs ar māmiņām priekšgalā.

-Ak tu debestiņ, Alfon, ko tu esi izdarījis! māmiņa pārskaitusies sauca.

Stāvēju uz krēsla un stomījos:

-   Man ļoti gribējās ēst un Lielajai Čūskai arī, un mēs gribējām…

-    Kā tu nosauci Ilzi? māmiņa izbijusies jautāja. Tūlīt atvainojies viņai!

-    Ta taču vinu sauc.

-   Klusu, tu neaudzinātais puika! māmiņa uzsauca.

Lielā Čūska (varu jau teikt arī Ilze) lasīja no pleca

drumstalas.

-         Ko lai Alfons par tevi tagad domā, Ilzes māmiņa sacīja, jaukus darbus tu viņam liec darīt. Kāda tava jaunā blūzīte izskatās!

Ilze tika aizvesta uz vannasistabu. Par laimi, tētis un Alfrēda kungs bija no durvīm pazuduši, un es dzirdēju viņus istabā smejamies.

Mēs ar māmiņu palikām vieni, un viņa skaļā balsī sacīja:

-         Neko no tā, ko es tev mācīju, tu neesi iegaumējis. Tu uzvedies kā mežonis! Mans dēls ielaužas svešā pieliekamajā, zog kūkas, lai gan tikko paēdis, un turklāt vēl nosauc jauko Ilzi par čūsku.

Atlikušo vakara daļu mums ar Ilzi vajadzēja nosēdēt līdzās savām māmiņām kā slotaskātu norijušiem. Samirkšķinājāmies ar acīm, un tas bija viss. Mājupceļā māmiņa atklāja, ka manas baltās zeķes, paslēpes spēlējot, bija kļuvušas iepelēkas.

Viņa tikai nopūtās un sacīja:

-    Kas gan no tevis izaugs!

Kad nākamo reizi būs jāiet ciemos, es noteikti iepriekš saslimšu to esmu stingri apņēmies.

KĀ ES MAINĪJU SAVU KABATAS NAZI

No tēva dabūju kabatas nazīti. Tas bija ļoti glīts, ar diviem asmeņiem un nagu tīrāmo. Man nazītis tā patika, ka sāku ar to pie vakariņu galda griezt sev maizi. Māmiņai tas nebija pa prātam, un man nācās savu nazi nolikt prom.

Pēc trim vai četrām nedēļām mūsu klase sāka spēlēt jaunu spēli galda futbolu. Šai spēlē bija nepieciešamas vienpadsmit dažādu krāsu figūriņas, bet bumbas vietā tika lietota papīra lodīte. Spēlē piedalījās divas komandas tāpat kā īstajā futbolā.

Man arī katrā ziņā vajadzēja šādu spēli, un es jau biju izgudrojis savai komandai nosaukumu. Tā sauksies "Loča Trīcvaidziņa komanda". Bet manā krāj-

kasītē nebija tik daudz naudas, lai nopirktu kārbiņu ar krāsainajām figūriņām.

Ko man darīt? Radās ideja iemainīt spēli pret savu kabatas nazi. Bija ļoti žēl, bet, tā kā maizi griezt ar to man tā vai tā neļāva, bet figūriņas es ļoti kāroju, tad bija vien jārīkojas. Ervīns no manas klases bija ar mieru mainīties. Viņš appētīja manu nazi no visām pusēm, ar avīžpapīru pārbaudīja tā asmeni un beidzot piekrītoši pamāja.

Es dabūju spēli un viņš manu nazi. No tā brīža es piedalījos visās augstākās līgas spēlēs, arī valstu sacīkstēs un, goda vārds, lielākajās no tām vinnēju. Mana skaistākā spēle bija "Loča Trīcvaidziņa komanda pret Saksiju", kurā vinnēju ar 23:4.

Kādu dienu es klasē ierosināju organizēt galda futbola turnīru.

Visi ieinteresējās:

-   Vai tu vēl spēlē galda futbolu, Alfon?

-    Protams!

Viņiem tas šķita jocīgi:

-    Tas vairs nav modē, mēs tagad spēlējam šaušanu mērķī ar katapultu.

Es gāju līdzi apskatīties, kā viņi to dara.

Pilsētas parka koku zaros kā mērķus viņi iekāra pašdarinātus plāna papīra diskus visus ar dažādiem zīmējumiem. No desmit soļu attāluma viņi šāva ar katapultām. Jā, tās bija skaistas katapultas: dažas no koka, bet skaistākās bija no metāla. Visām bija platas gumijas siksnas, un dažām tajās vietās, no kurām jāizlido šāviņam apaļam akmentiņam, bija plata mezglā sasieta ādas lente.

Pširr aizbrāza akmens, un papīrs, uz kura bija uzzīmēts krokodils, pārplīsa pušu.

Man tūlīt nobrieda vēlēšanās arī dabūt šādu katapultu, turklāt metāla.

Es iegāju pagrabā sameklēt veco lietussargu. Tā stieņi varēja būt labi piemēroti katapultām. Taču es lietussargu vairs neatradu. Tad man izdevās pierunāt kādu paralēlklases zēnu uz maiņu. Es viņam atdevu savas figūriņas un kādu daudz cietušu mašīnīti un pretī dabūju viņa skaisto katapultu, kas bija gatavota no lietussarga stieņiem. Mājās es tūlīt izmēģināju pie durvīm, vai tā šauj precīzi. Māmiņa pārtrauca manus vingrinājumus. Viņa man parādīja atlēkušās krāsas vietas, un man bija izmēģinājumu lauks jāpamet.

Divu nedēļu laikā es guvu it ievērojamus panākumus šaušanā ar katapultu, taču man ātri vien apnika nodarboties ar to vien. Man sagribējās iemācīties žonglēt, jo cirkā es biju redzējis kādu ķīniešu žonglieri. Es arī nolēmu kļūt par cirka artistu un sāku vingrināties ar vecām tenisa bumbiņām. Ķīnietis bija virtuozi dancinājis pa gaisu veselas sešas bumbiņas, bet es drošības pēc iesākumam izvēlējos trīs. Savās spēļlietās atradu tikai vienu tādu. Nauda, lai nopirktu jaunas, man, protams, bija, bet tikai krājkasītē. Tāpēc atkal izšķīros par maiņu.

Par laimi, ceturtajā klasē bija tikko sācies katapultēšanas bums. Tāpēc biju ar mieru iemainīt savu katapultu kopā ar vismaz piecdesmit izmeklētu akmentiņu kolekciju pret vienu tenisa bumbiņu.

Trešo bumbiņu es dabūju par vienu magnētu un pāri akmentinu no manām rezervēm.

Atkal iesāku vingrināties istabā. Bet pēc tam, kad bumbiņa bija trāpījusi Skaistuļa krātiņam un nabaga papagailis sācis kā traks lidināties tā, ka spalvas put uz visām pusēm, un kad otra bumbiņa tūlīt pēc tam bija atsitusies pret lustru tā, ka tā draudēja uzkrist uz galvas, es tomēr nolēmu iet pagalmā.

Zonglēšana ar divām bumbiņām man padevās pavisam labi. Līdzko gribēju sākt ar trim, tā viss pajuka. Cita pēc citas tās krita man uz galvas.

"Izturību, izturību!" es skaļi atkārtoju šo mūsu fizkultūras skolotāja Filkendorfa kunga izteicienu un sāku treniņu no jauna. Diemžēl bumbiņa ielidoja pa pirmā stāva logu. Labu brīdi dabūju noklausīties niknu vārdu birumu, pirms sieviete man to atkal izmeta. Izrādījās, ka bumbiņa bija iekritusi zupas katlā.

No parka mani aizdzina sargs, kuram nepatika, ka skrienu pa zālīti pakaļ aizripojušajām bumbiņām.

Trenējos visās iespējamās vietās un visdažādākajā laikā. Man jau trīcēja rokas,, bet žonglēt ar trim bumbiņām kā nepratu, tā nepratu.

Vai nevajadzētu labāk aiziet uz cirku pie ķīniešu žongliera un palūgt, lai palīdz?

Nekavējoties devos ceļā, bet, kad iegriezos ap stūri, še tev cirks jau bija aizbraucis. Dusmās ar kāju uzspēru bumbu gaisā, un tā noripoja pa kāda šķūnīša jumtu un pazuda. Atvēru pagalma vārtus, lai paņemtu savu bumbiņu, un tikko paguvu tos laikā aizcirst un paglābties no lielā dzeltenā suņa boksera zobiem.

Nu man bija vairs tikai divas bumbiņas, bet ar tik vien taču nevar izmācīties par žonglieri, un es no šī amata atsacījos.

Kad skumjā noskaņā gāju uz māju, ieraudzīju dažus zēnus braukājam ar maziem pašizgatavotiem ratiņiem. Tūlīt sapratu, kas man darāms: uzbūvēšu sev tādus ratiņus!

Tenisa bumbiņu, kura man vairs nekam nebija noderīga, tagad apmainīju pret četriem bērnu ratiņu riteņiem ar visām asīm, piedevām atdodams vienu lielo bumbu, kura jau bija kļuvusi mīksta, un saplēstu kompasu. Finieri dabūju no gurķu pārdevēja. Tētis man mazliet piepalīdzēja, un galu galā iznāca vareni ratiņi. Es tos nosaucu par "Komētu", bet sevi par Alfonu Rožāmuru. Mūsu klases izšķirošajās braukšanas sacensībās ieguvu trešo vietu un saņēmu bronzas medaļu (tikai, protams, no papīra).

Apvidus braucienā (braucu kā otrais) grantsbedrēs maniem ratiņiem pārlūza asis. Es tiku disproporcionēts! (Jautājums: esmu bieži strīdējies ar mūsu šķīrējtiesnesi Ervīnu. Es domāju, ka nesaka disproporcionēts, bet gan diskvalificēts. Taču vai sportists drīkst runāt pretī šķīrējtiesnesim?)

Ko vēl varētu pastāstīt: četrus riteņus bez asīm aizmainīju kādam otrās klases zēnam, jo tur pašlaik sāka būvēt ratiņus. Dabūju pret tiem piecas svina dzīvnieku figūriņas, lodīti, kura skaļi paukšķ, kad nomet zemē, un mazu gumijas bumbiņu. Man tas viss patiesībā nebija vajadzīgs, bet uz riteņiem arī vairs negribējās ne virsū skatīties. Nākamajā dienā Tedis man par tiem piedāvāja automašīnas vadītāja aizsargbrilles. Aizskrēju pie mazā otrās klases zēna un gribēju viņu pierunāt mainīties atpakaļ.

Bet viņš tikai atteica:

-    Kas mainīts, tas mainīts: atprasīt ir tikpat kā nozagt.

Neko nevarēju darīt.

Lai tagad no visa tā atbrīvotos, iemainīju tos Pēterim pret četrdesmit cigarešu kārbiņu bildītēm un diviem kabatas pulksteņu zobratiņiem. Zobratiņi labi noderēja par "vilciņiem".

Tikko biju iemainījis bildītes un zobratiņus, mūsu klasē uzradās Jūlijs. Kopā ar saviem vecākiem viņš bija atbraucis no Harca. Jūlijam gan bija savāda izruna, toties viņš bija lielisks kokgriezējs. Mēs pat neticējām viņam, kad viņš mums rādīja lietiņas, teikdams, ka pats izgatavojis.

Es sacīju:

-    Nevar būt! Laikam nopirki universālveikalā, dāvanu nodaļā! Tur vienmēr izstādīti tādi jēriņi un briedīši.

Nākamajā dienā Jūlijs atnesa līdzi uz skolu nazi un koku un pēc stundām mūsu acu priekšā izgrieza skaistu sunīti.

Mums tas ļoti patika, un mūs visus pārņēma vēlēšanās izgriezt figūriņas.

Bet man nebija naža. Ilgi nācās meklēt un runāties, kamēr astotajā klasē kādu atradu, kurš bija ar mieru mainīt savu kabatas nazi. Es viņam par to atdevu četrdesmit cigarešu kārbiņu bildītes, zobratiņus, divas mandolīnas stīgas^ garu gabalu pūķu auklas un trīs savus labākos krāsainos zīmuļus.

Starp citu, nazis, kuru biju iemainījis, man ne visai patika. Viens asmenis bija nolauzts, otrs mazliet sarūsējis, un vispār tas bija diezgan saskrāpēts. Bet man nazis bija vajadzīgs, un tāpēc taisījos, ka pazūdu, kamēr lielais vēl nepārdomā.

Mājā sameklēju malkas šķilu un sāku griezt. Māmiņa bārās par skaidām, kas mētājās pa visu istabu.

Bet tētis vakarā sacīja:

-    Lai strādā vien, tas norūda aci un roku.

Tētis aplūkoja manu darbu un sacīja, ka tā esot vai nu cūka, vai arī trauks ar osām. Bet tā bija stirna, un, tā kā viņš to nepazina, es saīgu.

Tētis paņēma nazi un, aplūkojis to no visām pusēm, sacīja:

-        Kāds gan izskatās mans dāvinātais nazis! Cik tad ilgi, kamēr tas tev pieder? Izskatās, it kā būtu no senču kapiem izrakts!

Ko es varēju atbildēt? Izlikos, ka pamatīgi aplūkoju nazi, vienlaicīgi meklēdams kādu attaisnošanos. Pēkšņi man šķita, ka nazis rokā sāk svilt. Vislabāk es būtu aizmetis to tālu prom: nazis taču tiešām bija mans! Es to pazinu pēc nedaudzajām mazajām skrambiņām, pēc viegli iekasītajiem burtiņiem AT. Tagad mans paša nazis atkal piederēja man!

-         Ko tu ar to esi darījis? tētis jautāja, un es ar izbailēm ieraudzīju viņa pierē rievu.

Man par laimi, šajā brīdī ienāca mūsu kaimiņš un ielūdza vecākus skatīties televizoru. Nazis veikli ieslīdēja manā bikšu kabatā.

Kopš tā vakara vairs koku negriežu. Bet kurš tagad ņems no manis tādu nazi un mainīs pret galda tenisa raketi? Esmu nolēmis kļūt par mūsu klases meistaru galda tenisā.

.

KĀPĒC MANI DĒVĒ PAR UGUNSPUIKU

Sākumā biju lielā sajūsmā, kad tētis un māmiņa man pasacīja, ka rudens brīvdienas es varēšot pavadīt laukos pie tēvoča Teda. Vēl nekad tā īsti nebiju dzīvojis lauku ciemā, kā arī iepazinis dzīvniekus, izņemot Skaistuli, manu papagaili, to gan es pazinu.

Pirmo reizi drīkstēju braukt veselas četras stundas ar vilcienu viens. Par nožēlošanu, iznāca mazas nepatikšanas, jo, mājot pa logu, vējš izrāva man no rokām mutautiņu. Vilcienā man nepārtraukti tecēja deguns. Nezināju, kā tagad darīt. Mēģināju ar piedurkni. Izdevās tīri labi, tikai tas nepatika kādai sievietei, kura sēdēja pretī. Tad mēģināju vilkt uz iekšu. Tas savu-

kārt traucēja līdzās sēdošo vīrieti. Beidzot vienkārši ļāvu degunam tecēt.

Vagona pavadonis sacīja:

Zēn, vai tu nemaz nejūti, ka tev deguns tek? Neesi taču vairs nekāds mazais bērns.

Tēvocis Tedis bija atnācis man pretī un pie reizes iepazīstināja mani ar visu ciemu. Vislabāk man patika kopsaimniecības govju kūts, kura bija ļoti tīra un gaiša. Tikai man tur gadījās maza nelaime.

Stāvēju ejā starp govīm un sarunājos ar tēvoci Tedi. Gribēju vienreiz noskaidrot, kā notiek slaukšana, jo šo tehniku es nepārzināju.

Pēkšņi kaut kas silts un slapjš noglāstīja man stilbus. Iekliedzos, pastreipuļoju un ievēlos tieši barības silē. Redzēju virs sevis govju mitros purnus, kas dvašoja man sejā.

-   Palīgā, tēvoc, viņas kož, lielās izbailēs iekliedzos.

Tēvocis Tedis un visi zemnieki, kas tur stāvēja,

smējās vēderus turēdami: "Govs mēle iegāza puisi silē… Govs viņam kožot, hi, hi, hi…"

Uzķepurojos kājās un biju ārkārtīgi saskaities. Apņēmos vairs neko tādu neizdarīt, par ko šiem vīriem būtu jāsmejas. Gan es vēl parādīšu, ar ko viņiem darīšana. Bet, kad nākamajā dienā (brīnums, cik tādā mazā ciemā visas ziņas ātri izplatās) bērni man skrēja pakaļ, saukdami "Pilsētas Govsmēle", pie sevis sacīju: "Gan es viņiem parādīšu."

Pēc dažām dienām tāda izdevība radās. Krustmāte Marta, tēvoča Teda sieva, pusdienlaikā sniedza man lielu, zilu emaljētu kafijas kannu un groziņu ar ēdienu, lai aiznesu uz lauka tēvocim Tedim.

-    Viņš ir aiz bērzu birzītes, apmet kartupeļus, krustmāmiņa sacīja.

Pirmajā mirklī nesapratu, ko tas nozīmē apmest kartupeļus. Ar ko tad viņus apmet?

-     Ak tu pilsētnieks tāds, krustmāmiņa Marta sacīja, viņš aprušina kartupeļus ar zemi. Vai to tu vari saprast?

Pamāju ar galvu, bet man tas tomēr šķita jocīgi. Pie mums tikai bērni rušinās pa smiltīm. Kartupeļus taču novāc. Krustmāte Marta izskaidroja, kā man tur nokļūt. Devos ceļā. Izgājis laukā no ciema, skrēju gar ganību malu, bet, atcerēdamies nepatikšanas kūtī, no govīm turējos pienācīgā attālumā.

Sākās mežs. Mežā bija jauki. Tikai iedomājoties par meža cūkām, man kļuva tā savādi. Tās esot ļoti bīstamas. Nepārtraukti uzmanīju, lai tuvumā būtu kāds koks, kurā varētu veikli uzrāpties, ja nāktu cūkas. Tas bija prātīgi, jo pēkšņi krūmos iečabējās. Pielēcu pie kādas vecas priedes un gribēju uzrāpties tajā. Bet diemžēl priede bija ļoti resna. Visai augstu netiku. Brītiņu karājos kā rotaļu pērtiķēns, kam pārtrūkusi aukliņa. Aši aizvēru acis. Bet nekas nenotika. >

Tur tikai zaķis bija čabinājies, kurš bija tāpat nobijies kā es. Tas nu gan par traku viena zaķa dēļ tā saplēst bikses (bija tīri paprāvs robs gadījies). Arī tēvoča pusdienas biju piebirdinājis ar smiltīm (proti, groziņš bija nokritis zemē).

Kā par laimi, arī turpmāk nenāca neviena meža cūka. Tomēr priecājos, kad izkļuvu no meža un ieraudzīju laukus. Lūk, arī bērzu birzīte, aiz kuras vajadzēja strādāt tēvocim Tedim ar savu brigādi.

Bet kas tad tas? Pāri bērzu birzītei vijās dūmu grīstis. Tiešām, nebiju maldījies, tur laikam kaut kas dega. Jā, arī tur pacēlās dūmi un tur arī. Mežs deg!!!

Zibenīgi apgriezos un drāzos atpakaļ. "Tagad es jums parādīšu, ko esmu vērts," domāju. "Izglābšu mežu, izglābšu ciemu, iekļūšu laikrakstā, un klasē visi aiz skaudības kļūs zaļi. Varbūt man pat medāli piešķirs."

Skrēju, cik jaudas, un man vairs nebija pat baiļu no meža cūkām. Drīz sāka durt sānos. "Emīlam Zatopekam laikam vienmēr sāpēja sāni," es nodomāju. Noliecu galvu slīpi, tāpat kā viņš, atplētu muti un turpināju skriet.

Lai saīsinātu ceļu, skrēju pāri ganībām. Govis, dumji manī blenzdamas, kustināja astes un ausis.

Ceļu, lopiņi, deg! es kliedzu.

Tās māva un skraidīja apkārt. Veikli izšāvos caur aploka sētu (kas par to, ka vēlreiz pārplēsu bikses, man taču bija jāglābj ciems).

Mana krustmāmiņa stāvēja virtuvē un, kad ieskrēju, gluži nobāla.

-Alfon, vai zēni tevi piekāvuši, vai? Kāds tu izskaties!

Krustmāmiņa atklāja, ka mugurpusē man krekls pārplīsis uz pusēm (to es nemaz nebiju pamanījis).

-        Tas nav svarīgi, es sacīju, ciems… man jāglābj ciems!

Mana krustmāmiņa nezināja, ko teikt. Viņa tikai kratīja galvu.

Saņēmu visus spēkus un kliedzu:

-    Krustmāmiņ Marta, deg!

-    Debestin, kur?

-    Ugunsgrēks, ugunsgrēks, mežs deg!

Krustmāmiņa aizskrēja ar koka tupelēm kājās. Es

viņai pakaļ. Krustmāmiņa Marta arī prata itin labi skriet! Viņa apstājās koka šķūņa priekšā pie ciema dīķa un no visa spēka sita pa sliedi, kas tur bija pakārta, un sauca:

-    Ugunsgrēks, ugunsgrēks, mežs deg!

-    Pats savām acīm redzēju! saucu.

Ciems nu sāka ņudzēt kā skudru pūznis. Vispirms no mājām izskrēja bērni. Pēc tam sievietes. Visbeidzot vīrieši. Tie skrienot rāva mugurā ugunsdzēsēju svārkus. Birģermeistars bija ugunsdzēsēju komandas priekšnieks. Arī viņam jau bija galvā ķivere, bet svārku nebija, un viņš staigāja bikšturos. Man vajadzēja ātri izstāstīt, kur deg. Tika atslēgts šķūnis un kopīgiem spēkiem izvilkts sūknis. Atveda zirgus.

-        Aitasgalvas, birģermeistars uzsauca, atstājiet sūkni mierā, mežā taču nav ūdens, ko mēs ar to tur darīsim!

Tika atnestas liekšķeres, piebrauca pajūgs, seši brīvprātīgie ugunsdzēsēji ielēca tajā, arī es, jo man bija jārāda ceļš.

Zirgi aulekšodami rāvās uz priekšu, un man bija jāpieturas. Brīvprātīgie ugunsdzēsēji vēl tikko beidza ģērbties. Visi šķendējās, jo katrs bija kaut ko aizmirsis. Viens bija formas tērpā, bet ar koka tupelēm. Kāds cits aizmirsis siksnu, bet birģermeistars ugunsdzēsēju frenci. Tikko to ievērojis, viņš iekliedzās: "Stāt!"

Kučieris pievilka grožus, pajūgs apstājās, un mēs visi sakritām uz priekšu.

-         Es ir aizmirs sav jak! birģermeistars iesaucās un pabīdīja atpakaļ ķiveri, kura bija noslīdējusi viņam uz acīm.

-Ai, vienalg, viņš noteica, brauc, Jan, meš deg!

Tad es iesaucos: "Stāt!" Vēlreiz tika apturēti zirgi, vēlreiz sakritām cits citam virsū, un birģermeistaram vēlreiz noslīdēja uz acīm ķivere.

-    Kas nu atkal? brīvprātīgie ugunsdzēsēji kliedza.

Es sacīju:

-    Te mēs varētu braukt taisni pa ganībām.

Ugunsdzēsēji tā jocīgi manī paskatījās.

Birģermeistars paberzēja degunu un nomurmināja:

-         Mēs tak nevar braukt ar ratiem pāri visiem grāvjiem un žogiem, aitasgalva!

Turpinājām ceļu.

Drāzāmies cauri mežam. Ieraudzīju uz ceļa zemē kaut ko raibu. Sākumā nepazinu to. Kad saskatīju,

bija par vēlu. Tēvoča Teda emaljētā kanniņa un kurvītis nograbēja zem riteņiem.

-    Pieturiet! es saucu.

Kučieris pievilka grožus, visi sakritām cits citam virsū, un birģermeistars skaļi iesaucās "ai!", kad ķivere viņam atkal noslīdēja uz acīm.

-   Ak tu velis, kas tas ir?

-     Tēvoča Teda pusdienas pagalam, es sacīju. Nolēcu un skrēju atpakaļ. Kanna bija plakana kā pankūka, un garšīgā zirņu zupa sūcās smiltīs. No dusmām gandrīz apraudājos. Kāpēc es to biju atstājis pašā ceļa vidū?

-    Nāc, ugunsdzēsēji sauca, tas viss tā kā tā ir pagalam, mums taču nav laika.

Izjoņojām uz lauka, cauri bērzu birzītei un nokļuvām tur, kur strādāja tēvocis Tedis ar savu brigādi. Ieraudzījuši ratos ugunsdzēsējus, visi skrēja šurp.

Gribēju kaut ko teikt, bet birģermeistars uzsauca:

-    Visi vīri ratos, ugunsgrēks!

Paraustīju viņu aiz bikšturiem.

-         Tur mut, birģermeistars man uzsauca, tu jau mūs divreiz apturēji!

Bet man taču kaut kas tik svarīgs bija sakāms!

Vīri ielēca pajūgā, kučieris atliecās atpakaļ, un ceļš turpinājās. Tēvocis Tedis tikai tagad mani ieraudzīja. Viņš skatījās uz plakano kanniņu man rokā un saplēsto kreklu.

-    Ko tu te dari ugunsdzēsēju ratos? viņš jautāja.

Visi skatījās manī.

-        Viņš redzēj ugunsgrēki birģermeistars sacīja un paberzēja savu sarkano degunu.

-    Stāt! es kliedzu. Tūlīt pieturiet!

Kučieris pievilka grožus, visi sakrita uz priekšu, un birģermeistaram atkal noslīdēja ķivere uz acīm.

-    Nolāpīts! viņš iekliedzās. Nu reiz diezgan!

-    Bet ugunsgrēks! es iesaucos.

-    Kur! Kur! visi kliedza.

Norādīju atpakaļ uz lauka. Tur taču dega! Visgarām atradās mazi sārtiņi, no kuriem stāvus gaisā vērpās zili dūmi.

-    Nu lūk, visapkārt!

Brīvprātīgie ugunsdzēsēji saskatījās. Birģermeistars noņēma no galvas ķiveri. Kāds sāka smieties, vēl kāds; beidzot smējās arī tēvocis Tedis un birģermeistars. Viņi kļuva no smiekliem pilnīgi sarkani un

piepūtušies slaucīja no acīm asaras. Birģermeistars laiku pa laikam padauzīja ar roku pa savu ķiveri.

Viņš gārdza: ugunskurs taču nav nekāds ugunsgrēks, puis!

Tagad zēni mani vairs nesauca par Pilsētas Govsmēli, bet gan par Ugunspuiku. Es lūdzu tēvoci Tedi nerakstīt par to uz māju. Nolēmu viņam nopirkt par savu kabatas naudu jaunu emaljētu kanniņu, domādams, ka varbūt tad viņš nerakstīs. Kartupeļus arī vairs labprāt neēdu, jo tie man vienmēr atgādināja ugunsgrēka trauksmi. Neaprakstāmas bailes bija no tā, ka šo notikumu neuzzina un ka neiekļūstu laikrakstā protams, humora lappusē.

KĀ ES KĀPŅU TELPĀ SATIKOS AR LAUVU

Kādu dienu Pēteris, mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs, atnāca no padomes sēdes un uzaicināja sacensties, kurš savāks vairāk sadzīves atkritumu. Piedalīties gribēja visi. Biju ļoti lepns, kad mani izvirzīja par makulatūras vākšanas priekšnieku. Mums vajadzēja iet no mājas uz māju, piezvanīt un lūgt makulatūru. Veci papīri esot ļoti noderīgi.

Kādā jaukā dienā devāmies ceļā. Katram bija jāapstaigā viena māja. Es kā grupas vadītājs ņēmu pirmo. Stumjamos ratiņus atstājām pie durvīm. Piezvanīju pirmajā stāvā. Tas nebija pareizi. Bet par to pārliecinājos tikai vēlāk.

Durvis atvēra kāda jaunkundze. Viņa stingri paskatījās manī un vīzdegunīgi pajautāja:

-   Kas tev vajadzīgs?

Neko neatbildēju, jo viņa tik skarbi jautāja, ka pēkšņi nosarku. Pie sevis ļoti dusmojos par to, bet tādās reizēs nevaru izdvest ne skaņas.

Bliuks! jaunkundze aizcirta durvis. Ilgu laiku stāvēju aiz tām un domāju, ka jāpamēģina vēlreiz, jo varbūt viņai tomēr ir makulatūra.

5

Piezvanīju vēlreiz. Tumšmatainā jaunkundze iznāca atkal.

-   Tu laikam esi viens no tiem zvanītājiem, kuri muļķo

ļaudis?

>

-   Nē, es stomījos. Man vajadzīgs papīrs.

-         Un tad tu nāc pie manis? Aizej uz rakstāmlietu veikalu un nopērc.

Bliuks, durvis atkal aizcirtās. Jauks iesākums. Es gan sapratu, ka pats esmu vainīgs. Man vajadzēja skaidri pateikt, kāpēc esmu atnācis.

Pie nākamajām durvīm veicās labāk. Maza apaļīga sieviete man pasniedza veselu kaudzi vecu laikrakstu. Nopriecājos un sacīju:

-        Ļoti pateicos, Tādes kundze. (So vārdu es biju izlasījis uz durvīm.) Sieviete bija ļoti laipna un piedevām pacienāja mani ar kartupeļu rausi. Devos uz otro stāvu. Tagad man jau bija pieredze. Bet bija arī krietni vien ko stiept. Abām rokām turēju papīru, turklāt vēl turzu ar kauliem.

Trešajā stāvā arī dabūju diezgan daudz papīra. Te dzīvoja kāds profesors. Tas sameklēja dažādas vecas mantas papīrus, misiņa gabalus -, un visumā viņš bija ļoti laipns. Dusmojos, ka nebiju sācis no augšas. Nest visu šo papīru pa kāpnēm lejā būtu bijis vieglāk. Kāpjot pēdējā stāvā, pūtu un stenēju. Atkal noskaitīju savu sakāmo un saņēmu krietnu saini papīru. Tikko varēju tam pāri redzēt, un biju apkrāvies no galvas līdz kājām. Nu atkal vajadzēja tikt lejā. Taču, tikko biju pārgājis kāpņu laukumiņu, paliku stāvam kā pienaglots. Profesora durvju priekšā sēdēja lauva. Tas neatlaidīgi un nopietni lūkojās manī un nekustējās ne no vietas. Tūdaļ atlēcu atpakaļ un no bailēm apsēdos. Vai mani negrib izjokot kāds spoks? Pašķielēju vēlreiz gar kāpņu margām. Patiešām, tur viņš sēdēja pavisam mierīgi, it kā lēcienam sagatavojies, un blenza manī. Vai viņš būtu saodis kaulus?

Uz kurieni bēgt? Ja es izdarītu strauju kustību un skrietu pa kāpnēm augšup, viņš droši vien man sekotu. Varbūt varētu kaut kā izbēgt pa logu? Labajā pusē atradās gaiteņa logs. Tas bija pusvirus. Lēnītiņām atvēru to plašāk un skatījos lejup. Pārējie stāvēja apakšā pie ratiņiem un mani gaidīja.

Uzmanīgi izliecos pa logu un čukstēju:

-   Nevaru tikt ārā, te viens lauva man aizstājies ceļā.

Bet, tā kā čukstēju, viņi nesadzirdēja.

Saucu mazliet skaļāk:

-    Lauva, uzmanību! un apgriezos apkārt.

Bet lauva vēl arvien tupēja tajā pašā vietā un blenza manī. Zēni kādu laiciņu vēl pastāvēja, tad parādīja, ka man neesot visi mājās, un aizgāja uz nākamo namu. Stīvs aiz bailēm apsēdos uz kāpnēm. Lauva tupēja lejā un nekustējās. Tas ilga kādu stundu. Nevarēju vairs izturēt. Vai saukt palīgā? Lai tiktu man klāt,

lauvam vajadzēja spert apmēram pāris soļu. Pa to laiku es varētu izlēkt pa logu, bet kur? Pie loga auga kastanis. Tas nebija pārāk liels, un apakšā bija maurs. Vēl pēc pusstundas jau biju gatavs lēkt. Ļoti uzmanīgi paņēmu savu lielo papīru saini tas taču katrā ziņā bija jāglābj un izsviedu pa logu. Bet pūta vējš un mans ar pūlēm savāktais papīrs aizlidinājās pa gaisu. Viens sainis nokrita kādai vecai sieviņai tieši pie kājām. Veikli nostājos pie loga un pašķielēju uz lauvu. Bet tas tur sēdēja un blenza manī, it kā siekalas rīdams. Tad uzmanīgi izrāpos pa logu un satvēru kādu resnu kastaņa zaru. Viss gāja gludi. Koks nebija pārāk liels, bet zari diezgan resni. Man tikai ļoti traucēja turza ar kauliem un misiņa gabals. Kad gribēju no pēdējā zara nolaisties uz maura, kāds mani saķēra aiz biksēm. Ehē, tas rupjā balsī sacīja, te nu ir tas nejaucēns, kurš vienmēr kāpelē pa mūsu kokiem un nomin mauru. Vai tikai tos papīrus arī tu te neizmētāji?

Tas bija sētnieks, kurš drūmu skatu lūkojās manī un pieturēja ar savu raupjo roku.

-    Nē taču, es sacīju, tas neesmu es.

-    Bet ko tad tu šeit dari? Varbūt vēl apstrīdēsi arī to, ka es tevi notvēru kokā?

-     Nē, es atbildēju. Jūs mani tiešām notvērāt kokā. Bet es te nekāpelēju pa jokam. Bēgu no lauvas. Esmu pionieris Alfons Trīcvaidziņš un vācu makulatūru.

-    Tas nu par traku, sētnieks sacīja, kur tad te kastaņu kokā varēja lauva gadīties! Viņš nedomāja atlaist mani.

Es sacīju:

-        Nejau kastaņu kokā pie profesora dzīvokļa durvīm. Un man bija jāizkāpj pa augšējā gaiteņa logu.

Sētnieks stingri paskatījās manī.

-    Nu nāc! viņš uzsauca. Ejam augšā!

Es pretojos.

-   Nē, nē, saucu, es negribu, lai mani aprij.

Pa to laiku jau bija pienākuši daži cilvēki un radās neliela kņada. Ļaudis sačukstējās:

-   Viņš esot ieraudzījis lauvu un izlēcis pa logu.

Daži smējās, daži rādīja nopietnas sejas.

-    Kur tad tas lauva ir? kāds vīrs iejautājās.

-    Kāpņu telpā sēž, es atbildēju.

Tad pienāca citi bērni un arī pulciņa padomes priekšsēdētājs Pēteris.

-        Vai tu jau atkal kaut ko esi ievārījis, Trīcvaidziņ? viņš jautāja. Atkal taisi nepatikšanas?

Nu es arī saskaitos.

-        Ko tad es varu darīt, ja uz trepēm sēž lauva, kad man jāvāc makulatūra? Vienmēr tieši man tā gadās.

Mums ar sētnieku un vienu vīrieti bija jāuzkāpj pa kāpnēm apskatīt lauvu. Sētnieks paņēma līdzi lāpstu, bet vīrietis nūju.

Man ienāca prātā, ka es varētu paņemt līdzi turzu ar kauliem tos varētu nomest lauvam priekšā, lai novērstu tā uzmanību, kamēr es aizbēgu.

Pēkšņi pa durvīm iznāca profesors. Sētnieks piesteidzās pie viņa.

-         Profesora kungs, viņš sacīja, te zēns apgalvo, ka jūsu durvju priekšā sēžot lauva.

Profesors pakratīja galvu.

-    Tā nav lauva, bet hiēna.

Ļaudis kļuva nemierīgi, un es skaļi sacīju:

-    Redziet nu, man taču bija taisnība.

Pēteris man pačukstēja:

-        Tev nav vis taisnība hiēna nav lauva. Bioloģijas stundā tev uzmanīgāk jāklausās.

Šajā pašā brīdī kāds cits vīrietis sacīja:

-         Kāpēc tad jūs laižat kāpnēs hiēnu un zēnam jārāpjas pa logu ārā?

Profesors sākumā nevarēja aptvert:

-    Pa logu? Es izlaidis hiēnu?

Pēkšņi viņš sāka pilnā kaklā smieties, locīdamies un vēderu turēdams. Viņš nonēma brilles un izslaucīja acis, kurās bija sariesušās asaras.

-        Tur nav ko smieties, es sacīju, arī hiēna ir bīstama un var iekost!

-        Nē, ha, ha, ak vai, kāda hiēna, ha, ha, profesors smējās, vēl arvien vēderu saturēdams, kas viņam no smiekliem droši vien jau sāpēja, tā taču vairs nekož, tā ir izbāzta. Noliku aiz durvīm, tāpēc ka kodes saēdušas, un domāju, ka tu to vari paņemt līdzi otrreizējai pārstrādei.

Visi smējās tik skaļi, ka viens policists, to izdzirdis, nāca šurp, lai uzzinātu, kas īsti te noticis.

-        Nekas nav noticis, sētnieks sacīja. Tikai kāds zēns izbijies no izbāztas hiēnas un izlēcis pa logu.

Es pa to laiku savācu papīrus un aiznesu uz ratiņiem.

Tā iet, kad pārcenšas.

Nākamajā nedēļā bioloģijas stundā būs jāmācās par Amerikas dzīvniekiem, ari hiēnām. Kad mūsu skolotājs to pasacīja, Bruno pašāva roku uz augšu un piecēlās.

Par tām jums Trīcvaidziņš pastāstīs interesantu gadījumu. Viņš jau bijis hiēnu medībās.

Visa klase ņirdza. Sēdēju, nosarcis kā biete. Un rīt ejam atkal vākt makulatūru. Ko var zināt, kas man atkal gadīsies.

KAS MAN GADĪJĀS TRAMVAJĀ

Nesen gribēju aizbraukt pie krustmāmiņas Zigrīdas. Sākumā stāvēju pie tramvaja pieturas viens, pēc tam sanāca aizvien vairāk ļaužu. Kad tramvajs pie stūra nozvanīja, bija jau tāds pūlis, ka ne saskaitīt. Tramvajs pienāca, un ar to stāsts tikai īsti sākas. Kāds vecāks vīrs sacīja otram: Nu paskaties taču to zēnu, viņš pats nezina, ko grib, šaudās gan uz priekšu, gan atpakaļ.

Izdzirdu viņa vārdus un nobijos. Ko gan tie pieaugušie dažreiz neizdomā, un, vispār ņemot, es te biju pirmais. Pakāpos atpakaļ un uzminu kādai sievietei uz kājas kā viņa bārās! Virzījos atpakaļ, domādams:

"Ja jau viņi ir tādi, tad parādīšu, ka protu arī labi uzvesties." Nostājos visiem aizmugurē.

Kad nokļuvu līdz durvīm un vēl pēdējā mirklī grasījos ielēkt tramvajā, vadītājs uzsauca:

-Ak tu delveri tāds pēdējā mirklī pieskrien un lec ejošā tramvajā… kājas gribi aplauzt, vai?

Viņš aizbrauca bez manis.

Arī nākamais vagons pienāca pārpildīts. Šoreiz biju uzmanīgāks un tiešām iespiedos tramvajā.

Kāds jau atkal uzsāka:

Tas mazais mūsainais puika šausmīgi grūstas.

Atbildēju pavisam klusu:

-   Negrūstās slikti, grūstās atkal slikti.

Lai gan to pateicu pavisam klusiņām, kāds tomēr bija sadzirdējis. Viena pavecāka sieviete platu, melnu cepuri galvā, no kuras kā klijānu spārni gar ausīm nokārās noļukušas lentes, spiedzīgi iesaucās:

-   Viņš vēl atļaujas rupjības!

Tad es pēkšņi atcerējos, ka māmiņa man vienmēr māca: "Alfon, ja tev kādreiz arī nodara pāri, nekļūsti rupjš, labāk klusē: runāšana ir sudrabs, klusēšana zelts," tad nu arī klusēju kā zelts.

Sieviete ar klijāna spārniem gar ausīm tikko bija atklājusi arī ko jaunu. Viņa sacīja savam kaimiņam, ka tas puika esot arī vēl stūrgalvīgs nekaunīgs un stūrgalvīgs. Kā tad…

Vīrietis izņēma no mutes pīpi un sacīja:

-         Ziniet, mēs jau paši arī neuzvedamies vienmēr priekšzīmīgi.

Viņš vēl nebija beidzis runāt, kad pēdējie, spiezdamies vagonā, viņu pagrūda, un vīrietis klupdams aizstreipuļoja pa vagona vidu.

Līdz krustmāmiņai bija sešas pieturas. Gandrīz netiku laukā no tramvaja. Lai izlauztu ceļu, nācās pret pieaugušo sāniem krietni laist darbā elkoņus. Kādi tik vārdi tad man nenobira uz galvas!

Vēl tagad mani nodarbina domas, kā jāizturas tramvajā. Ja nespiežas garām slikti, saka, ka bez vajadzības slaistoties apkārt. Ja spiežas, vēl ļaunāk.

Ek, patiesību sakot, slikti būt desmit gadu vecam, kad nav nekādas noteikšanas. Reizēm naktī sapņoju, ka esmu tramvaja vadītājs un braucu tik ātri, ka

visiem pasažieriem klust nelabi un viņi sež uz soliem mēmi un maziņi aiz bailēm. Tie kļūst aizvien mazāki, bet es aizvien lielāks un, zobgalīgi smiedamies, traucos ar viņiem pa tumšajām, klusajām ielām. Vai jūs arī kādreiz tā esat sapņojuši?

KĀ ES IEKUSTINĀJU LAVĪNU

Sakas ar to, ka Jaungada man bija atļauts apciemot vectētiņu un vecmāmiņu. Vini dzīvo kādā mazā un skaistā pilsētiņā. Es ļoti priecājos. Protams, nejau tikai par pilsētu, bet galvenokārt par to, ka pie vectētiņa un vecmāmiņas var darīt visu, kas vien tīk. Tomēr iznāca citādi. Kādu dienu dzirdēju trīs vectētiņus sarunājamies. Viens patiešām bija mans vectētiņš, bet otrs un trešais patiesībā nemaz nebija mani vectētiņi, tikai es viņus ilgas pazīšanās dēļ tā biju iedēvējis: vectētiņš Pollihs un vectētiņš Murkelmeijers. Visi trīs viņi sabozušies sēdēja pie galda un runāja tik skaļi kā ķildodamies.

Vectētiņš Pollihs sacīja:

-         Paul (tas ir mans īstais vectētiņš), tev jānāk, ko citādi ļaudis par mums teiks.

Mans īstais vectētiņš atbildēja:

-         Fridrih, tu vari man droši ticēt, ka es to labprāt darītu, bet ar iesnām un aizsmakušu kaklu…

Vectētiņš Murkelmeijers sacīja:

-         Paul, neatstāj mūs grūtā brīdī divdesmit gadus mēs to esam darījuši, ko par mums domās pilsētā.

Mans vectētiņš vaimanāja:

-   Bet tev taču jāsaprot, Ēvald, ka es vienkārši nevaru. Tad viņi pamanīja mani un neapmierināti noņurdēja,

ko es tādā skaistā ziemas laikā darot istabā. Grozījos pie loga un turpināju noklausīties, jo tādus es vectētiņus vēl nekad nebiju redzējis. Beidzot nopratu, ka mans īstais vectētiņš atsacījās pūst bazūni. Lieta tā, ka viņi visi trīs katru Vecgada nakti rātsnama tornī nospēlē dažas dziesmiņas. Mans vectētiņš pūš bazūni. Vectētiņam Murkelmeijeram ir mazā trompete, bet vectētiņš Pollihs pūš ragu. Un tagad mans vectētiņš bija tā saaukstējies, ka negribēja un nevarēja spēlēt. Vectētiņiem tas bija liels uztraukums, un viņi laiku pa laikam, kad bija krietni noskaitušies, kašķējās ar mani, it kā es būtu vainīgs.

-   Paul, tev jāspēlē! pārējie vēl un vēlreiz atkārtoja. Bet beigu beigās mans vectētiņš tikai papurināja

galvu un ķērkstošā balsī sacīja:

-    Es taču tikko varu parunāt.

Vectētiņš Pollihs, kuram parasti visvairāk patika jokot, pēkšņi sāka smieties un sacīja:

-    Kā būtu, ja Alfons? Ņemam viņu līdzi tornī, lai

viņš tevi aizvieto, Paul!

>

Mans vectetiņš caur brillēm dusmīgi palūkojas vectētiņā Pollihā.

-   Fridrih, nejoko! Alfons taču neprot pūst!

-         Bet mums ir jāspēlē, vectētiņš Murkelmeijers sacīja, ko citādi pilsētā par mums domās…

Vectētiņš Pollihs bija pieķēries savam priekšlikumam kā dadzis.

-          Kapec gan ne? Zens ir gandrīz tava auguma. Uzvilksim viņam tavu biezo mēteli un uzliksim tavu kažokādas cepuri, un lai viņš tur augšā stāv, bet mēs abi pūtīsim ar dubultu spēku. Ļaudis lejā droši vien nemaz neievēros.

Visi trīs vectētiņi saskatījās.

-        Kā tornī var nokļūt? es jautāju (man, ziniet, ātri reibst galva).

-        Pa koka kāpnēm, kā gan citādi. Tāds puika ar saviem jautājumiem var cilvēku traku padarīt! vectētiņš sacīja, atkal uz mani saskaities. Viņš iekampa krietnu malku no groka glāzes.

Priekšlikums viņam tomēr patika.

-    Panāc šurpu!

Vectētiņš piecēlās, un man vajadzēja nostāties viņam līdzās. Daudz netrūka, ka biju viņa augumā (vecmāmiņa ir daudz lielāka par vectētiņu).

Vectētiņš Murkelmeijers sacīja:

-         Labi, man arī šis joks patīk. Alfons stāvēs augšā ar bazūni, un mēs pūtīsim. Kad būsim tikuši ar visām trim dziesmām galā, būs bez desmit minūtēm divpadsmit, kad ļaudis vairs nav tik vērīgi.

Man viņi vairs neko nejautāja, tāpēc neuzdrošinājos pateikt, ka man šausmīgi ātri noreibst galva.

Vecgada vakars bija pienācis. Vecmāmiņa nepārtraukti atkārtoja trim vectētiņiem:

-         Jūs tiešām esat kā bērni, vienreiz taču varat to pūšanu atlikt… Alfon, tu esi gluži bāls.

Es neko neatbildēju un ļāvu sev uzvilkt vectētiņa kažoķeli un uzlikt viņa cepuri. Tagad biju divtik smags kā parasti. Tā mēs ar vectētiņu Murkelmeijeru un

vectetinu Pollihu devāmies uz ratsnamu. Mans vectētiņš ar milzīgu vilnas šalli ap kaklu stāvēja pie loga un skatījās mums pakaļ.

Kāpjot pa kāpnēm augšā, vectētiņš Pollihs paņēma no manis milzīgo bazūni. Man palika lielais rags. Bet arī tas man aizķērās aiz kāpņu margām. Rags gan tikai mazlietiņ saliecās. Tas vēl nebija tik ļauni, pats ļaunākais vēl sekoja!

Kad pa lielajām, ķirmju saēstajām koka durvīm izkāpām uz torņa platformas, man sametās raibs gar acīm, ārā jau bija melna nakts. Tur lejā kā mazi kukainīši skraidīja ļaudis un sāka jau pulcēties vienkop. Viņi zināja, ka drīz sāksies torņa koncerts. Vectētiņi man vēlreiz pamāja:

-   Bazūne tev nav jāpūš, stāvi tikai mierīgi un, tikko mēs būsim beiguši un māsim ar cepurēm, māj tu arī ar savējo.

Piekrītoši palocīju galvu un piespiedu bazūni sev cieši klāt. Vectētiņi sāka savu koncertu. Man likās, ka skan labi. Lejā ļaudis tekāja kā mazas skudriņas. Nākamo dziesmu vectētiņi gāja atskaņot otrajā torņa pusē. Te bija tāda sajūta kā karājoties virs bezdibeņa. Man bija savādi ap sirdi. Pēkšņi līdzās divas reizes nodārdēja šausmīgi rībieni. Nu tieši kā lielgabala šāvieni. Kā traks biju iepūtis bazūnē. Protams, aiz briesmīgām bailēm un uztraukuma. Viss trīcēja un drebēja.

Vectētiņš Pollihs pārtrauca pūst un man uzsauca:

-    Izbeidz, Alfon, izbeidz!

Viņš sāka pūst par jaunu, bet nevarēja nekādi vairs saskaņoties ar vectētiņu Murkelmeijeru.

-    Ej prom! viņš šņāca.

Pierāvos maliņā un raudzījos melnajā dziļumā uz raibajām uguntiņām un ņudzoņu zem laternām. Man līdzās abi vectētiņi pūta loti dīvaini un juceklīgi. Un tad atkal tie rībieni! Šoreiz pat veseli trīs pēc kārtas. Aiz bailēm un uztraukuma tikko atkal neiepūtu bazūnē. Bet tad kā zibens caur galvu izskrēja doma: "Tu nedrīksti pūst!" Palaidu bazūni vaļā jeb, pareizāk sakot, man tā izslīdēja no rokām. Gribēju to briesmoni saķert, piespiest pie margām. Rokas man no vēja, bailēm un sniegotām margām bija nosalušas un slapjas. Bazūne lēni svērās pāri margām. Apjukumā saķēru tās auksto izliekumu. Bazūne nozuda no mūsu acīm kā liela zelta zivs.

-    Palīgā! es iesaucos. Jūs visus nositīs! Vectētiņš Pollihs un Murkelmeijers bija pārstājuši pūst.

Vectētiņš Pollihs ar savām stīvajām rokām turēja priekšā ragu un man uzsauca:

-   Alfon, kur bazūne? Parādīju lejā.

Bet bazūne nevienu nenosita. Tā nogāzās uz kāda jumta, iegrimdama dziļā sniegā. Tur tā karājās, aiz notekcaurules aizķērusies. Kukaiņiem jeb, pareizāk sakot, cilvēkiem tur lejā no manas bazūnes lavīnas uzkrita virsū krietna lēkšķe sniega. Redzējām viņus mājam ar rokām un dzirdējām saucienus. Taisījos, ka tieku pa kāpnēm lejā.

Izdzirdu aiz sevis vectētiņu Pollihu un Murkelmeijeru strīdamies:

-    Tā bija tava gudrība, Ēvald!

-   Nē, tu teici, lai Alfons nāk mums līdzi.

Kad zem kājām atkal jutu cietu pamatu, kļuva labāk. Stingra roka mani nekavējoties saņēma aiz ausīm.

Vectētiņš bārās: >

-     Ko tu ar mums izdarīji, zēn? Jau divdesmito gadu… mūsu jaukais torņa koncerts. Tagad cilvēki par mums smejas un kur mana bazūne, kur mana bazūne?

Šoreiz es norādīju uz augšu.

Nesaprotu, kas ar tiem pieaugušajiem vienmēr ir. Klausījušies koncertu Vecgada vakarā no viņiem nebūs neviens, daži jau bija pat izšāvuši raķetes un uzsākuši uguņošanu. Skatītājiem varēja pat likties, ka notikums ar bazūni ir īpašs joks. Turklāt vectētiņa bazūnei nekas sevišķs nebija noticis. Nākamajā dienā ugunsdzēsēji pielika kāpnes un nonesa to lejā. Tikai iemutis bija pazudis. Vissīkākā bazūnes daļiņa. Vectētiņi gan tagad apgalvo, ka tā esot bijusi pati galvenā detaļa.

Šodien ir ceturtais janvāris, un visi trīs vectētiņi vēl joprojām strīdas, kurš pirmais nācis ar priekšlikumu, ka man jākāpj tornī. Es zinu, ka tas bija vectētiņš Pollihs. Bet es klusēju, jo man šķiet, ka vectētiņi negrib ar mani ielaisties nekādās darīšanās. Viņi apgalvo, ka es esot gatavais razbainieks un nejēga.

Paškritikas viņiem nav. Patiesībā pie visa vainīgas bija vectētiņa iesnas. Un ko tad es tur varu darīt, ja man tik ātri reibst galva! Es taču netaisos kļūt par jumiķi. Mana vēlēšanās ir būvēt tuneļus, kad izaugšu liels. Kas tie bijuši par rībieniem, to es vispār uzzināju tikai nākamajā dienā. Izrādās, tas bijis rātsnama pulkstenis, kurš sitis pusstundu un pēc tam trīs ceturtdaļstundas. Es gribētu gan redzēt, ko jūs iesāktu, stāvot ar bazūni rokās līdzās tādam milzenim!

Bet tur jau parādījās arī dāma Cveija.

-   Jau tumšs, es sacīju.

-        Ļoti lūdzu, atvaino mani, Alfon, bet tā bija tik ļoti svarīga apspriede, viņa sacīja.

-         Zinu jau, es atbildēju, tētis arī vienmēr tā saka, kad pārnāk mājā pēc desmitiem. Bet māmiņa domā, ka tā tas nedrīkst notikt.

Dāma Cveija apjuka.

-    Nu jā, es sacīju, tā taču tas ir.

Kamēr es runāju, viņa šķirstīja manus papīrus, kur visu esmu uzrakstījis.

-         To mēs izdarīsim, viņa vēlreiz noteica, nepārtraucot smieties, un uzsita man uz pleca. Tad viņa man vēl iedeva piecdesmit feniņus mājupceļam, divdesmit feniņus tramvajam un trīsdesmit limonādei.

Tikai pēc tam, kad stacijā izdzēru limonādi, man iešāvās prātā, ka ar visiem uztraukumiem Bērnu grāmatu izdevniecībā un stāstu rakstīšanu esmu aizmirsis sev kabatā Robinsona konkursa atbildes. (Atceroties savus piedzīvojumus, parasti visu pārējo aizmirstu.)

Otrreiz jau nu gan vairs uz turieni neiešu. Labāk atteikšos no godalgas. Es taču esmu neveiksminieks, vai nav tiesa?

.

SATURS

Mūžīgās nepatikšanas vārda dēļ………………………………………….

Kas mums abiem ar papagaili bija jāiztur……………………………

Mans neizdevies aprīļa joks………………………………………………..

Piedzīvojums ar spoku vilcienu…………………………………………..

Kā mēs tēlojām piedzērušos………………………………………………..

Nepatikšanas ar mākslīgās kazādas cimdu………………………….

Kā es iemācījos lēkt uz galvas no tramplīna………………………..

Kas notika pēc tam, kad no rīta ieraudzīju zirnekli.

Kāpēc es vienmēr esmu vainīgs?…………………………………………

Kā es ķēru karpu Jumbo un citas zivis………………………………..

Mēs ar Lielo Čūsku rībinām maizes plāti……………………………

Kā es mainīju savu kabatas nazi…………………………………………

Kāpēc mani dēvē par Ugunspuiku………………………………………

Kā es kāpņu telpā satikos ar lauvu……………………………………..

Kas man gadījās tramvajā……………………………………………………

Kā es iekustināju lavīnu…………………………………………………….

Gerhards Holcs-Baumcrts ALFONS TRiCVAIDZIŅŠ

Pirmā grāmata Kāda neveiksminieka stāsti

[1] vācijas skolās "4" nozīmē "vāji"; augstākais novērtējums ir "1" "teicami".

[2] vācijā "1" = "teicami".

Content

Holcs-Baumerts Gerhards Alfons Trīcvaidziņš Pirmā grāmata

Sveicināti!

MŪŽĪGĀS NEPATIKŠANAS VĀRDA DĒĻ

KAS MUMS AR PAPAGAILI BIJA JĀIZTUR

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

MANS NEIZDEVIES APRĪĻA JOKS

PIEDZĪVOJUMS AR SPOKU VILCIENU

KĀ MĒS TĒLOJĀM PIEDZĒRUŠOS

NEPATIKŠANAS AR MĀKSLĪGĀS KAŽOKĀDAS CIMDU

KĀ ES IEMĀCĪJOS LĒKT UZ GALVAS NO TRAMPLĪNA

KAS NOTIKA PĒC TAM KAD NO RĪTA IERAUDZĪJU ZIRNEKLI

KĀPĒC ES VIEMNĒR ESMU VAINĪGS

KĀ ES ĶĒRU KARPU JUMBO UN CITAS ZIVIS

MĒS AR LIELO ČŪSKU RĪBINĀM MAIZES PLĀTI

KĀ ES MAINĪJU SAVU KABATAS NAZI

KĀPĒC MANI DĒVĒ PAR UGUNSPUIKU

KĀ ES KĀPŅU TELPĀ SATIKOS AR LAUVU

KAS MAN GADĪJĀS TRAMVAJĀ

KĀ ES IEKUSTINĀJU LAVĪNU

SATURS