Holcs-Baumerts Gerhards

Alfons Trīcvaidziņš Otrā grāmata

Gerhards Holcs-Baumerts

ALFONS TRĪCVAIDZIŅŠ

Otrā grāmata Atkal nepatikšanas

Kidera ezers, kas atrodas mūsu pilsētas tuvumā, ir neliels un niedrēm aizaudzis. Tajā reti kāds peldas. Toties es ļoti bieži. Parasti es tur trenējos skolas meistarsacīkstēm. Dažādi vīteņaugi tinas man ap vēderu, un ir grūti tikt uz priekšu.'Domāju tā: "Te man iet smagi, toties vēlāk skolas meistarsacīkstēs baseinā varēšu peldēt daudz ātrāk."

Kad biju noteikto attālumu nopeldējis divdesmit reizes, noguris atgūlos smiltīs. Biju kļuvis zaļi lāsains, un no matiem man nokarājās aļģes. Tobrīd iztēlojos gaidāmās skolas meistarsacīkstēs un to, kā tribīnēs visi gavilē un vienā balsī sauc: "Al-fon-Al-fon-Al-fon!"

Pēkšņi izdzirdu kādu sievieti šķendējamies. Viņa stāvēja laivā, otrā pusē pie saliņas, un plātījās ar rokām. Skatījos labu laiku, bet viņa neapklusa. Devos atpakaļ ūdenī un peldēju pāri. Kādu izglābt ir jauki.

Glābēju visi godā, un tas vienmēr ir varonis. Laiva bija iebraukusi vīteņaugos un stipri šūpojās. Sieviete runāja:

-        Nevaru dabūt ārā, vai patiešām nekādi nevarēšu to izdabūt…

-   Hallo! es kliedzu. Es jūs izglābšu!

-Ak tu mīļo debestin! sieviete iesaucās. Tā tikai vēl trūka!

-Apmierinieties! es saucu. Jūs varat uz mani pilnīgi paļauties, peldēšanā uz vēdera es esmu tikpat kā jau uzvarētājs!

Nezinu vairs, kā tas notika vai laivas mala bija pārāk slapja vai sieviete nepietiekami uzmanīga, bet, kad es pieturējos pie laivas malas, lai tajā iekāptu, mēs apgāzāmies. Visai dziļš nebija. Sieviete stāvēja līdz kaklam ūdenī ar zaļām aļģēm uz galvas un klusēdama lūkojās manī. Sapinos divās makšķerēs. (Ai,

tās taču viņa te pirmīt nepārtraukti bija vicinājusi!) Pārāk muļķīgi, ka es vienmēr nosarkstu pat tad, kad tas nebūt nav vajadzīgs.

-   Tas arī nekas, es sacīju, ejam tūlīt uz salas sausumā, tad jūs tiešām būsiet glābta.

Es izstūmu sievieti un laivu krastā, un mēs apsēdāmies līdzās. Sieviete noāva kurpes un izlēja ūdeni smiltīs.

-   Sirsnīgi pateicos par izglābšanu, viņa klusā balsī sacīja, … un makšķeres arī pagalam, patiesi sirsnīgi pateicos.

-   Ai, neparko, es atbildēju, es taču jums teicu, ka labprāt kādu izglābju.

Bet sieviete nemaz tik laimīga nejutās par savu izglābšanu. Ilgu laiku viņa klusēja.

-   Ezers ir sasodīti purvains, vai ne? es sacīju, lai būtu ko runāt.

Pēkšņi sieviete sāka smieties un nevarēja vien beigt. "Vai tikai viņa, ūdenī krītot, nebūs dabūjusi saulesdūrienu," izmisis domāju un gribēju jau uzsākt dzīvības glābšanas vingrinājumus, kurus mums bija iemācījis fizkultūras skolotājs Filkendorfs. Slapjajā kleitā un zaļajiem augiem apkārusies, viņa valstījās smiltīs.

-   Tas taču ir kaut kas neiedomājams! viņa sauca. Pilnīgi var plīst no smiekliem… kas gan cits… tas taču ir Alfons Trīcvaidziņš… kas, mani glābdams, apgāž laivu un samudžina makšķeres… neticami… Alfons Trīcvaidziņš!

Dabūju it kā belzienu pa galvu. Kā sieviete mani pazina? Turklāt viņa vēl par mani smejas.

-        Tu taču esi Alfons? viņa jautāja un paplikšķināja man pa vaigu. Tādas izdarības man vispār nepatīk.

-         Esmu gan! spīvi un nopietni atbildēju. Esmu jūsu glābējs Alfons Trīcvaidziņš.

-         Vai tu mani vairs nepazīsti? sieviete jautāja, izslaucīdama no acīm aļģes atlieku.

Paskatījos sievietē vērīgāk un nobālu. Protams, es pazinu viņu. Tā bija dāma Cveija. Viņai es toreiz izstāstīju visus savus piedzīvojumus, un šī sieviete bija no tiem izveidojusi ģeķīgo pirmo grāmatu, kurā visi par mani smejas un neviens neņem nopietni.

-        Nē, tāda atkalredzēšanās, viņa sacīja, tas tiešām ir jauki!

-        Hm, es sacīju, man arī prieks jūs atkal redzēt, dāma Cveijas kundze.

-        Tā, mans mīļais, dāma Cveija bužināja sev matus, lasīdama no tiem dažādas ūdensrožu atliekas. Tagad mums būs uz šīs salas kādu laiciņu jāuzkavējas. Pirmkārt, es tādā izskatā (viņa norādīja uz savu slapjo kleitu) nevaru ļaudīs rādīties un, otrkārt, mani var notvert zvejnieks Smitke. Nelaime tā, ka apgāžoties esmu pazaudējusi makšķerēšanas atļauju, bet zvejnieks Smitke ir bargs.

-   Es varētu pārpeldēt atkal atpakaļ, es sacīju.

-        Nē, mīļais Alfon, tu paliksi te un man mazliet pakavēsi laiku.

-        Kas tad man būs jādara? es burkšķēju. Varu pārmest sešus kūleņus vai nostāvēt septiņas minūtes uz galvas tas ir klases rekords.

Dāma Cveija smējās.

-   Labāk pastāsti man kaut ko, tad jau arī pietiks.

Tad es viņai izstāstīju gadījumu ar sešdesmit olām un kā es kļuvu par kosmonautu Nr. 2, tāpat arī to, kā es jāju ar kurmi… Dāma Cveija visu laiku smējās.

-   Jūs jau sen esat izžuvusi, es sacīju. Man jau bija apnicis stāstīt.

-    Nē, Alfon, turpini vien, to mēs izdarīsim, noteikti izdarīsim! viņa laiku pa laikam iesaucās. Pat vēsi jau kļuva, un saule nozuda aiz kokiem. Bet dāma Cveija nepiekāpās. Man bija jāstāsta.

.

}NEVEIKSMĪGĀ APVIDUS SPĒLE

Gatavojāmies ekskursijai. Tā ilga divas dienas sestdienu un svētdienu. Pirmo reizi piedalījos izbraukumā kopā ar pionieriem. Ļoti priecājos, jo bija paredzēts, ka gulēsim šķūnī un paši gatavosim ēst.

Par nelaimi, jau pašā izbraukuma sākumā man iznāca nepatikšanas. Māmiņa piekrāva milzīgu koferi.

-   Lai tu nesaaukstētos, lai būtu labi paēdis, lai tev neberztu kājas, māmiņa runāja, kravādama koferi. Tētis iepriekšējā dienā bija teicis:

-   Tikai neiesaiņo tam zēnam pārāk daudz, jo viņam pašam tas viss būs jānes un izbraukumos vispār ņem līdzi tikai pašu nepieciešamāko.

Ļoti labprāt būtu ņēmis līdzi tikai pašu nepieciešamāko, bet māmiņa domāja, ka patiesībā koferis vēl esot par mazu, jo, kad kļūšot vēsi, man vajadzēšot otras siltas apakšbikses un siltu puloveru. Žēl, ka tētis bija darbā, kad māmiņa kārtoja koferi.

Kad piegāju pie skolas, visi sāka smieties.

-    Par ko jūs tik muļķīgi smejaties? es jautāju. Zināju jau, ka viņi smejas par mani un manu koferi.

Ervīns, kuram plecos bija mugursoma, vaibstīdamies sacīja pārējiem:

-Alfonam noteikti būs vajadzīgs nesējs, vai nepasauksim kādu?

-          Es savukārt smiešos, kad jūs salsiet, bet es uzvilkšu savu silto puloveru, atbildēju.

Viņi smējās vēl skaļāk.

-        Jūnijā nemēdz būt tik auksts, pulovers ir tīrais neprāts, viņi sacīja.

Kļuvu aizvien sirdīgāks.

-          Kaut visā izbraukuma laikā lītu lietus, kaut jūs sālītu un man būtu izdevība aplikt savu lietus apmetni! -

kliedzu aizvien skaļāk.

>

Pionieri pārstāja smieties, jo viņi domāja, ka es patiesi vēlos, lai viss izbraukums aizlītu. Mūsu pirmais izbraukums!

Par laimi, ieradās Harijs pulciņa vadītājs. Visi apklusa, tikai sašutumā dzelkstošās acis liecināja par vinu dusmām.

Pēteris lika sastāties.

-   Līdzināties! viņš uzsauca.

Es stāvēju rindā līdzās Bruno un biju savu piebāzto koferi nolicis zemē.

-Alfon, tavs koferis bojā ierindas izskatu, Pēteris īgni sacīja.

Izliku to nedaudz uz priekšu. Pēteris bija apmierināts un tūlīt gatavojās nodot Harijam pulciņa ziņojumu. Viņš devās uz priekšu un pakrita pār manu koferi. Ai, kas tās bija par nepatikšanām! Visi apgalvoja, ka es ar savu koferi jaucot disciplīnu.

Stacijā man jau bija rokā tulzna no nešanas. Vilcienā dziedājām skaistas dziesmas. Meklēju savā koferī, vai māmiņa tajā nav iesaiņojusi arī cimdus. To darīju tulznu dēļ ar cimdiem būtu vieglāk stiept. Bet cimdi māmiņai likušies jūnijā nevajadzīgi.

Līdz šķūnim bija jāsoļo trīs kilometri. Pēc pirmā kilometra manu koferi paņēma Harijs. Harijs ir lielisks. Pārējie dusmojās.

Pēteris īgni ņurdēja:

-         Vispirms jau viņa dēļ pakrīt pulciņa padomes priekšsēdētājs, un tad vēl viņš pats negribēs nest!

Šķūnis bija piebāzts skaistiem dzelteniem salmiem. Mēs dedzinājām pļavā ugunskuru un dziedājām.

Nākamajā rītā vajadzēja notikt apvidus spēlei. Trim grupām ar kompasu bija jāmeklē kāds paslēpts priekšmets. Sākumā mums nebija neviena priekšmeta. Tad Bruno sacīja:

-   Ņemam taču Alfona koferi un paslēpjam to.

Aiz tīri ļauna prieka visi bija ar mieru. Es arī atbalstīju. Harijs piekrita. Savīstījām manas mantas segā, un Luīze, Pollija un Simons čukstus apspriedās ar Hariju. Viņš tos aizsūtīja ar koferi prom. Koferis bija meklējamais priekšmets. Tikām sadalīti trīs grupās. Par mūsu grupas vadītāju vispirms izraudzīja Ervīnu. Harijam bija cits priekšlikums.

-        Jūsu meklētāju grupu vadīs Alfons Trīcvaidziņš. Koferis ir viņa, un viņš to galu galā ir nodevis mūsu rīcībā brīvprātīgi.

Mūsu grupa kurnēja, taču beidzot piekrita. Es biju vadītājs! Katra grupa tika nosūtīta citā virzienā. Kurš pirmais nokļūs pie paslēptā kofera, būs uzvarētājs.

Mums bija jādodas četrsimt soļu pa ceļu, tad trīstūkstoš soļu uz ziemeļiem, no turienes vienu kilometru uz rietumiem un jāuzsāk meklēšana.

Liku savai grupai sastāties un atiet. Skaitījām soļus. Vispirms bija jādodas uz ziemeļiem. Izvilku no bikšu kabatas kompasu, kuru man bija iedevis Harijs. Grozīju to pirkstos. Kur bija ziemeļi? Pārējie raudzījās manī. Visi kļuva nepacietīgi. "Ātrāk!" viņi sauca. "Mēs zaudējam pārāk daudz laika."

Es norādīju pa labi.

Bruno sacīja:

-   Man šķiet, ka ziemeļi ir uz citu pusi.

Man arī gandrīz tā šķita, bet es biju vadītājs un stingri uzsaucu:

-   Bruno, ievēro disciplīnu!

Viņš apklusa.

Mums nācās lauzties cauri biezam krūmājam, kur saskrāpējām sev kājas. Es sacīju:

-        Pionieriem daudz kas jāiztur! un skaitīju soļus. Pārējie skaitīja līdzi. Liku apstāties.

-        Jums nav jāskaita līdzi, es sacīju, skaita vadītājs. Tālāk skaitīju viens pats. Tūkstoš četrdesmit astoņi, četrdesmit deviņi… Ervīns iekliedzās un aizskrēja aiz koka.

-        Viņš jau atradis priekšmetu, mēs reizē iesaucāmies.

-   Nē, Ervīns sacīja, es ieraudzīju ķirzaku. Mēs nogūlāmies zemē un ausījāmies. Varbūt viņa

vēlreiz skries šeit garām. Tad atcerējos priekšmetu.

-    Veikli! Augšā! Uz priekšu! Mums jādodas tālāk! Bet cik soļu es biju izskaitījis? Vai bija astoņi simti

divpadsmit vai divi tūkstoši divi simti astoņi? Nelaimīgās ķirzakas dēļ biju aizmirsis. Es to noklusēju. Desmit soļiem taču nebija nekādas nozīmes.

Pēkšņi iznācām no meža un atradāmies pie milzīgas rudzu druvas. Te vairs tālāk iet nevarēja.

-        Trūkst vairs tikai trīssimt soļu, es klusu sacīju. Mums jādodas pāri.

Mana grupa nepaklausīja. Ervīns pat parādīja, ka man kaut kā trūkst.

-        Eju viens, es kliedzu, tāpēc ka jūs mani nepārtraukti kaitināt!

Ap manām kājām čaukstēja un lūza rudzu stiebri.

-   Ei tu, draņķa puika, panāc šurp!

Pie manas grupas bija apstājies kāds vīrs. Gāju atpakaļ. Varbūt viņš zina, uz kurieni mums jāiet. Vīrs nelaida mani pie vārda.

-   Tu esot pionieris? Maizīti ar kājām bradā!

Ak, ko šis vīrs gan visu nesarunāja! Tas bija kopsaimniecības brigadieris. Ko tad es tur varu darīt, ja, priekšmetu meklējot, jāiet pa šejieni. Bet Ervīns viņam pilnīgi piekrita.

-    Trīcvaidziņš visu dara pēc sava prāta, kas zina, uz kurieni viņš mūs aizvedīs.

Klusēdami turpinājām ceļu un skaitījām.

Kad bijām nogājuši trīs simti četrdesmit divus soļus, mums nācās ceļot apkārt lielam ezeram, pēc tam iekļuvām kādā purvainā pļavā. Ejot pa koku stumbru pāri kādai urgai, Bruno iekrita ūdenī. Vainīgais, protams, biju es! Pēc trīs tūkstoši trīs simti divdesmit astotā soļa atradāmies pie dzelzceļa uzbēruma un nevarējām tikt pāri.

-    Aiz uzbēruma noteikti atrodas noslēptais priekšmets, klusiņām murmināju, bet neviens man vairs neticēja. Tā mēs ilgi maldījāmies apkārt. Manā grupā jau sačukstējās, ka mani piekaušot, jo mēs visi te varot noslīkt kādā purvā. Pēkšņi gluži tuvu izdzirdējām balsis. Harijs! Mēs iekliedzāmies un pat mazliet paskrējām. Vairāk paskriet mēs nebijām spējīgi. Brīnījāmies, kad beidzot atradāmies aiz mūsu šķūņa.

Pārējie pašlaik izskrāpēja ēdiena traukus. (Par laimi, Harijs bija arī mums kaut ko atstājis.)

-    No kurienes tad jūs nākat? Mēs jau kopš divām stundām esam atpakaļ. Harijs jau bija nobijies jūsu dēļ. Tā pārējie dīca mums apkārt kā mušas.

Mana grupa nogurusi sēdēja zemē un izsalkusi strēba mannā zupu. Man bija jāsniedz Harijam paskaidrojums.

-    Es nemaz nezinu, kā tas viss notika.

-   Tad parādi man, kur uz kompasa ir ziemeļi, Harijs sacīja.

Braucu ar pirkstu pa kompasu. Harijs sasita plaukstas virs galvas.

-         Taisni pretēji! Kompasa adatas ziemeļu smaile taču tāpēc ir nokrāsota citā krāsā!

-        Manis nebija klāt, kad tu mācīji pazīt kompasu. Man bija "cūciņa".

Bet to viņi neuzskatīja par attaisnojumu.

Noslēpto priekšmetu atrada tieši tā meiteņu grupa, kuru vada vīzdegunīgā Zigrīda. Manu koferi!

Pēc tam es vairs nevarēju to aizvērt. Māmiņa bija iesaiņojusi pārāk daudz visnepieciešamāko lietu, kuru man nemaz nevajadzēja.

Skolas sienasavīzē "Draudzība" bija ielikts rakstiņš. To uzrakstījusi Zigrīda:

MŪSU APVIDUS SPĒLE

Mums bija jāatrod paslēpts priekšmets. Sis priekšmets bija Trīcvaidziņa pārblīvētais koferis. Mēs uzvarējām. Bet Trīcvaidziņš ar visu savu grupu apmaldījās. Beigās viņi atgriezās pārguruši. Viņš nezināja, kur ir ziemeļi, un viņi nebija pareizi saskaitījuši soļus. Tagad visi dēvē Trīcvaidziņu par Alfonu Meklētāju. Izbraukums bija jauks, un mēs daudz smējāmies.

Tā rakstīts sienasavīzē. Visa skola to lasa. Es to izstāstīju tētim, un viņš apgalvo, ka tā esot kritika. Kritika esot laba lieta. Bet paškritika vēl labāka.

Man tomēr ir iebildumi. Ne jau es esmu pie visa vainīgs. Vainīgs ir koferis, un to piekrāva māmiņa. Tētis saka, lai nākamā izbraukumā es vispār nekādu koferi neņemot līdzi. Viņš ar māmiņu par to parunāšot. Tā, lūk!

Pret Zigrīdu man tagad arī ir kritika. Es ar viņu vairs nerunāju. Pašlaik visi uz mani noskaitušies. Vai tas ir taisnīgi?

KĀ ES VILKU SAVĀ DZĪVOKLĪ TELEFONU

Kādu dienu Bruno ienāca prātā, ka mums derētu biežāk sarunāties. Piemēram, ja mums būtu telefons, sēžoties pie skolas uzdevumiem, mēs varētu viens otram piezvanīt un pajautāt, kā veicas ar uzdevumu. Varētu noraidīt arī slepenas telegrammas. "Lūdzu, pasveicini krustmāmiņu Emīliju" nozīmētu "Atnāc pulksten trijos parkā pie alas". Varētu izgudrot vēl ko citu.

Šāda doma Bruno radās tādēļ, ka viņš dzīvo blakus mājā. Man šī ideja patika.

-    Bet kā mēs tiksim pie telefona? Pasts mums to nekādā ziņā neierīkos.

-    Pasts par to neko nedrīkst zināt. Mēs visu izdarīsim slepeni.

Biju sajūsmā.

-   Bet, ja mums pasts to neievilks, kur mēs dabūsim telefona aparātus?

Bruno man iemācīja triku ar rotaļu telefonu. Tas esot tā: piesien garas auklas galā tukšu apavu krēma kārbu vāciņus vai kaut ko tamlīdzīgu. Vāciņus apvelk ar pergamenta papīru. Tā mēs izdarījām. Bruno nostājās vienā istabas kaktā, es otrā. Pieliku vāciņu pie auss.

-   Neko nedzirdu, es sacīju.

-   Tūlīt sākšu skrāpēt.

Bruno skribināja pa pergamenta papīru. Tiešām, manā klausulē bija dzirdami sprakšķi. Dzirdēju tos itin skaidri. Pēc tam skrāpēju es. Bruno arī dzirdēja. Tad Bruno pielika savu apavu krēma kārbiņas klausuli pie mutes un kaut ko runāja. Sākumā neko nesapratu. Taču, kad viņš sāka runāt skaļāk, es skaidri sadzirdēju:

-   Mūsu telefons ir uz goda, vai ne, Trīcvaidziņ?

-   Jā! es atbļāvu. Bruno arī dzirdēja.

Tas bija tik vienkārši. Papīrs, aukla, apavu krēma kārbiņa, un telefons gatavs.

-        Tagad izvilksim telefonu no viena dzīvokļa uz otru un varēsim sarunāties, cik uziet. Kad skrapst, jānoceļ klausule.

Izgājām pagalmā. Mūsu mājas atradās līdzās. Es dzīvoju otrajā stāvā, Bruno pirmajā.

-        Izvilksim auklu pāri pagalmam no viena dzīvokļa uz otru.

Vispirms savācām pietiekamā daudzumā auklas. Es gan baidījos, ka daudzie iesietie mezgli traucēs sazināšanos.

Sākām no manas istabas.

-        Mums kaut kādā veidā jādabū aukla cauri rāmim, Bruno sacīja.

Tas mani apmulsināja. Es sacīju:

-        Mēs jau varam piestiprināt telefonu arī ārpusē pie loga. Kad tu piezvanīsi, es to atvēršu.

-        Ja nu es kādreiz naktī piezvanu, tu taču nevarēsi tik ātri atvērt logu.

Es brīnījos.

-   Kāpēc naktī?

-   Nu, ja kāds ielaužas vai tamlīdzīgi…

Tam es piekritu. Sākām urbt rāmja apakšējā daļā caurumu. Diemžēl strādājot nolūza tēva urbis, laime vēl, ka tieši pašās beigās. Piemontējām manu telefonu, noslēpām to zem gultas un garo auklu izmetām ārā pa logu. Tagad mums tā bija jāizvelk līdz Bruno istabai.

-         Pāri tam kokam, Bruno sacīja. Tu uzrāpsies kokā, piesiesi vadu pie zara, tad ievilksim to mūsu dzīvoklī.

-         Labi, es atbildēju. Nekāda prieka rāpties kokā man nebija. Pirmkārt, man ātri reibst galva, otrkārt, Matnera kundze no šī koka parasti ievāc plūmes. Bet man tomēr ļoti gribējās ievilkt slepeno telefonu. Ar vadu mutē rāpos kokā. Stingri iesēju to zaros.

Bruno no lejas deva man norādījumus.

-        Izskatās tieši pēc telefona vada. Mums tikai jāuzmana, lai kāds uz tā neizžauj veļu.

Pēkšņi izdzirdu Matnera kundzi saucam:

>

-        Nu saki vienam cilvēkam! Trīcvaidziņš manā plūmju kokā!

Es sēdēju kokā, bet Bruno bija pazudis.

-        Man jūsu plūmes nav vajadzīgas, es sacīju un nosarku līdz ausu galiem.

Matnera kundze ļauni iesmējās:

-        Nedziedi nu, gribēji raut plūmes, turklāt vēl negatava.

-         Nē, es sacīju, man jūsu plūmes nav vajadzīgas, māmiņa tikko nopirka veikalā piecas mārciņas.

-          Hm, ko tad tu manā kokā meklē? Matnera kundze jautāja.

Centos būt godīgs:

-   Vilku telefonu.

Māmiņa vienmēr saka, ka ar godīgumu tiek vistālāk.

Taču Matnera kundze noskaitās pa īstam:

-   Telefonu! vina kliedza. Vai nav kumēdiņi! Domā smieties par mani?

Atvērās logi.

-        Ei, Trīcvaidziņš plūmju kokā! Man arī ērkšķogas nozudušas, izdzirdu.

Grasījos patlaban apgriezties un teikt: "Man ērkšķogas vispār negaršo un zagt tās nepavisam ne prātā nenāk!" Pagriežoties nebiju pietiekami uzmanīgs, aizliku kāju garām un nokritu zemē. Tieši Matnera kundzei pie kājām. Kad biju uzrausies un skrēju prom, es vēl dzirdēju, ka Matnera kundze nosauca man pakaļ:

-   Nu gan pastāstīšu tavai mātei!

Kāpņu telpā sastapu Bruno.

-   Vai izbēgi, Trīcvaidziņ?

Man sanāca dusmas.

-        Izbēgt jau izbēgu, bet paliku par plūmju zagli. Ja nu to mana māmiņa uzzinās!

Bruno domāja tikai par telefonu. Izvilkt tepat pa apakšu nav iespējams, būs jāmēģina pa augšu.

-   Gar sienu? Rāpies tu viens!

-   Kāpēc jārāpjas var no dzīvokļa uz dzīvokli.

-   Kas mūs laidīs savā dzīvoklī, un ko mēs teiksim?

-   To es nokārtošu.

Un Bruno nokārtoja arī. Viņš ņēmās apgalvot, ka ar taisnību vien pārāk tālu nevarot tikt.

-        Mums skolā uzdeva izmērīt mājas sienu, Bruno sacīja Hofenheita kungam, kurš dzīvoja virs mums.

Hofenheita kungs pukojās:

-   Ir gan jaunumi!

Tomēr viņš mūs ielaida. Bruno izkāra auklu pa Hofenheita kunga logu. Tikko pagalmā atkal valdīja klusums, es auklu piesēju un pārvilku pāri pagalmam. Tālāk mums vajadzēja dabūt vadu līdz kāpņu telpas logam, tad uz Mihalakiem, Stēnēm un pēc tam lejā līdz Bruno logam. Nebija viegli to tagad aizgādāt no Hofenheita kunga loga līdz kāpņu telpai. Bruno atkal radās ideja. Man vajadzēja atnest akmeni un iesiet auklas galā.

-        Tu liec akmenim tik ilgi svārstīties, līdz tas uzšūpojas līdz kāpņu telpas logam, tur tad es vadu saķeršu un piesiešu.

Bruno izbāza savu apaļo galvu pa kāpņu telpas logu un uzsauca:

-   Iešūpo!

Iešūpoju. Un tieši tajā brīdī, kad mana aukla ar galā iesieto akmeni jau svārstījās ar pilnu atvēzienu, atvērās Matnera kundzes logs.

Viņa laikam bija ieraudzījusi akmeni lidojam tieši gar savu logu. Mēģinādama to satvert, viņa ieraudzīja mani un sauca:

-        Ir gan sodība! Vispirms Trīcvaidziņš mēģina ielavīties manās plūmēs, tagad grasās logu izdauzīt!

Arī Mihalaka kungs pienāca pie loga, jo Bruno jau viņam bija ieminējies par māju pārmērīšanu, un uzsauca Matnera kundzei:

Lieciet zēniem mieru, vini strādā zinātnes labā.

Matnera kundze atbildēja, ka mēs tikai pasakas stāstot un mūsu zinātne esot plūmju zagšana. Matnera kundze vēl sacīja, lai Mihalaka kungs pastāvīgi neizbārstot pelnus un vispirms lai par sevi padomājot. Tikmēr mans svārsts turpināja lidot augšup un lejup un Matnera kundze to tvarstīja, bet nevarēja satvert. Lielā uztraukumā palaidu auklu vaļā, un akmens ielidoja plūmju kokā un nobirdināja zaļo plūmju lietu.

Tajā dienā mēs vairs mūsu telefonu būvi nevarējām nobeigt. Visi mājas iedzīvotāji par to runāja un sprieda. Un vakarā iznāca maza sarunāšanās ar māmiņu. Bet nākamajā dienā izdevās. Aizvilkām savu vadu līdz Stēnes logam un pēc tam lejup līdz Bruno. Gatavs ir, Trīcvaidziņ! Bruno sauca.

Jā, es jau sen esmu gatavs! atsaucos.

-        Nenokar degunu, Bruno sacīja. (Protams, viņam jau nekādu nepatikšanu nebija, tās viņš vienmēr prot uzvelt man.) Nenokar degunu, Alfi, tagad piezvanīsim vispirms viens otram.

Iegājām katrs savā istabā. Sameklēju savu apavu krēma kārbiņas klausuli un piespiedu to pie auss. Klusums. Tā nogaidīju divas stundas. Tad devos pie Bruno. Viņa māmiņa sacīja:

-          Bruno jau sen aizgājis futbolu spēlēt!

Saskaities aizskrēju pie viņa. Bruno pašreiz iesita vārtus.

-         Kāpēc tu man nepiezvanīji? es jautāju.

Viņš atbildēja:

-    Man patlaban nav laika,

bet šķiet, ka ar vadu kaut kas nav kārtībā. Pārbaudi!

Parādīju, ka viņam visi nav mājā.

-        Negribu vairs kļūt par plūmju zagli un melot Hofenheita kungam!

Bruno manīja, ka esmu nikns. Viņš kļuva laipnāks.

-        Šovakar piezvanīšu, viņš sacīja. Tu noskaitīsi man pa telefonu krievu alfabētu.

-   Labi, es lielīgi sacīju. Skrāpē trīs reizes!

Vakarā atkal nekas nesanāca. Atvēru logu un saucu pāri pagalmam.

-        Bruno, vai zvanīsi beidzot? Tieši Bruno logu es varēju caur kokiem saredzēt.

Viņš kliedza:

-        Tu esi īsts muļķis, es jau zvanu veselu stundu, bet tu nepacel klausuli!

-        Pārbaudi pats vadu un arī savu alfabētu mācies pats! es atkliedzu.

Tad atvērās Matnera kundzes un arī Mihalaka kunga logs. Viņi sauca: "…Vai būsiet reiz klusu! Kaut velns jūs parāvis! Piķis un zēvele!…"

Tovakar aizgāju gulēt neapmierināts. Naktī mani pamodināja skrāpēšanās. Kā tad, skaidri dzirdēju skrapstus. Tas bija Bruno telefons. Domāju: ja tagad nocelšu klausuli un Bruno man pastāstīs, l^a pie viņa ir kāds ielauzies, man vajadzēs skriet turp un to padzīt. Bruno tādās reizēs ir ārkārtīgi bailīgs. Man tad vajadzēs kauties ar iebrucējiem, bet viņš paslēpsies zem segas. Sākumā negribēju nocelt klausuli. Bet skrapstēšana nemitējās. Satvēru klausuli un klusā balsī sacīju:

-   Te runā Trīcvaidzinš. Kas ir?

Klausulē klusums. Varbūt Bruno jau aizbēdzis! Jeb vai vēl kas ļaunāks bija noticis? Jutu, ka man mati ceļas stāvus un pār muguru aiz bailēm skrien saltas trīsas. Kliedzu klausulē:

-   Bruno, atbildi taču! Vai tu vēl esi dzīvs?

Laikam biju par daudz skaļi kliedzis. Iedegās gaisma. Durvīs stāvēja māmiņa, apmetuši ap pleciem halātu.

-        Kas tev noticis, Alfi? viņa, mani purinādama, uztraukusies jautāja. Kas tev tur rokā?

-        Man… ja Bruno kaut kas noticis… telefona klausule visu laiku zvana…

-   Kas zvana?

-   Klausule skrapst!

-         Kas skrapst? Alfi, vai tu neredzēji sliktu sapni? Vai neesi slims?

-        Nu vai tad tu tagad arī neko nedzirdi? es jautāju. Skrapst taču!

-         Bet, zēn, tas taču lietus. Klausies, uz palodzes skrapst lietus lāses un sitas loga rūtīs.

Tā bija taisnība. Māmiņa man iedeva klepus zāles un labi apsedza.

-   Būsi ko sliktu sapņojis. Guli nu mierīgi.

No rīta iemetu savu klausuli atkritumu kastē. To darīdams, sastapu Hofenheita kungu.

-   Nu, savu mājas sienu izmērījāt? viņš murmināja.

-   Tas viss tikai telefona dēļ, es sacīju. Hofenheita kungs mani nesaprata. Bet Bruno

saprata, kad viņam teicu:

-        Vari sazvanīties, ar kuru vēlies, tikai ne vairs ar mani!

-        Kāpēc? viņš jautāja. Vai tev vakar skrapstēja? Es taču vakar vakarā zvanīju, bet tu atkal nepacēli klausuli.

MANI PIEDZĪVOJUMI AR KOŠĻĀJAMO GUMIJU

Reiz pie mums no DienvidVācijas atbrauca māmiņas krustmāte Paulete. Krustmātes vienmēr ir labas. Man viņas patīk, ieskaitot krustmāti Pauleti, kaut gan viņas dēļ jau ir bijušas nepatikšanas. Patiesībā gan es pie tām nekad neesmu bijis vainīgs. Strīdi vienmēr iznāk ar tēti.

Krustmāte Paulete saka:

-Akjūs mani nabadziņi no austrumiem…

Tālāk viņa vairs nepaspēj, jo tētis sadusmojas, bet māmiņa jautā:

-   Kad tu reiz nāksi pie prāta, krustmāt?

Bet šoreiz pie visām nepatikšanām es esot bijis vainīgs. Tas taču netaisni!

Bet labāk es jums to visu izstāstīšu.

Krustmāte Paulete atbrauca uz Lieldienām. Māmiņa sacīja tētim:

-Nu gan tu, Paul, savaldies, lai mes vienreiz iztiktu bez tās mūžīgās ķildošanās.

Tētis sarauca pieri.

-      Starp citu, viņa nav no manas ģimenes, bet no tavas; krustmāte Paulete ir tava krustmāte, un, ja viņai ir tik savādi uzskati, es nevaru klusēt.

Krustmātes Pauletes viesošanās sākās labi.

Viņa atbrauca, un sākumā viss gāja gludi.

-        Kā tad jums klājas? Vai vēl joprojām slikti, vai? krustmāte Paulete smaidīdama jautāja un izsaiņoja lielu gabalu margarīna. Tas jums katrā ziņā noderēs, šeit jau to nevar dabūt.

Tētis atbildēja ļoti mierīgi.

-        Mīļā krustmāt Paulete, tu mums esi ļoti gaidīts viesis, bet atkal un atkal pierādi, ka no pasaules nekā nesaproti.

-        Lūdzu, viņš sacīja māmiņai, kura jau kārtējo reizi bija sadrūmusi, atnes taču mūsu podu ar margarīnu, kā arī taukus un sviestu, lai krustmāte Paulete varētu pārliecināties.

Krustmāte Paulete pārliecinājās.

-        Nu, ja jau tādas tās lietas, viņa sacīja, bet te man kaut kas ir mīļajam, mazajam Alfim, tā jums šeit noteikti nav. Un viņa sameklēja sainīti divreiz lielāku par sērkociņu kārbiņu. Tā ir īsta amerikāņu košļājamā gumija, viņa sacīja.

Tētis teica:

-        Tikai šīs muļķīgās drazas vēl te trūkst Alfonam ko žokļus izmežģīt!

Es paslēpu savu sainīti bikšu kabatā. Katrā ziņā gribēju vismaz pamēģināt.

Iegāju tualetes istabā un aplūkoju kārbiņu: "BubbleGum" ellīgs nosaukums. Pēc tam izVilku tādu kā spilventiņu. Tas bija salds un man šķita līdzīgs mūsu piparmētru konfektēm. Pūdercukuru ātri vien nolaizīju. Tik tiešām tā tur bija ļoti maz. Ar ceturto spilventiņu arī man bija skaidrs, ka tā ir tikai mānīšanās, un gandrīz jau gribēju aizmest visu kārbu. Tikko biju iegājis istabā, izdzirdu, ka tētis ar krustmāti Pauleti runā par dzīvokļa īri.

-         Mans dievs, jūs nemaz nevarat iedomāties, kādi mums skaisti dzīvokli.

-Ak tā, tētis sacīja, un kāda jums īres maksa?

Krustmāte Paulete aizkaitināta klusēja.

Es sacīju:

-        Tētim pilnīga taisnība tā košļājamā gumija jau ari tikai mēsls vien ir. Ne pēc kā negaršo. Vislabāk to norīt uzreiz, kamēr vēl virsū tas mazumiņš piparmētru pūdera.

-Alfi! krustmāte Paulete iesaucās. Tu taču nebūsi norijis košļājamās gumijas?!

"Neprātība," pie sevis nodomāju. "Kas ēšanai domāts, taču jānorij. Konfektes, šokolādi to visu taču sakošļā un norij."

-   Tā tikai jākošļā! viņa iesaucās.

-         Kā tikai jākošļā? es jautāju. Sakošļā taču, lai apēstu; ko sakošļā, to norij.

-        Nē, krustmāte Paulete ļoti uztraukusies iesaucās. Košļājamā gumija tikai jākošļā.

Tas nu man šķita pārāk muļķīgi.

-         Cik tad tu noēdi? krustmāte Paulete nedroši iejautājās.

-Apmēram kādus… četrus piecus gabaliņus.

-Augstā debess, krustmāte Paulete iekliedzās un izskrēja virtuvē pie māmiņas.

-        Alfis norijis košļājamo gumiju, ar to viņš sev visas zarnas aizsprostos… steidzīgi jātaisa klizma un jāizvāra piparmētru tēja… varbūt izsauksim ārstu…

Tas tikai bija numurs. Tā nu es gulēju, ievīstīts siltās drānās, dzēru rūgtu tēju, bet mans vēders rūca un burkšķēja. Tētis izgāja no mājas viņš bija galīgi noskaities. Māmiņa lika man siltus apliekamos uz vēdera, bet krustmāte Paulete, kura bija pavisam satriekta, stāstīja man pasakas par Sniegbaltīti un Ansīti un Grietinu.

Man bija diezgan grūti to visu paciest, it sevišķi šo pasaku stāstīšanu.

-   Pasaki taču, kā tad īsti ir ar to košļājamo gumiju, lūdzu krustmātei Pauletei, lai viņa pārtrauktu pasaku stāstīšanu.

-   Nu tad paskaties, kā tas ir, viņa sacīja, paņēma košļājamo gumiju un sāka košļāt. Tikai jākošļā no labās uz kreiso pusi un no kreisās uz labo.

-    Diezgan muļķīgi izskatās, es sacīju, kā govs, kas atgremo.

Tas nebūt nebija ļauni domāts, bet māmiņa to nesaprata un sacēla milzīgu traci, un par to atgremošanu man nācās krustmātei septiņreiz atvainoties. Pēkšņi krustmāte Paulete pārstāja košļāt…

-    Mmmmhmmmrrh… viņa atraugājās. Es nodomāju, ka tas pieder pie košļājamās gumijas košļāšanas; laikam pēc katrām desmit minūtēm tā jādara. Un es jautāju:

-   Vai tas vienmēr skaļi jādara?

Bet krustmāte Paulete vēlreiz atraugājās mmmhmmrrm un apjukusi norādīja ar pirkstu sev mutē. Ak tā! Krustmāte Paulete laikam košļājamo gumiju kaut kā nepareizi košļājusi. Tagad viņa vairs nespēja atplest muti un varēja tikai atraugāties "Mmmhmmrrh".

Māmiņa atnesa lielu podu karsta ūdens, un tikai ar lielām pūlēm krustmāte Paulete dabūja vaļā zobus.

Kurš man var ņemt ļaunā, ja es smejos par to, ka kādam aizķepusi mute? Tikai māmiņai tas šķita kas nedzirdēts. Man bija atkal jāpacieš jaunas mocības. Krustmāte Paulete visu vakaru vairs daudz nerunāja, tā viņu bija nogurdinājusi košļāšana un aizķepējusī mute. Tālab mūsu ģimenē viss bija mierīgi. Krustmāte Paulete par košļāšanu nerunāja, mani nodarbināja mans vēders, tētis domāja, ka beidzot viņš krustmāti Pauleti apklusinājis, un māmiņa bija apmierināta.

Nākamajā rītā krustmāte Paulete pati ierunājās par košļājamo gumiju.

-   Vai zini, Alfi, vakar tā nelaimīgi iznāca. Bet tu nevari iedomāties, cik tas smalki izskatās: kad pabeidz košļāšanu un gribas ēst vai smēķēt, tad izņem gumiju un kaut kur pielipina.

Nebūtu es vēlreiz pamēģinājis ar to košļeni, tad man visas nepatikšanas būtu pagājušas secen. Pusi no tām jau biju pārvarējis.

Sāku slepeni košļāt, tad gumiju izņēmu un pielipināju zem sava galda. Tik tiešām, tā nekrita nost, pēc tam pielipināju vēl vienu zem šķīvja malas, bet otru aiz auss, kur tā ari palika karājoties. Tas bija ļoti ērmīgi. Veikli sakošļāju pārējās četrdesmit astoņas košļenes, kuras vēl atradās kārbiņā, un saķepēju tās uz krēsla. Kā no māliem izveidoju īstu mežu.

Tad sākās nelaime.

Māmiņa bija pagatavojusi maltīti un sauca:

-       Tagad, mīļie, nāciet pie cepeša, kamēr tas nav atdzisis! Alfon, paņem līdzi savu krēslu, citādi nebūs kur sēdēt.

Es labi zinu, ka māmiņa stingri raugās, lai pie galda viss būtu kārtībā un man būtu tīras rokas. Cik ātri varēdams, aizskrēju tās nomazgāt, veikli sasukājos, paņēmu krēslu un ienesu to istabā. Māmiņa pasauca vēlreiz, lai es aiznesot zupu un kompota bļodu.

Pa to laiku krustmāte Paulete un tētis jau bija piesēdušies pie galda. Cepetis bija lielisks. Tas bija pavisam kas cits nekā košļājamā gumija; to drīkstēja norīt, tas bija sātīgs un labi garšoja.

Pēc maltītes gatavojāmies pastaigāties. Visi piecēlās, tikai krustmāte Paulete palika sēžam.

-        Tu taču, protams, nāksi līdzi, māmiņa sacīja. Krustmāte Paulete savādi valbīja acis.

-   Es… es… jā, es… nevaru.

Ak vai! Atcerējos savas četrdesmit astoņas košļenes! Nu es zināju, kāpēc krustmāte Paulete bija pielipusi pie krēsla.

-   Uz redzēšanos, sacīju, es jau eju. Un aizskrēju. Tās bija ārkārtīgi nepatīkamas Lieldienas. Māmiņa

vairs ar mani nerunāja. Tētis arī ne. Domājat, ka es to izdarīju aiz ļauna prāta? Tētis ar krustmāti Pauleti atkal saķildojās. Viņš sacīja:

-   Tā tev vajadzēja par to drazu.

Viņi visi trīs turpināja mani bārt. Bet es to nejēdzīgo draņķi vispār nekad vairs nekošļāšu.

Ar to vēl viss nebeidzās: mans papagailis Skaistulis vienu tādu pielīmētu košļeni zem galda bija atradis un iestiepis savā būrī. Ja nu tam šī ķite nokļūst mutē, tad cerību dabūt vaļā knābi nav nekādu. Ak tu piķis, kas tās bija par nejēdzīgām Lieldienām!

Mēs visi saskatījāmies.

-        Vai tu slikti jūties? māmiņa jautāja. Tev laikam mute vēl sāp?

Krustmāte Paulete žēli kratīja galvu.

-        Nevaru piecelties, viņa sacīja, vai tikai man nav krika, jums te austrumos laikam ir savādāks gaiss, no kā iemetas krika.

Vērojām, kā krustmāte Paulete cenšas piecelties. Bet tas viņai neizdevās. Viņa sēdēja uz krēsla kā pienaglota. Māmiņa ar tēti izbrīnījušies saskatījās. Krustmāte Paulete sāka klusu raudāt.

KĀ MAN NEVEICĀS AR MAKARONIEM UN TOMĀTIEM

Laikam nekad vairs savā mūžā neēdīšu makaronus ar tomātiem. Tikko iedomājos par tiem, atceros kādu nepatīkamu gadījumu. Tas notika tā.

Nedēļas beigās mūsu pionieru pulciņš devās izbraukumā. Bija ļoti jauki. Gulējām no baļķiem celtā mājā uz lieliski smaržojošu salmu maisiem. Ēdienu sev gatavojām paši. Pirmajā dienā bija meiteņu kārta. Viņas vārīja zirņu zupu ar desiņām. Otrajā dienā arī vārīja meitenes un izgatavoja sautētus makaronus ar gaļu.

Nākamajā dienā vajadzēja notikt ekskursijai uz Felzencānas pilsdrupām. Bruno man sacīja:

-        Man nav nekāda prieka skriet uz Felzencānu. Tas ir pārāk tālu pieci kilometri.

-         Man arī nav nekāda prieka, es atbildēju. Mēs jau tur ar tēti reiz bijām.

-   Tad paliekam šeit, Bruno čukstēja.

-        Tas neiet, es atčukstēju, disciplīna paliek disciplīna. Bruno neapmierināti pamāja ar galvu. Tad pēkšņi viņa sejas izteiksme izmainījās.

-        Es izdomāju, Trīcvaidziņ, viņš iesaucās, izdomāju, pagaidi tikai!

Vairāk viņš neko nepaskaidroja.

Nākamajā dienā Harijs gatavojās pie vārīšanas norīkot atkal meitenes, bet tās negribēja. Viņas vēlējās doties līdzi uz Felzencānas pili. Bruno pacēla roku. Viņš sacīja:

-         Man ir kāds priekšlikums. Mēs ar Trīcvaidziņu protam labi gatavot, mēs šodien būsim pavāri.

Visi brīnījās. Harijs mums neuzticējās. Taču Bruno tik ilgi runāja, kamēr pierunāja. Pārējie aizgāja, mēs gatavojām. Bruno pat nepieļāva, lai viņi pasaka recepti.

Kad visi bija aizgājuši, Bruno man jautāja:

-    Trīcvaidziņ, tu taču proti gatavot?

-        Jā, es atbildēju, es lieliski protu uzsildīt ceptus kartupeļus.

Tātad nolēmām cept kartupeļus. Taču mums tie nebija izvārīti un sagriezti. Šis variants atkrita. Citu es nezināju.

-   Es domāju, tu proti gatavot, Bruno saskaities sacīja.

-   Kāpēc tad es?! atkliedzu. Tu taču negribēji iet līdzi!

-        Kāpēc tad es! Bruno kliedza. Tu teici, ka negribot iet uz pilsdrupām, jo esot jau tās redzējis.

Kādu brīdi ķildojāmies, bet pēc tam atkal domājām par ēdienu.

. Mums kaut kas jādara, Bruno sacīja, bez ēšanas tā lieta neiet, man jau vēders kurkst.

-         Man ļoti garšo makaroni ar tomātu mērci. Tas bija mans labais priekšlikums.

-        Labi, Bruno sacīja. Ja jau tu cita nekā neproti, gatavosim to pašu.

Aizgājām uz ciema veikalu un palūdzām makaronus.

-    Cik mārciņu? pārdevēja jautāja.

Izbrīnījušies saskatījāmies.

-Acumirkli, es sacīju, mums vēlreiz jāiziet laukā.

Ārā apsvērām, cik mārciņu mums vajag. Esam

44 page \* mergeformat 36 '

divdesmit pieci un viens pionieru vadītājs. Bruno gribēja pirkt divdesmit sešas mārciņas. Man šķita, ka pusmārciņas makaronu katram pietiek. Iegājām atkal veikalā un nopirkām divpadsmit mārciņas. Pēc tam Bruno palūdza divpadsmit mārciņu tomātu.

-        Bet, zēni, Vasarsvētku laikā taču vēl nav tomātu! Pārdevēja domāja, ka mēs ar viņu jokojam.

-        Acumirkli, es stomījos, mums vēlreiz jāiziet laukā. Kad bijām izgājuši, Bruno murmināja:

-Tavs dumjais priekšlikums! Makaronus bez tomātiem nevar. Man tur nebija ko teikt. Ieslīdējām atpakaļ veikalā, un es jautāju:

-   Vai jums nav kaut kas cits?

Pārdevēja laikam bija nopratusi, kas mums vajadzīgs.

-   Bet man ir tomāti bundžās.

Tas bija glābiņš. Nopirkām divpadsmit lielas bundžas tomātu un stiepām visu uz nometni.

Bruno ļoti steidzās iekurināt uguni. Tagad es zinu, kāpēc. Viņš gribēja būt par kurinātāju, lai man būtu jāvāra, jo viņš nezināja recepti. Bruno sakūra milzīgu uguni un tikai ņēmās, lai tā neatslābtu. Es staigāju pa virtuvi šurp un turp.

-        Nu, kas ir, Trīcvaidziņ? viņš jautāja. Vai drīz sāksi vārīt?

-         Kāpēc vienmēr es? es kliedzu. Es nezinu, kā vāra makaronus ar tomātiem. Vēl kādu brīdi kildojāmies, taču jāvāra bija. Izdomājos visādi. Māmiņa tos kaut kā ar ūdeni vāra.

-Atnes ūdeni! beidzot sacīju pa labam.

Iebērām makaronus katlā, uzlējām tiem arī mazliet ūdens un likām uz uguns.

-   Un tomātus?

Mēs gandrīz būtu atkal ar Bruno saķildojušies.

-         Tev taču nav nekādas jēgas par vārīšanu! es kliedzu. Tos liksim pašās beigās.

Starp citu, katls bija līdz malām pilns ar makaroniem, un, kamēr tiem jāvārās, izgājām saspēlēt badmintonu.

Apmēram pēc kādas stundas Bruno pēkšņi apstājās ar paceltu lāpstiņu rokā.

-   Trīcvaidzin, smird! viņš izsaucās.

Grasījos jau kaut ko nepieklājīgu atbildēt, bet tad arī es saodu. Smaka nāca no virtuves. Steidzāmies turp. Katls kūpēja un šņāca. Makaroni bija tā piebrieduši, ka pāris mārciņas, pārvēlušās pāri katla malām, kā gari, balti tārpi gulēja uz plīts. Katla dibenā sprikšķēja un sprakšķēja. Sagāzām makaronus kādā lielā bļodā. Tikai pusi varēja dabūt laukā. Pārējie melni un brūni palika katlā. Ielūkojāmies tajā. Izskatījās, it kā mēs būtu ogles izvārījuši.

-        Varbūt ar šiem atlikušajiem pietiks, Bruno klusi sacīja.

Bija vēl diezgan daudz. Mēs izskrāpējām katlu un uzlikām tīru ūdeni. Bruno paņēma kriksīti no atlikušajiem makaroniem pagaršot, bet tūlīt izspļāva laukā tieši man uz kurpes.

-   Vēl gluži negatavi, viņš sacīja.

Tad uzlikām tos atkal vārīties un izgājām spēlēt badmintonu. Pēc brīža Bruno sacīja:

-   Trīcvaidzin, ej palūko, vai ūdens nevārās.

-        Kā tad lai es to zinu? es jautāju. Mājā mēs ūdeni vārām trumulī; kad ūdens sāk vārīties, trumulis svelpj.

Šeit pie lielā grāpja nekādas svilpes nebija. Bruno sacīja, lai es paraugot ar pirkstu. Es iegāju virtuvē un iebāzu pirkstu grāpī. Tad iekliedzos un izskrēju laukā kā negudrs, pūzdams savu sasarkušo, sūrstošo pirkstu.

-   Tātad vārās! Bruno sacīja. Kārtībā!

Biju spiests apsēsties zālītē un nevarēju vairs spēlēt badmintonu tik ļoti sāpēja pirksts.

Lāvām makaroniem vēl vienu vai divas stundas vārīties. Tie gan vairs nepiedega, bet mazliet izjuka.

-        Tas nekas, Bruno sacīja, nosauksim tad to par makaronu zupu.

Atvērām bundžas un iebērām zupā tomātus.

-   Bet tagad pagaršo, Bruno sacīja.

Paņēmu lielu karoti un garšoju. Pēc tam veselu pusstundu nevarēju vairs parunāt. Biju izplaucējis muti. Zupa man garšoja kaut kā dīvaini.

-   Laikam sāls jāpiemet, Bruno sacīja.

Pareizi. Sāli liek visiem ēdieniem. Atkal vajadzēja gudrot. Es domāju, ka divdesmit sešiem cilvēkiem pietiek četras mārciņas sāls. Bruno bija citāda recepte.

-   Trīs mārciņu arī pietiks, viņš sacīja.

Piebērām trīs lielas sālsturzas un lāvām visam vēl pusstundu vārīties.

-   Tagad pagaršo tu, sacīju Bruno, es vairs nevaru.

Bruno pagaršoja un atpleta muti, it kā būtu uzkodis uz akmens.

-    Ūdeni! viņš rēca. Palīgā, ūdeni!

Bruno izdzēra puskannas ūdens. Tad viņš sacīja:

-    Laikam sāls mazlietiņ par daudz. Citādi…

Es tomēr labāk negaršoju. Par laimi, biju izplaucējis muti.

Mēs jau no tālienes dzirdējām, ka atgriežas pulciņš. Skanēja dziesma:

-    Mēs esam izsalkuši, izsalkuši, izsalkuši…

Visi tūlīt metās pie traukiem. Mums bija jāsadala ēdiens.

-        Kas vakariņās? Harijs mums jautāja, spodrinādams savu karoti.

Man nebija laika atbildēt. Bija jāaiznes sadegušie makaroni. Bruno klusi sacīja:

-        Būs kaut kas labs makaroni ar tomātiem. Visi skandināja ar karotēm pa traukiem. Bruno lēja katram pa lielam kausam.

-   Tāds jocīgs izskats, meitenes runāja.

-   Toties labi garšo, es atbildēju.

Visi gaidīja atļauju ēst. Es apsēdos pie durvīm. Kāpēc arī Bruno apsēdās pie durvīm, es nezinu. Pēc atļaujas visi paņēma lielās karotes. Pačukstēju Bruno:

-    Kāpēc tu neēd?

-   Man ir tik nelabi, viņš atbildēja.

Es atčukstēju:

-   Man arī, es šodien labāk neko neēdīšu.

Pēkšņi visi sāka spļaudīties un klepot. Luīze iesaucās:

-    Inde!

Metāmies ārā pa durvīm. Nezinu, kurš tas bija, bet kāds bija izzvejojis tomātu un laida mums pakaļ. Tas

sašķīda Bruno tieši uz kakla. Tā viņam vajadzēja man bija sadedzināts pirksts un mutē svila kā cepeškrāsnī.

Sēžam abi lejā ezermalā un makšķerējam. Kalnā šie steidzīgi vāra mannas biezeni ar aveņu ievārījumu. Neviens ar mums nerunā.

-     Kas par to, Bruno sacīja, mēs izmakšķerēsim pāris zivju un izcepsim, mums viņu biezputras nevajag.

-    Un ka mes tas zivis cepsim ar vai bez asakam? Liecies taču mierā!

Par makaroniem un tomātiem es vairs nemūžam neko negribu dzirdēt. Un man vēders tā rūc, it kā tur lauva tupētu iekšā.

KĀ ES GĀJU UZ AMBULANCI

Šis stāsts jau tūlīt sākās ar nepatikšanām, bet vēlāk šīs nepatikšanas vēl pieauga.

Gribēju doties futbolu spēlēt. Mūsu komanda spēlēja ar Tauhlas skolas draudzības komandu. Mūsu komandas līdzjutēji grasījās korī kliegt: "Puikas, turas, nenolaiž buras! Sarauj! Sarauj! Sarauj! Bliež vārtos!"

Māmiņa sacīja:

-         Futbolu tu vari iet spēlēt, tikai pirms tam tu varētu žigli aizskriet uz ambulanci un atnest man recepti.

Patiesībā bija jau pavēls, bet ko es varēju darīt? Māmiņa izskaidroja, kā man jāiet uz Kalēju ielu. Tad

devos ceļā. >

Tieši Kalēju ielā sastapu mūsu komandu un līdzjutējus.

-   Vai tad tu nenāc spēlēt? draugi man uzsauca.

-   Nākšu, nākšu, es tikai ātri aiznesīšu māmiņai no…

Es biju aizmirsis, kā to iestādījumu sauc. Bruno pamanīja, ka es stomos, un tūlīt piekasījās:

-   Laikam nevari sagudrot iemeslu!

-        Noteikti iešu uz sporta laukumu, tūlīt nākšu! es saucu. Ko viņi par mani iedomājās!

Bet uz kurieni man bija jāiet?

Kalēju ielā atrodas liels universālais spuldžu veikals. Virs durvīm karājas uzraksts: "Spuldzes apgaismes ķermeņi armatūra". Vai to iestādījumu, uz kurieni man bija jāiet, nesauca par armatūru? Iegāju veikalā un sacīju pārdevējam:

-   Man jāsaņem māmiņas recepte.

Pārdevējs sarauca pieri.

-   Recepte? viņš jautāja, un es manīju, ka viņš saīgst.

-   Tu laikam gribi mani izjokot? viņš dusmīgi jautāja.

Es nosarku.

-        Nē, nemaz ne! arī es noskaitos, bet pats uz sevi. Kā gan to vietu sauca?

-   Vai tad te nav armalance?

Pēkšņi pārdevējs iesmējās.

-        Tu domā ambulance, medicīniskais punkts. Tas ir šajā ielā četras mājas tālāk.

Saskaities metos ārā, bet, iedomājies, ka man taču vajadzēja pateikties, ieskrēju atkal atpakaļ, saskrienoties ar kādu vīrieti. Nokliedzu paldies un atkal laukā. Šausmas!

Tepat jau bija ambulance! Pie ieejas sēdēja medmāsa.

-   Nu, mazais, kas tev vainas?

Skriedams biju tā aizkusis, ka nevarēju uzreiz atbildēt un pateikt, ko man vajag. Es taču nemaz nebiju slims!

-         Kādēļ tu esi tā nobijies? Droši vien pie zobārsta. Visiem bērniem bailes no zobārsta.

Man no zobārsta nav baiļu, bet es nevarēju un nevarēju atņemt elpu un pateikt, ko man vajag. Vienā mirklī es jau atrados lielā uzgaidāmtelpā un medmāsa sauca:

-   Kāds mazs pacients pie zobārsta Henkela.

Nepaguvu neko iebilst, kad jau sēdēju zobārsta baltajā krēslā un dzirdēju, kā medmāsa čukst zobārstam:

-   Laikam ļoti nobijies ne vārda nerunā.

Dakteris pienāca pie mana krēsla un dažas reizes

pavizināja mani augšup un lejup, lai man vairs nebūtu baiļu. Bet man jau baiļu nebija, tikai vajadzēja saņemt māmiņas recepti.

-        Un tagad mēs aplūkosim tavus zobiņus, zobārsts Henkels raudzījās uz manu muti.

Es nevēru muti vaļā. Kāpēc gan? Zobārsts lūkojās manī neatlaidīgu skatienu. Viņš kļuva īgns un sarauca pieri.

-   Tik liels puisis un vēl baidies!

-         Nē, es sacīju. Vairāk nevarēju neko pateikt, jo zobārsts Henkels bija jau man iespiedis mutē spogulīti un ar kādu irbuli skrāpējās gar zobiem.

-   Hm… m… t… hm… mā…

Tam vajadzēja nozīmēt: "Es atnācu tikai māmiņai pēc receptes."

Bet zobārsts Henkels neko nesaprata. Viņš spīdināja ar spogulīti man pa muti un skrāpēja zobus.

-        Tu katru dienu netīri zobus; lūk, te ir arī mazs, melns plankumiņš.

-   Hm… e… esmu…

Urbis jau rūca.

-        Nu, vai tad tik briesmīgi bija? zobārsts jau laipnāk jautāja.

-   Uz redzēšanos, mazais!

Ārsts mani nosauca par mazo, bet pats nebija daudz lielāks par mani. Mutē man bija saldena garša un dedzinoša sajūta.

Tagad stāvēju uzgaidamtelpa viens. Atveras kadas citas durvis, un māsiņa sauca: Nākamais, lūdzu!

Paskatījos visapkārt. Es laikam biju nākamais.

-   Kur tev sāp? Tikai nebēdā, tūlīt atradīsim, sēdies, tā… Otrajam ārstam bija pelēka bārda un jautras acis. Es paklausīgi atvēru muti, ļāvu iztaustīt kaklu, jutu, kā

ārsts man izbakstīja degunu un tad iespīdināja gaismu ausīs.

-   Viss kārtībā! ārsts smiedamies izsaucās. Tad viņš kļuva nopietns.

-    Starp citu, ausīm ir tāda maza vainiņa. Es izbijos. Kas varētu kaitēt manām ausīm?

-        Tev vajadzētu tās rūpīgāk mazgāt. Citādi tajās drīz varēs burkānus sēt.

"Tieši kā māmiņa vina arī vienmēr ir nemierā ar manām ausīm pēc tam, kad esmu nomazgājies. Te ir viena muļķīga am…" es domāju un atkal jau biju aizmirsis šo nosaukumu.

Vēlreiz stāvēju viens uzgaidāmtelpā. No trešajām durvīm iznāca trešais ārsts. Pablenzu uz uzrakstu pie durvīm: Dr. Peikelts, terapeits. "Ko tas ar mani darīs?" Nolēmu neko nerunāt tam tā kā tā nebija nozīmes.

-        Pavēlāk gan esi ieradies? dakteris Peikelts sacīja, lūkodamies manī caur savām acenēm.

Es klusēju.

-        Tu esi pēdējais no rokasbumbas komandas. Vārtsargam tā kā par mazu padevies.

Bet es rokasbumbu nespēlēju un nebiju taču pie daktera Peikelta ne sūtīts, ne arī kāds pēdējais.

Dakteris Peikelts mani izklausīja, lika izdarīt desmit pietupienus un vēlreiz izklausīja.

-        Vesels, dakteris sacīja, tikai muskuļu nekādu, un par vāju esi. Vai tu maz ēd?

Pamāju ar galvu.

Vairāk jāēd, daudz jāuzturas svaigā gaisā un vēlreiz labi jāēd. Augļus.

Tētis ari vienmer to pašu saka. Nokaru galvu, kad dakteris Peikelts mani pierakstīja kā rokasbumbas komandai nepiemērotu. Par mazu, tievu. Tieši kā tētis.

Tā tagad biju visus ārstus izgājis un drīkstēju aiziet. Metos skriet. Tikai prom no šīs muļķīgās a… a…, ak, vienalga, kā šo iestādījumu sauc.

Skrienot garām spuldžu veikalam, atcerējos māmiņas recepti. Nebiju taču gājis uz a… ambulanci (tagad pēkšņi atcerējos) prasīt, lai man urbj zobus un liek pietupties un piecelties!

Vēl ātrāk devos atkal atpakaļ.

Pieņemamais laiks bija beidzies, vārti aizslēgti. Piezvanīju. Beidzot nāca medmāsa. Un atkal sākumā nevarēju neko izteikt. Trūka elpas.

-   Tu taču tikko biji, ko tev vēl vajag?

-        Es nemaz negribēju… es taču esmu… es nemaz nebaidījos, un man tikai jāsaņem māmiņas recepte…

Trīcvaidzinš.

Redzēju, ka māsa sadusmojās; viņa laikam domāja, ka es jokojos.

-        To tu varēji tūlīt pateikt. Māsa bija no tiesas dusmīga. Vienā mirklī viņa sameklēja māmiņas recepti. Trīs dienas pa trim pilieniem dienā.

Esmu apņēmies nekad vairs neiet uz ambulanci; tad jau labāk katru dienu tīrīt zobus, mazgāt ausis un kārtīgi paēst.

Bet ar to šis nepatīkamais stāsts nebeidzas. Mūsu futbols!

Tieši tajā brīdī, kad nokļuvu sporta laukumā, atskanēja šķīrējtiesneša svilpe. Mūsu komanda pret tauhliešiem bija zaudējusi ar 3:11. Visi mani nikni uzlūkoja, it kā es būtu vainīgs.

-        Mēs būtu daudz labāk klieguši, ja tu te būtu bijis. Mēs būtu noteikti uzvarējuši.

-   Es biju am… arm… Kā gan to vietu sauca? Bruno bļāva starpā:

-   Viņš tagad mēģina izlocīties, pameta mūs nelaimē! Rīt laikam viņi mani ņems vēl nopietnāk priekšā.

Un ko viņi sacīs, kad es izstāstīšu, ko man teica ārsti: zobi jātīra, ausis jāmazgā, vairāk jāēd?

Un, starp citu, garais Herberts žēlojās, ka kāds aizgājis pie ārsta un uzdevies par rokasbumbas vārtsargu. Ja viņš to noķeršot, tad tam… labi neklāšoties! Nepatīkams stāsts. Bet kas pie tā visa vainīgs?

Tētis dažreiz man saka:

KĀ ES NOLĒMU KĻŪT PAR KOSMONAUTU

Alfon, neesi tik pļāpīgs. Tu izpļāpā savus noslēpumus. Mēs, Trīcvaidziņi, patiesībā esam citādi, noslēgtāki. Tu to laikam būsi mantojis no māmiņas ģimenes.

Te tev nu bija! Un arī māmiņai tādās reizēs jāpukojas, jo viņa apgalvo, ka viņas ģimene neesot pļāpīga, kaut gan viņai pret tēti neesot nekādu noslēpumu un tādi arī nedrīkstot būt.

Nodomāju: reiz es parādīšu, cik labi protu klusēt. Cerams, ka nekādas nepatikšanas nesanāks. Nemaz nebija ilgi jāgaida. Tas notika kādā trešdienā, kad apņēmos kļūt par ceturto vai piekto, varbūt pat sesto kosmonautu. Agrāk gribēju kļūt par sakņu pārdevēju, klaunu, taksometra šoferi, nirēju, sacīkšu riteņbraucēju, ģenerāli vai ogļu šahtas brigadieri. Bet tas viss man vēl nebija tā īsti pa prātam. Man taču galu galā vēl ir mazliet laika.

Bet tajā trešdienā es izlasīju grāmatu par Gagarinu pirmo kosmonautu -, un tūlīt man kļuva skaidrs, ka

būšu kosmonauts. Sapratu arī, ka nevienam nedrīkstu neko teikt. Ne mājā, ne skolā, ne ari pionieriem.

Tētim varbūt nekas nebūtu pretī, bet māmiņai šī nodarbošanās tomēr šķitīs par grūtu. Viņa noteikti sacīs: "Klau, Alfon, tev nav veselas mandeles, kā tu vari kļūt par kosmonautu?" Klasē un pulciņam es neko negribu teikt, lai arī pārējie nesagribētu kļūt par kosmonautiem. Pēcāk būs pārbaude. Varbūt tur būs par daudz un mani nepieņems. Pēteris, Ervīns un Bruno visi trīs ir spēcīgi zēni. Pēteris turklāt vēl ir pulciņa padomes priekšsēdētājs. Nākamajā dienā jautāju Pēterim:

-   Par ko tu vēlies kļūt?

-   Par televīzijas tehniķi, viņš atbildēja.

Pēteris brīnījās, jo es viņam tūlīt iebēru saujā pusturzinas konfekšu.

-   Pareizi dari, — es sacīju, — tikai esi čakls!

Ervīns gribēja robežsargos.

-        Vareni, es atbildēju, norūdies labi un trenējies tumsā redzēt, lai vēlāk neviens nepārbēg.

Bīstamāks man kļuva Bruno. Viņš gribēja kļūt par lidotāju-izmēģinātāju. Tur daudz netrūkst, ka arī viņam var iešauties prātā trenēties par kosmonautu.

-Ai, par lidotāju-izmēģinātāju ir ļoti bīstami, mīļais, tu nokritīsi no četrdesmit tūkstoš metru liela augstuma.

Bruno paraustīja plecus.

-   Kas par to? Paņemšu līdzi divus izpletņus.

-   Un, ja nu tie neatveras, ko tad?

Bruno sarauca pieri. Viņš nezināja, ko atbildēt.

-        Vai arī, teiksim, ja sabojājas motors un sāk degt vai pēkšņi nolūst viens spārns.

Bruno vairs tikai ņurdēja un burkšķēja.

-          Es nemūžam nemācītos par lidotāju-izmēģinātāju, sacīju. Tik bīstama nodarbošanās! Nē, nē! Vai zini ko mācies labāk par taksometra šoferi, nirēju vai cirka klaunu!

Bruno noskaitās.

-        Cirka klaunu? Tā kā tu tik nedabū par to klaunu! Es tomēr būšu lidotājs-izmēģinātājs, vari sacīt, ko gribi!

Tur nu neko nevarēja darīt. Bet lidotājs-izmēģinātājs vēl nav kosmonauts. Izstrādāšu sev programmu, kā kļūt par kosmonautu.

Tas bija visai grūti. Un man daudz nācās pārciest. Viss sākās ar klusēšanu.

.

KĀ ES ILGSTOŠI KLUSĒJU

Izplatījumā jābūt pilnīgam klusumam. Jocīgi iedomāties: nekādas skaņas, ne putnu, ne koku, ne radio, pat ne lapu čaboņas. Kosmonautam pats galvenais esot, lai izturētu nervi. Apņēmos trīs dienas klusēt. Tas būtu mans pirmais treniņš. Paņēmu divus prāvus vates kumšķus un iebāzu ausīs, aizvēru logus, aizvilku priekšā aizkarus, apsēdos istabas vidū uz krēsla. Sākumā gāja ļoti labi, un es jau domāju: "Kas tur sevišķs sēdēt klusumā." Pēc dažām minūtēm man sāka kņudēt kājas. Un galvā dūca. Ar visu vati, kā ar pudeļu aizbāžņiem ausīs, kaut kur tālumā dzirdēju māmiņu saucam:

-Alfon, Alfi, vai tu nemaz nedzirdi?

"Pat izplatījumā māmiņa mani sauc," saīdzis domāju. Dzirdēju viņu gaitenī ejam un aizcērtam durvis. Tad viņa ielūkojās manā istabā. Laikam jau neredzēja, nāca tuvāk un uzgrūdās manam krēslam.

-Ai! vina iesaucās.

Viņa ieslēdza gaismu un sasita plaukstas.

Kas tās par muļķībām, Alfi? Gaišā dienas laikā sēdēt tumšā istabā uz krēsla.

Es jau gribēju visu izskaidrot, bet apdomājos. Kosmonauti parasti ir nerunīgi.

-        Vai tu esi mēms? māmiņa jautāja. Skatījos taisni uz priekšu un iedomājos acu priekšā Lielā Lāča zvaigznāju.

-        Tas taču par traku! māmiņa iesaucās. Viņa atnesa somu un naudas maciņu un sacīja:

-         Tūlīt aizej uz veikalu! Atnes marmelādi, margarīnu un pusmārciņu trekna speķa.

Nebija nekādas atrunāšanās. Klusēdams paņēmu naudu un somu un devos ceļā. Veikalā parādīju, kas man vajadzīgs.

-   Vai tev mēles mutē nav? pārdevēja jautāja.

Skatījos tālumā un domāju: viņi taču nevar zināt, ka es patlaban lidoju garām Mēnesim un ka te ir absolūtais klusums.

Pie vakariņu galda tētis palūkojās manī. Tad viņš pievērsās māmiņai.

-        Vai tev arī nešķiet, ka Alfons šodien ir pārāk nerunīgs? Kaut kas būs gadījies. Varbūt piezīmi dabūjis vai pulciņā kādas nepatikšanas? Vai varbūt sienasavīzē nokritizēts?

Klusēju un ēdu savus kartupeļu salātus.

-    Parādi dienasgrāmatu!

Tētis neatrada nevienu ierakstu. Iegāju atkal savā istabā, apsēdos uz krēsla un kļuvu mēms. Klusiņām ienāca māmiņa un pataustīja man pieri.

-    Šķiet, ka tev ir temperatūra, Alfi.

-        Redzi? viņa pieaicināja tēti. Viņš ir slims, tas ir viss. Viņš jau iebāzis vati ausīs. Droši vien dabūjis caurvēju un tagad sāp ausis.

Māmiņa man apsēja ap galvu šalli, tā ka izskatījos kā ar lenti pārsieta Lieldienu ola. Viss vienalga klusēšana paliek klusēšana un miers paliek miers.

Kā jauna nelaime vakarā atnāca Pēteris, lai apspriestu ar mani jauno sienasavīzi. Pēteris tik klusu runā caur saviem vates kumšķiem nevarēju viņu dzirdēt. Viņš stāstīja un stāstīja par kādu lielu virsrakstu virs ievadraksta. Man tikai ausīs visu laiku skanēja: pak, pak, pak, pak.

"Raķetes dzinēji nav kārtībā," pie sevis domāju. "Tie tagad pakš nevienmērīgi." Un es staigāju pa istabu šurp un turp, lai pārdomātu, kā varētu paglābt raķeti un sevi. Pēteris beidzot piedūra pirkstu pie deniņiem un aizgāja: "Sajucis, galīgi sajucis!"

Nākamajā dienā arī skolā klusēju. Es taču gribēju izturēt trīs dienas. (Vai trīs dienas patiesībā nav nieks ceļojumam uz Oriona zvaigznāju?) Filkendorfa kungs man ielika matemātikā "neapmierinoši", jo es stāvēju pie tāfeles un neatbildēju nevienu vārdu. Turklāt uzdevums bija tīrā bērnu spēlīte. Un Doriana kungs, mūsu dziedāšanas skolotājs, uzlūkodams mani caur savām acenēm, jautāja:

-   Alfon, kādēļ tu nedziedi līdzi?

Es klusēju.

-        Ak tā, tu vairs ar savu skolotāju nerunā? viņš saīdzis sacīja. Tad, lūdzu, nodziedāsi viens pats!

Visi raudzījās manī. Pēteris, visiem dzirdot, sacīja:

-   Es jau teicu, ka viņš ir galīgi sajucis.

Pēteris pacēla roku un izstāstīja skolotājam Dorianam iepriekšējā vakara notikumu. Doriana kungs izsauca mani priekšā un lika atvērt muti.

-        Vai tikai nav balss saites pārtrūkušas, viņš sacīja. Saki' a"!

-   A, es blēju.

Klasē visi smējās. Varēju sevi vai gabalos saplēst. Tā biju iekritis. Bet "ā" jau nav nekāda runāšana. No šī brīža klusēju, lai gan man todien skolā iznāca ne mazums nepatikšanu. Turklāt vēl ieraksts dienasgrāmatā. Tētis šo ierakstu, protams, vakarā mājā atrada. Viņš sarauca pieri, un tas nebija uz labu.

-   Ja ne vakar, tad šodien. Vai tad es neteicu!

Klusēju un taisījos gulēt. Labi, ka ātri aizmigu. Guļot

tiešām viss ir klusu un neviens nevar pajautāt, kāpēc klusē. Un jāklusē kosmonautam ir jāklusē un klusums jāiztur līdz galam.

TIKAI NO TŪBIŅĀM

Māmiņa vienmēr atgādina, ka es maz ēdot un esot pārāk izvēlīgs. Viņai šķiet, ka man klājas pārāk labi. Tētis viņu vienmēr nomierina. Es zinu, arī viņš visu neēd. Piemēram, tētis neēd zaļās pupiņas. Bet, kad man negribas ēst sarkanās bietes un ir iebildumi pret makaroniem ar tomātu mērci (tas vēl kopš tās pulciņa ekskursijas) vai kad neēdu aknas, jo man no tām kļūst nelabi, vai arī kad man negaršo vaniļas pudiņš un galerts, māmiņa vienmēr baras.

Tagad es kļušu kosmonauts, un man vairs nebūs jāķildojas ar māmiņu, jo tā taču Jurijs Gagarins rakstīja, ka kosmonauti neēdot ne galertu, ne sarkanās bietes, ne arī vaniļa s pudiņu. Tas jau būtu arī jocīgi, ja kosmonautam savā lidojumā uz Mēnesi vajadzētu vadāt līdzi desmit mārciņu galerta. Kosmonauti ēd visu no tūbiņām. Man tas ļoti iepatikās. Galvenais to var izdarīt ātrāk un nevajag tik ilgi sēdēt pie galda.

Māmiņa vienmēr saka:

-Alfi, nenorij visu veselu, tev taču laika diezgan.

Bet man nemaz nav laika! Laukā gaida futbola komanda vai gribas aiziet uz pulciņa pēcpusdienu vai pūķu palaišanu. Iedomājos, ka tāda ēšana no tūbiņām ir brīnišķīga. Iespiež, teiksim, mutē pusi tūbiņas: labi garšo un paēdis arī pie viena.

Gribēju vingrināties pārtikt tikai no tūbiņām. Kosmonauts visu mācās savlaicīgi. No rīta es sāku:

-         Pateicos, māmiņ, es šodien neēdīšu sausiņus un kakao.

Māmiņa sacīja:

-   Tu jau nu atkal pļāpā! Kāpēc tad neēdīsi?

Es taču viņai neko nedrīkstēju stāstīt. Skolā man tik skaļi rūca vēders, ka Filkendorfa kungs jau sāka ausīties un jautāja:

-   Kuram tur nepārtraukti čīkst sols?

Pēteris mani dusmīgi uzlūkoja un nošņāca:

-   Alfon, disciplīnu!

Bet vēders, kurā nav ne sausiņu, ne tūbiņu pārtikas, pionieru disciplīnu nepazīst. Starpbrīdī palūdzu Bruno:

-   Iedod man pusi no savas sviestmaizes.

Kad es biju to notiesājis, dusmojos pats uz sevi. "Skaisti sākas, Trīcvaidziņ, tava ēšana no tūbiņām!" es domāju.

Vēlāk dusmojos uz pārtikas veikalu. Viņiem nav nekādu pilnvērtīgas pārtikas tūbiņu. Tad es atcerējos savu zobu pastu. To sauc "Skaistums" gandrīz kā manu papagaili, un tā garšo pēc šokolādes. Tā varbūt bija izeja? Tās uzdevums nebūs man tīrīt zobus, bet apklusināt vēderu. Izēdu visu tūbiņu. Iesākumā garšoja labi pēc šokolādes, vēlāk pēc ģipša un klīstera.

Pie vakariņu galda tētis sacīja:

-Alfi, Alfi, tu neēd, kaut kas ar tevi nav kārtībā.

-   Esmu paēdis.

-Ai, Alfi, māmiņa norūpējusies raudzījās manī, saki vien taisnību. Tu neko neesi ēdis un našķējies arī neesi, es taču to zinu.

-   Esmu…

Gandrīz jau būtu izpļāpājis, ka tagad esmu pārgājis uz tūbiņu pārtiku. Pēkšņi man uznāca tādas atraugas pēc klīstera un šokolādes, ka nevarēju neko ne norīt, ne arī pasacīt. Mana laime! Man kļuva mazliet nelabi. Šķita, ka viss mūsu dzīvoklis ostu pēc šokolādes klīstera. Beidzot māmiņa sacīja:

-         Labi, Alfi, ej gulēt; nomazgājies, iztīri zobus… Cilvēka bērns, tu taču kļūsti balts kā krīts! Kas tev kaiš?

Kad viņa sacīja, ka jātīra zobi, man ienāca prātā tukšā tūbiņa un no iekšas kaut kas raķetei līdzīgi uzsitās kaklā. Ļāvu sevi aiznest uz gultu un pārdomāju, cik tas kosmonautu treniņš tomēr grūts.

No rīta man jau bija labāk. Bet jaunu zobu pastas šokolādes maltīti vairs nevarēju izturēt. Starp citu, tas būtu arī uzkrītoši. Māmiņa, iznākusi no vannasistabas, jau sacīja:

-   Tu izlieto ārkārtīgi daudz zobu pastas, Alfi!

Šoreiz es neprasīju Bruno maizi. Bet mani ievēroja

pārtikas veikalā. Vaicāju jaukajai pārdevējai:

-   Kas jums ir pārdošanā tūbiņās?

Sākumā viņa domāja, ka atļaujos muļķīgu joku, bet tad uzskaitīja:

-        Majonēze… sinepes un anšovu pasta. (Savādas lietas lieto ēšanai. Kur aug anšovi?) Savācu visu kabatas naudu un nopirku no katra produkta pa tūbiņai.

Gribēju iesākt ar sinepēm tās es pazinu. Iegāju kāda nama gaitenī un, izspiedis no tūbiņas diezgan garu desiņu, nolaizīju. Pēc tam iebļāvos un ieskrēju ar galvu nama durvīs. Raķetes starts bija noticis tieši no manas mutes! Man šķita, ka pa degunu ārā šaujas liesmas.

Pa durvīm pašlaik nāca kāds vīrietis. Viņš paskatījās un saturēja mani.

Tu raudi, mazais, viņš līdzcietīgi sacīja, kurš riebeklis tevi iekaustījis? Vai tev varbūt māmiņa pazudusi?

Es dvesu: "Ooooooh… uuuuuh… rrrrrh," izrāvos un aizskrēju pa ielu. Skrienot gar ugunsgrēku signālierīci, gandrīz izdauzīju stikliņu. Mājā pieskrēju pie ūdenskrāna un izdzēru trīs litrus ūdens. Sāku iebaudīt sinepes vairs tikai pa mazai drusciņai. Bet tomēr vēl dedzināja. Un, kad pusi tūbiņas biju izēdis, mana mēle bija nedzīva kā lupata. Un vienmēr vēl asaroja acis. Māmiņa jau taisījās vest mani pie ārsta. Gribēju smieties, bet varēju vairs tikai krākt. Kosmonauts taču neiet pie ārsta pārtikas tūbiņu dēļ. Naktī sapņoju, ka man ir dzimšanas diena un viss, kas galdā, kūkas, maize un cepetis ir gatavots no sinepēm. Es iekliedzos, un māmiņa ienāca manā istabā un uzlika uz pieres roku. Dzirdēju, kā viņa čukstas ar tēti: "Viņš taču nebūs saslimis ar šarlaku, viņam ir gluži sarkanas acis. Mēle aplikta, un rīkle gaiši sārta."

Nākamajā rītā biju mazliet saguris un paslepus apēdu piecas maizes rikas. Tāds treniņš patiešām ir ļoti grūts, un tikai tagad es sapratu, cik drosmīgs bijis Gagarins. Turpmāk no sinepju tūbiņas atteicos: no tās nekāda labuma nebija. Majonēze tomēr labāka. Uz tūbiņas bija rakstīts: "Majonēze ir garšīgs produkts. Uzlabojiet savas maltītes ar labu majonēzi." Uzmanīgi izspiedu mazdrusciņ uz naga. Jā, garšīga.

Tad izspiedu visu tūbiņu mutē, jo mans izsalkums pa to laiku bija varen audzis. Mazliet vēlāk man bija tā, it kā tūbiņu majonēze gulētu manās iekšās kā milzu akmens.

-        Klausies, Pēter, es nevaru aiziet pie timuriešiem, es gurdi sacīju.

-    Kāpēc? Kāpēc? visi korī sauca.

-   Es… es…

-   Negudro nekādu atrunāšanos, Ervīns sacīja.

-        Esmu sabojājis vēderu, es sacīju. Un tad metos prom.

-        Parunāsimies pulciņa padomē, Pēteris man nosauca pakaļ.

Es taču nevarēju teikt, ka man jāsteidzas uz tualeti. Tur es paliku veselu stundu, pārdomādams, vai man nevajadzētu atteikties no tūbiņu pārtikas un vai man savā raķetē labāk nevajadzētu ņemt līdzi ceptus kartupeļus un mednieku desiņas. Bet kosmonautam ir jāizdara viss, ko viņš apņēmies. Vakarā izēdu pusi tūbiņas anšovu pastas. Ai, tur ir kaut kas no zivīm un garša tāda, it kā ēstu nažus vai katlu beržamos. Mana mēle laikam bija kļuvusi jutīga no tūbiņu sinepēm. Es pačukstēju māmiņai:

-    Izvāri man, lūdzu, kumelīšu tēju.

Es laikam slikti izskatījos, jo māmiņa neko neatbildēja un steidzīgi izvārīja tēju. Kādu stundu skaloju ar to kaklu.

Kopš šī rīta es atkal ēdu sausiņus, dzeru kakao un vakarā iebaudu ko siltu. Vakarā māmiņa sacīja:

Pārnesu kaut ko garšīgu ziešanai uz maizes. Anšovu pastu.

Nezinu, kā tas gadījās. Sāku raudāt un rātni ļāvos aiznest sevi uz gultu.

.

DESMIT TŪRES AR KARUSELI

Bet kosmonauts es tomēr būšu. Par spīti visam! Mans treniņš turpinās. Pēc tam kad biju izvingrinājies kosmosa klusēšanā, kā arī pārtikšanā no tūbiņām, man, tāpat kā Gagarinam un Titovam, vajadzēja izdarīt ķermeņa vingrinājumus. Galvenais ķermeņa vingrinājums ir bezsvara stāvoklis. Tai jābūt savādai sajūtai, kad cilvēks lidinās pa istabu tāpat kā mans papagailis Skaistulis te pie pašiem griestiem, te virs skapja.

Ilgi pārdomāju, kā es to varētu. Vispirms pamēģināju gultā palēkties augšup, izstiepjot augumu taisni. Bet no tā nekļuvu bez svara. Tikai sacēlās pamatīgi putekļi, un, kad ienāca māmiņa, viņa klepodama jautāja, kāpēc krāsns tā kūp.

Lasot avīzi vai grāmatu, man vienmēr ienāk prātā kāda laba ideja. Šoreiz tā bija vislabākā ideja. Tikai šī vislabākā ideja maksāja milzum daudz naudas. Turklāt man nācās itin jauki izgāzties. Izlasīju, ka kosmonauti, gatavojoties bezsvara stāvoklim, trenējas karuselī. Es šausmīgi ātri noreibstu; bet, ja grib kļūt par kosmonautu, viss jāmācās. Ar karuseli jābrauc tik ilgi,

kamēr tāda sajūta kā raķetē. Bet kur lai atrod karuseli? Mūsu apkārtnē nebija neviena tāda karuseļu laukuma. Aptaujājos visur. Bet neviens man nevarēja palīdzēt. Un tad kādu dienu, kad mēs braucām uz peldētavu, ieraudzīju kādu pavisam mazu laukumiņu bērnu nodarbībām. Tur bija ķēžu karuselis, gaisa šūpoles un bērnu karuselis ar baltiem zirdziņiem. Tas bija glābiņš!

Taču ar vienu braucienu vien jau nevar ietrenēties. Vajadzēja vismaz piecdesmit, un tas maksāja daudz naudas. Bet savu krājkasīti jau biju iztukšojis tūbiņu pārtikai. Tādēļ mēģināju uzsākt sarunu ar māmiņu:

-         Māmiņ, vai tu man nevari iedot trīs markas? Es zinu tā ir liela nauda. Es to tev no nākamās kabatas naudas atkal atdošu.

Māmiņa izbrīnījusies palūkojās manī.

-         Tas tiešām ir mazliet par daudz. Bet tu saproti, Alfi, ja tev patiesi ir nopietna vajadzība, es labprāt kaut cik aizdošu. Tikai nevar zināt, kādas muļķības tu ar to pasāksi. Pirksi cukurgailīšus vai brauksi ar karuseli?

Man šķita, ka es nosarkstu līdz ausīm, jo māmiņa bija trāpījusi naglai uz galvas. Bet man taču ar karuseli jābrauc dienesta vajadzībām. Un to es viņai nedrīkstēju teikt.

-        Nē, es atbildēju, tā ir stingra dienesta darīšana, bet slepena.

Māmiņa sarauca pieri. Viņa pārdomāja. Man tagad steidzīgi vēl kaut kas bija jāsaka, lai ko panāktu.

-          Droši vien tu par to vēlāk varēsi izlasīt laikrakstā, es sacīju.

Māmiņa kļuva ziņkārīga.

-   Vai tu man nevari mazliet par to pastāstīt?

Es norūpējies purināju galvu.

-        Mums, pionieriem, jāmācās arī noslēpumus glabāt, es viņai paskaidroju. Tas ir valsts noslēpums.

Māmiņa nebija visai pārliecināta, un viņa pieprasīja no manis pioniera goda vārdu, ka es šo naudu nekādi neizniekošu.

Viens brauciens ar ķēžu karuseli maksāja trīsdesmit feninu. Tātad iznāktu tieši desmit braucienu, j

Mazliet par maz. Bet bija jāpietiek. Centos ietaupīt arī tramvaja naudu un pusstundu skrēju kājām, kamēr nokļuvu līdz mazajam karuseļu laukumam. Tieši pēc pusdienas te vēl nekā nebija. Karuseļa apkalpotājs pašlaik regulēja mūziku.

-   Šodien maz braucēju? es vaicāju.

-        Vēl par agru, vīrs noņurdēja. Tikai vakarā kļūst jautri.

Izvilku savas trīs markas.

-Vai es tās nevaru vienā paņēmienā pie jums nobraukt?

Vīrs paskatījās manī.

-   Desmit tūres uzreiz?

-   Man ir tāda vajadzība: jānobrauc desmit tūres.

-   Un ja tev kļūs nelabi?

-        Esmu galu galā pārvarējis ēšanu no tūbiņām, tā ka nekas vairs nevar notikt.

Karuseļa apkalpotājs paraustīja plecus un sacīja:

-        Nu labi, tikai neskrieniet pēc tam abi ar māti un nežēlojieties.

Iekāpu karuseļa krēslā un aizkāru priekšā ķēdi. Par nožēlošanu, šai laukumā, izņemot divus pavisam

mazus zēneļus, neviena vairāk nebija, kas varētu apbrīnot manas desmit tūres. "Žēl," es saīdzis domāju. "Būtu ko pabrīnīties!" Ķēžu karuselis iečīkstējās un lēnām sāka griezties. Karuseļa apkalpotājs man vēl uzsauca:

-   Ja kļūst nelabi, padod zīmi!

Es atmāju ar abām rokām.

Karuseļa mūzika spēlēja: "Es ar savu ģitāri klejoju pa pasauli…" Es sadzirdēju tikai pa gabaliņam: "Es… tāri… pa … sauli…" Skaļā balsī dziedāju līdzi un saucu: "Raķetei startēt, aiziet! Piedodiet gāzi! Un otrajā ātrumā!" Ķēžu karuselis uzņēma gaitu. Gulēju gaisā pavisam slīpi. Garām šņākdami aizdrāzās nami un arī parka koki tiem līdzās. Un, kad uz tiem paskatījos, šķita, ka tie ar saviem zariem kaut ko tvarstītu. No mūzikas vairs tikai dzirdēju "kle… li… radu… ni…".

Beidzot vairs nevarēju izšķirt ne namus, ne kokus. Viss bija tikai viena vienīga pelēkzaļa siena. Aizvēru acis un klusinātā balsī saucu:

-   Ja iespējams, lūdzu, otro ātrumu atkal izslēdziet! Man šķiet, ka esmu jau bezsvara stāvoklī! Tikai vēders ne. Tas kļuvis vēl smagāks.

Vajadzēja būt piektajai tūrei. Spēlēja kādu jaunu gabalu. Bet to es vairs nesapratu. Man kļuva šausmīgi nelabi. Bet kosmonautam jāiztur arī nelabums, un tādēļ nesacīju neko, tikai aizmiedzu acis vēl ciešāk, turēju rokas uz vēdera un cerēju, ka drīz beigsies šis bezsvara stāvoklis. Kad karuselis apstājās, nevarēju vairs izkāpt.

Pienāca karuseļa apkalpotājs un izbijies sacīja:

-   Tu jau izskaties pēc baltā sieriņa!

Parunāt vairs nevarēju. Mana mēle arī laikam bija bezsvara stāvoklī. Karuseļa apkalpotājs izcēla mani laukā, un es klusēdams notenterēju pa diviem koka pakāpieniem pāri laukumam līdz mazā parka krūmiem, kur paliku guļam. Atvēru acis, bet koki vēl arvien joņoja man garām un šķita, ka kokos joprojām vēl spēlē mūzika. Tā izklausījās pēc "Baltajiem ceriņiem…". "Var būt, ka tas ir īstais bezsvara stāvoklis," es nodomāju un paliku guļam. Piecelties tik un tā nevarēju. Kāda maza meitene gāja man garām un, ieraudzījusi mani guļam, iekliedzās:

-   Piedzēries, viņa sauca, piedzēries!

To izdzirdis, piesteidzās viņas vectētiņš. Tas paskatījās uz mani un sacīja:

-   Piecelies, zēn, saaukstēsies!

Es pamēģināju, bet sasvēros atkal slīpi un nokritu uz otriem sāniem. Vectētiņš pieliecās ļoti tuvu pie manas mutes un paostīja. Viņš laikam domāja, ka tiešām esmu piedzēries. Taču biju ēdis tikai sviestmaizi ar sieru.

-   Vai tu neesi slims, zēn?

Gribēju papurināt galvu, bet vēl joprojām ap mani riņķoja koki. Pienāca kāda sieviete un sacīja:

-   Varbūt viņam ir asinsriņķošanas traucējumi.

Gribēju viņiem visu izskaidrot, bet mēle neklausīja,

tā gulēja mutē kā biezs klucis, un es varēju tikai izteikt: "Es… ar ģitāru… klejoju… par trim markām… desmit tūres…"

Vectētiņš pakratīja galvu, piecēla mani un atbalstīja. Es tūdaļ sašūpojos pa labi un pa kreisi. Man šķita, it kā es kopā ar viņu grieztos aizvien ātrāk.

-   Kur tu dzīvo? vectētiņš jautāja.

To vēl spēju viņam pateikt.

-        Nāc, Frīdiņ, vectētiņš sacīja, aizvedīsim zēnu mājā. Atbalsti viņu no otras puses.

Tā viņi mani aizveda līdz tramvajam, beidzot arī mājās. Māmiņa bija ļoti pārsteigta, ieraudzījusi mūs ar vectētiņu un meiteni. Kad viņi mani palaida vaļā, iedrāzies vispirms gaiteņa labajā, pēc tam kreisajā sienā, iekritu gultā. Vectētiņš māmiņai visu pastāstīja. Māmiņa bija ļoti uztraukusies un tikai sacīja:

-        Nekad viņam nekas tāds nav gadījies. Kur jūs viņu atradāt?

-    Pie karuseļu laukuma, sacīja maza Frīda. Jau labu brīdi redzēju lielo zēnu karuselī.

-    Parādi man savas trīs markas, māmiņa sacīja.

Nevarēju pat iebāzt roku kabatā un tikai purināju galvu.

-    Tātad tu tomēr brauci ar karuseli? viņa vīlusies jautāja.

Es pamāju ar galvu, un man šķita, it kā krāsns un skapis līgotos uz visām pusēm.

-    Tātad tu esi lauzis savu solījumu, māmiņa nopietni sacīja un dusmīga izgāja no istabas.

Trīs dienas man nācās mocīties ar reiboni. Es vispār vairs nedrīkstēju domāt par ķēžu karuseli, jo tad pakrūtē viss sāka griezties. Un ar māmiņu man noteikti vēl ļoti ilgi būs nesaskaņas. Viņa domā, ka esmu viņai melojis. Māmiņa pasaka man tikai visnepieciešamāko. Bet tas viss taču tika darīts svarīgas lietas labad. Un tagad es zinu, ka bezsvara stāvoklis ir ļoti grūti izturams; bet, kas vajadzīgs, tas vajadzīgs. Un Filkendorfa kungs, mūsu skolotājs, vienmēr māca, ka labu mērķu dēļ jānes arī upuri. Domāju, ka esmu jau diezgan daudz upuru nesis. Tagad man tiešām varētu atļaut startēt. Trenējies esmu. Vēl tikai atlicis tāds sīkums kā nokļūt Maskavā, lai to visu darītu zināmu.

LIELAIS STARTS

Piemērotākais laiks nokļūt Maskavā ir brīvdienas. Apņēmos Vasarsvētku brīvlaikā ceļot uz Maskavu. Vilcienam man vairs kabatas naudas nebija, un domāju, ka no māmiņas arī vairs neko nedabūtu, ja arī liktu kaut ko manīt par svarīgām darīšanām. Visu viņai izstāstīt arī nevarēju. Pat tētim ne, jo tās tiešām ir ļoti svarīgas darīšanas, kurām tomēr jāpaliek noslēpumā. Brīvdienām bija jāsākas tikai pēc četrpadsmit dienām, bet es centos visu sagatavot iepriekš. Iesaiņoju savā mugursomā naktskreklu, vingrošanas čības, atlantu ceļojumam un ietaupīju mazliet pārtikas: divas paciņas sausiņu un paciņu maizes. Arī gabaliņu speķa. Ar to vajadzēja pietikt. Mugursomas priekšējā nodalījumā ieliku pionieru kaklautu, paciņu pārsienamā materiāla gadījumam, ja izplatījumā uzsitīšu sev ar veseri pa pirkstiem vai sagrūdīšu kāju, un pionieru apliecību.

Tā varēja sākt startu uz Maskavu. Bija tomēr vienas grūtības. Mūsu pionieru pulciņš tieši šajās Vasarsvētku brīvdienās gatavojās pārgājienam. Trīs dienu pārgājienam ar apvidus spēli un viesošanos pie karavīriem. Ai,

es būtu labprāt līdzi gājis. Kad Pēteris man par to jautāja, es atbildēju:

-   Mīļie, es labprāt brauktu līdzi, bet man ir ļoti svarīgas darīšanas.

-    Kādas tad? Bruno glūnīgi jautāja. Un Luīze smējās: Svarīgas darīšanas!

-   Gan jau redzēsiet, es sacīju, un jūsu brauciens salīdzinājumā ar to nav nekas. Biju aizskāris bišu spietu. Viņi man uzklupa un apgalvoja, ka es esot patmīlis un pret kolektīvu. Tāds es tomēr nemaz neesmu. Bet kosmiskais lidojums ir daudz svarīgāks par kādu pionieru pulciņu. Turklāt ar Bruno un Luīzi man bieži jāķildojas un es labāk atrodos kosmosā nekā ar viņiem kopā ceļā.

-   Mīļie, es teicu, man tiešām ļoti žēl, bet es nevaru.

Harijs sākumā gribēja runāt ar maniem vecākiem,

kas tās par svarīgām darīšanām. Tas man sagādāja raizes. Māmiņa un tētis taču arī mani iztaujās. Bruno uzrakstīja par mani sienasavīzē rakstiņu. Tajā neatradās neviens labs vārds par mani. Bet es taču sadzīves atkritumu vākšanā pagājušajā mēnesī biju otrais no labākajiem. Un, kad būšu kosmonauts un viņi man uzgavilēs, tad viņi stāvēs ielās, bet es braukšu garām ar auto, likšu apstādināt mašīnu un sacīšu:

-    Tur stāv mans pulciņš, tie saķildojās ar mani Vasarsvētku izbraukuma dēļ, kad gatavojos braukt uz Mēnesi. Un visi ļaudis ielās skatīsies uz manu pulciņu! Lai viņi mierīgi nokar vien galvas, mani pazinuši.

Pēdējā dienā pirms Vasarsvētku brīvdienām jau neviens vairs ar mani nerunāja. Mājā uzrakstīju vēstuli:

Šo vēstuli es noliku virtuvē uz galda, kad agri no rīta devos laukā no mājas.

Paskatījos savā atlantā, bet no tā nekādu informāciju nevarēju dabūt. Tad pajautāju kādam policistam.

-    Vai jūs man varbūt nepateiktu, kur ved ceļš uz Maskavu?

-   Ir gan nekauņa! viņš atbildēja. Tevi derētu pakritizēt sienasavīzē.

Nosarku kā vēzis.

-   Tas jau sen izdarīts, es īgni atbildēju. Bet uz Maskavu man jātiek… Un veikli turpināju ceļu.

Pēc divām stundām mūsu pilsēta beidzās un sākās lauki un meži. Ieturēju īsu atpūtas brīdi un apēdu puspaciņu maizes un paciņu sausiņu. "Saņemies," es domāju, "tagad tev gandrīz puse no taviem krājumiem vairs neskaitās. Ar pārējo jāiztiek līdz Maskavai." Gabaliņu nobraucu ar kādu pajūgu. Aiz nākamā ciema gāju atkal kājām. Tad sākās liels piedzīvojums. Tikko iegāju mežā gar šosejas malu auga biezi krūmi -, pēkšņi izdzirdu aiz krūmiem ļoti bīstamu rūkoņu un murdoņu. Sākumā tūlīt gribēju mesties bēgt. Bet tad nodomāju: kosmonauti nedrīkst bēgt. Un es nogūlos grāvī, apņēmies cīnīties ar nezvēru. Tas varēja būt arī lauva, kas izbēdzis no kāda cirka. Grāvja otrā pusē aiz krūmiem rūca. Un, ja nu tas ir lauva, man iešāvās prātā, kas mani vienā rāvienā norīs, tad ar braukšanu uz Mēnesi ir cauri. Pēkšņi ieraudzīju uz šosejas divas meitenes braucam ar velosipēdu. Tās taču nekā nenojauta. "Alfon," sacīju pats sev, "tu tā kā tā drīz būsi varonis, tagad tu vēl ātrāk par tādu vari kļūt." Aurēdams metos pāri ceļam tieši krūmos iekšā, no kurienes nāca rūkoņa. Zari sitās man gar kājām, un es nokritu gar zemi. Te pēkšņi nezvērs klāt. Tas bikstīja man muguru un rūca; es kliedzu. Dauzīju ar dūri uz visām pusēm, un man izdevās satvert vienu ragu. "Vienradzis," man iešāvās prātā, "pasaku vienradzis! Nu ir beigas!" Un es kliedzu, cik skaļi vien jaudāju. Bet aiz bailēm neizlaidu ragu no rokām un, kad biju diezgan izkliedzies, ievēroju, ka rags nemaz nebija tik liels un smails un nekustējās. Pagriezos mazliet un ieraudzīju, ka tas bija govs rags mazs govs radziņš. Radziņš piederēja melni baltraibam teliņam, kas stāvēja man līdzās un brīnīdamies vērās manī.

-   Hallo! Vai šeit kāds ir? atskanēja meitenes balss.

-   Jā, šeit Trīcvaidziņš, es atbildēju. Nāciet taču, lūdzu, šurp.

Meitenes bija apturējušas divriteņus un devās šurp. Viņas iesmējās, ieraudzījušas mani sēžam zemē ar govs ragu rokā un teliņa slapjo purnu tieši pie pašas sejas.

-   Līze, viena iesaucās, Līze, mēs tevi meklējam, un tu esi atskrējusi šurp!

Aptvēru, ka telēns izbēdzis un es to biju noķēris.

-    Šeit viņš ir, klusā balsī sacīju, es, tā starp citu, jums to notvēru.

Meitenes bija ļoti pateicīgas. Viņas apsēja teliņam auklu ap kaklu, un tā mēs kopīgi devāmies ceļā uz nākamo ciemu.

Slaucēju brigadieris man spieda roku tik stipri, ka klusu iekliedzos, un arī pateicās.

-   Nav vārda vērts, es sacīju, man ir kas nopietnāks darāms.

Turpināju ceļu. Līdz pulksten diviem pēcpusdienā. Tad man vajadzēja novilkt kurpes, jo kreisajai kājai bija liela tulzna. Paskatījos atlantā, tālu nevarēju būt nogājis. Vai nebija labāk, ja aizsūtītu uz Maskavu telegrammu, lai viņi man panāk mazliet pretī. Varbūt varētu pierunāt to izdarīt nākamā ciema pasta ierēdni. Tā kliboju tālāk un apēdu atlikušo ceļamaizi. Pēc stundas iešļūcu nākamajā ciemā; gribēju aiziet uz aptieku un pastu. Bet līdz turienei vairs netiku. Kaut kur izdzirdu bērnu klaigas, un šīs balsis man šķita tik pazīstamas. Pēkšņi kāds iesaucās: >

-   Panāciet visi šurp, Trīcvaidziņš arī ieradies.

No mājas, virs kuras bija uzraksts "Jaunatnes tūristu mītne "Hanno Ginters"", spurdza laukā mans pulciņš.

-        Urrā uzticīgajam Trīcvaidziņam, Bruno kliedza, viņš tomēr varējis ierasties!

Es centos tik ļoti neklibot un pārdomāju, ko darīt. Bēgšanai vairs nebija ne spēka, ne arī laika.

Visi kratīja man roku un priecājās.

-   Nav par ko pateikties, es sacīju, katrs dara, ko var. Jūs brīnāties, vai ne? Turklāt vēl ceļā noķēru bulli, bīstamu mežoni. Viņš man iebadīja pa kāju, es parādīju savu lielo tulznu.

Tikai lielais Harijs neticīgi sacīja:

-         Izskatās pēc briesmīga badījuma. Bet man gan šķiet, ka tā ir tulzna no iešanas…

Viņi mani tūlīt ievilka jaunatnes mītnē un vēl visu laiku sauca:

-         Lieliski, Trīcvaidziņ, ka atnāci! Tūlīt pēc tam atbrauca smagā automašīna. Tā mūs aizveda uz lidlauku. Tur mēs apciemojām gaisa karaspēku. Mēs drīkstējām pat ierāpties lidmašīnā. Kāds virsnieks mums pastāstīja, cik daudz jāmācās un jāvingrinās, lai kļūtu par lidotāju. Ak vai, tas jau bija tūkstošreiz vairāk nekā mani klusēšanas treniņi, tūbiņu uzturs un braukšana ar karuseli. Patiesībā jau ir labāk, ja tagad pārtraucu ceļojumu uz Maskavu un pagaidām slepeni turpinu treniņus.

Vakarā pastāstīju visu Harijam. Arī par vēstuli. Viņš tūlīt piezvanīja uz māju un visu nokārtoja. Māmiņa domājusi, ka tikai jokoju, un bija priecīga, ka atrados.

Harijs ir labs. Viņš man sacīja, ka tam jāpaliek mūsu kopīgam noslēpumam. Viņš pārējiem neteikšot, ka tikai sagadīšanās dēļ biju nokļuvis jaunatnes mītnē un ka patiesībā biju gribējis doties uz Maskavu. Bet bez soda iztikt nevarēs, viņš sacīja un pamirkšķināja man ar aci. Un nākamajā rītā viņš paziņoja:

Šovakar Alfons Trīcvaidziņš sagatavos vakaru par kosmosa tēmu. Viņam ir sava pieredze!

Vakarā izstāstīju visus savus piedzīvojumus. Bija loti jautri. Un Bruno paņēma savu sienasavīzes rakstu atpakaļ. Atzinos arī, ka bullis patiesībā bija teliņš, kaut gan tomēr bullēns, es piebildu.

Tagad es pārdomāju, vai man vispirms labāk nekļūt par reaktīvā iznīcinātāja lidotāju. Kļūt no reaktīvā iznīcinātāja par kosmonautu ir tomēr vienkāršāk. Katrā ziņā man no Gagarina un Titova jāiegūst autogrāfi.

Bet braukt ar karuseli turpmākajos trīs gados man laikam nenāks ne prātā. Kad par to domāju, man vēl šodien kļūst slikti, un anšovus savā mūžā vairs neēdīšu.

KĀ ES AIZ PĀRSKATĪŠANĀS SASKALDĪJU GRĀMATU PLAUKTU

Labprāt lasu grāmatas. Man ļoti patika "Timurs un viņa komanda". Pēc šīs grāmatas mēs strādājam arī savā pionieru pulciņā. Pēteris kādu dienu sacīja: "Kā būtu, ja mēs izveidotu Timura komandu?" Visi bija sajūsmināti. Tikai Bruno ne. "Ja tur tik daudz jāstrādā…"

Ko nozīmē jāstrādā! es sacīju. Mēs palīdzēsim, un tas ir galvenais.

Visi bija par mani sajūsmā. Arī Harijs sacīja:

-Alfonam taisnība palīdzēt ir galvenais.

Pulciņa padomē viņi sastādīja garu sarakstu, uzskaitot, kur dzīvo slimi un veci cilvēki, kur vieni paši paliek mazi bērni un arī kur mājā bija karavīri. Mēs nolēmām tiem visiem palīdzēt, bet pēc iespējas slepeni. Tikai ar zilu kritu uzzīmēsim pionieru nozīmi un lielo burtu T tāda būs mūsu zīme. Bet, kur citādi nebija iespējams, tomēr jāpiezvana un pieklājīgi jāpieteicas.

Es saņēmu uzdevumu uznest kādai vecai sievietei

no pagraba ogles, saskaldīt kādam slimam pensionāram malku un uzraudzīt kādu mazu meiteni, kuras māmiņa ļoti vēlu nāca mājā no darba.

-   Tas ir skaidrs Trīcvaidziņš to paveiks godam! es sacīju.

Pārskrēju mājās, uznesu no pagraba mazo cirvīti un devos ceļā. Harijs bija teicis, ka pie vecās Tīftrunka kundzes durvīm jāpiezvana un jāpalūdz pagraba atslēga. Bet es biju gudrāks. Gribēju labāk visu izdarīt slepeni. Vispirms kādu brītiņu lavījos gar māju, pēc tam augšup un lejup pa kāpnēm. Durvis uz pagrabu bija vaļā. Pagalmā rotaļājās daži mazi bērni:

-   Ei, sīkie, es sacīju, kurš te ir Tīftrunka kundzes pagrabs?

Viņi man to parādīja. Pagrabs bija aizslēgts. Bet logs gan bija mazliet atvērts. "Drosmi, Trīcvaidziņ," es domāju, "tas notiek labos nolūkos. Timurs pat ar motociklu brauca." Un es klusu ierāpos pagrabā. Bērni pagalmā spiedza un klaigāja:

-    Tagad spēlēsim vilku un septiņus kazlēnus un iesprostosim vilku. Blīkš! viņi aizcirta logu.

Tad ta jauki biju iekritis lamatās. Pieklauvēju klusu, pieklauvēju skaļāk. Bērni man parādīja mēli un aizskrēja. Situ pa durvīm, ka visa māja drebēja. Man taču bija jātiek ārā, jāizpilda savs uzdevums! Neviens nenāca. Zem svārkiem man vēl bija cirvis. Vai izdauzīt durvis? Nē, tas neiet. Pa šo laiku sakrāvu ogles, pārlasīju kartupeļus, iztīrīju kādu vecu tur atstātu petrolejas lampu un ņēmos ar savu cirvi medīt pāris peles, kuras biju iztraucējis. Sāka jau pamazām tumst, kad pagrabā ienāca kāds vīrietis. Viņš laikam pats nāca pēc oglēm. Dauzīju pa durvīm un saucu:

-    Izlaidiet mani ārā, esmu Tīftrunka kundzes pagrabā.

-   Kas tad tu tads esi? vīrietis neuzticīgi jautaja. -

Un kā tu te iekluvi?

-   Man ir timuriešu uzdevums, un sīkie aizcirta logu.

Beidzot vīrietis atveda Tīftrunka kundzi. Vina izbrīnījusies skatījās manī.

-   Ko tu te dari, un ko tev te vajag? Es viņai parādīju sakārtoto pagrabu.

-         īsi sakot, Timura komanda, es sacīju, paņēmu pilnu spaini ogļu, aizskrēju abiem vecajiem ļaudīm garām pa kāpnēm augšā un noliku spaini pie Tīftrunka kundzes dzīvokļa. Tad aizlaidos pa kāpņu telpas

logu. "Lieliski nostrādāts, Alfon!" es sacīju. Un tagad pie nākamā uzdevuma. Gribēju saskaldīt Tīlekes kungam malku. Bet, tā kā pie Tīftrunka kundzes man tā bija laimējies, es arī viņam nejautāju. Tīlekes kungs dzīvo mazā namiņā Kalēju ielas galā. Uzmanīgi rāpos pāri sētai. Un, kā radīti skaldīšanai malkā, kaktā atradās daži dēļi. Sāku ar savu cirvi tos skaldīt. Bet tie bija grūti saskaldāmi: laikam ozols vai kāds vēl cietāks koks. Mans mazais cirvītis lēca atpakaļ, tas degtin dega plaukstā, un es jau krietni noskaitos. Pēkšņi kāda stingra roka satvēra mani aiz skausta.

-   Ko tu dari ar manu grāmatu plauktu?

Puskrēslā saskatīju baltas ūsas un divas zilas acis.

-        Skaldu Tīlekes kungam malku svarīgs timuriešu uzdevums.

Roka uz mirkli atlaidās.

-   Vai tad tu to malku man skaldi?

-    Es to nedrīkstu teikt, sacīju un atkāpos dažus soļus. Timuriešu darīšana.

-        Met pie malas tos muļķīgos jokus, diezgan daudz robu jau esi manā plauktā iecirtis. Kāds tas tagad izskatīsies, kad uzstādīšu!

Žigli vien aizmanījos prom un devos pie Ratkes ģimenes. Ilgi zvanīju un klauvēju. Beidzot izdzirdu aiz durvīm smalku balstiņu:

-   Kas tur ir?

-        Labais tēvocis Alfons, es sacīju. Atver durvis. Mēs kopīgi rotaļāsimies.

Mazā meitene lēnām atvēra durvis. Viens divi biju iekšā. Bet, tikko viņa mani ieraudzīja, iekliedzās un aizskrēja pa dzīvokli.

-   Melnais bubulis, viņa sauca, melnais bubulis!

-        Tss, tss, es mierināju, nekliedz tik skaļi, es neko ļaunu nedarīšu, tikai ar tevi parotaļāšos.

Bet pēkšņi tiešām manā priekšā nostājās kāds melns vīrs. Es izbijos un arī gribēju bēgt. Ciešāk paraudzījies spogulī, redzēju, ka tas esmu es pats. Biju noziedies melns no galvas līdz kājām; un zilais krīts, ar kuru man vajadzēja uzkrāsot pionieru nozīmes, bija sajaucies ar melnumu, un matos man karājās zirnekļu tīkli, bet Tīlekes kunga dārza smiltīs kurpes bija sabristas dzeltenas. Bija jau pavēls, un Ratkes kundze nāca mājās no darba. Mazā meitene brēkdama aizslēpās mātei aiz muguras.

-   Melnais bubulis grib mani sist! viņa kliedza.

-    Blēņas, es paskaidroju. Es esmu Alfons Trīcvaidzinš no Timura komandas.

Bet Ratkes kundze mani nemaz nelaida pie vārda, saņēma aiz rokas un aizveda mājā.

Māmiņa, mani ieraudzījusi, sacīja:

-        Alfon, Alfon, aizvien jaunas bēdas. Ko tas atkal nozīmē?

Ļaunākais notika nākamajā dienā skolā, kad lielajā starpbrīdī skolotāju istabā ieraudzīju Tīftrunka kundzi, Tīlekes kungu un Ratkes kundzi. Viņi kaut ko stāstīja par lielu palaidni, kurš iepriekšējā vakarā bijis pie viņiem. Es tūlīt aizgāju pie Pētera un sacīju:

-        Pēter, ja jums vajadzīgs raksts sienasavīzei, es vienu uzrakstīšu.

Pēteris neuzticīgi mani uzlūkoja.

-   Tu taču parasti labprāt neraksti sienasavīzei.

-        Es tomēr gribu kaut ko uzrakstīt par savu Timura komandu.

-         Lieliski, sacīja Ervīns. Bet es domāju: ja pats uzrakstīšu, citi nevarēs tik asi mani kritizēt. Un tad jau nopietnu seju nāca Harijs. Viņš jautāja:

-        Kam bija vakar timuriešu uzdevums pie Tīftrunka kundzes?

-         … un pier Tīlekes kunga un Ratkes ģimenē, es klusu piemetināju.

Tā iet, kad grib paveikt labu darbu. Bet visi saka, ka man tagad jāuzrakstot ļoti paškritisks raksts es esot visu aplam izdarījis. Jā, labus darbus veikt ir grūti. Rīt man jāiet atkal. Bet ko es darīšu, ja pagraba logs jau pašā sākumā būs ciet?

KĀ ES KOPU DZĪVNIEKUS

Vispirms pie manis atnāca Bruno. Viņš vaicāja:

-   Trīcvaidziņ, vai tu esi mans draugs?

Nodomāju parasti viņš ar mani tā nerunā, droši vien kaut ko grib no manis, un es tikai noņurdēju.

-        Nu redzi, es to zināju. Braucu uz divām nedēļām prom. Vai tu nevarētu paņemt manu zelta kāmi?

Es ļoti mīlu dzīvniekus, un man pašam ir papagailis, vārdā Skaistulis. Par zelta kāmjiem līdz šim biju tikai dzirdējis. Varbūt nebūtu par ļaunu tādu iegūt?

-       Atnes un iedod arī barību līdzi, es sacīju. Nākamajā dienā atnāca Pēteris. Arī viņš kaut ko gribēja.

-Alfi, viņš iesāka, es braucu uz rūpnīcas strādnieku atpūtas nometni, mani vecāki arī nav mājā. Vai tu nevari pa to laiku manu kaķi pievākt?

Pievācu kaķi. Un, kad Ervīns man jautāja, vai viņš nevarot atnest savas deviņas baltās pelītes, jo viņš arī braucot uz nometni, sacīju:

-        Tu gan esi jau trešais. Bet nu nes vien tos dzīvnieciņus pie manis. Tad divas nedēļas būšu zooloģiskā dārza direktors.

Kad pārnācu ar dzīvnieciņiem, māmiņa sasita plaukstas un iesaucās:

-        Kā tu tos visus pabarosi, un dzīvoklis taču smirdēs!

-        Nekas, es atbildēju, gan jau viņi visi kopā sadzīvos.

Naktī pamodos. Kaķis bija izlēcis pa vaļējo logu. Skaistulis, mans papagailis, bija to pamanījis un bļāva tam pakaļ savu veco saucamo: "Nejēga, nejēga." Tikko spēju tos nomierināt.

Labs sākums zooloģiskā dārza direktoram!

Nākamajā dienā izskraidīju puspilsētas, meklēdams Pētera kaķi. Vakarā ieraudzīju, ka viņa melnbaltā aste nozūd miesnieka veikala durvis. "Ja kakis kadu asinsdesu aprīs," es domāju, "man par to būs jāsamaksā no savas krājkases." Džinos pakaļ, aizlēcu aiz veikala letes, un, tikko gribēju satvert kaķi, man paslīdēja kāja, un es ar abām rokām iegrābos lielajā tauku podā. Bija liels troksnis. Pārdevēji man negribēja ticēt, ka es vēlējos tikai izglābt desas. Nakti ieslēdzu kaķi gaitenī. Šoreiz tas uzlēca tikai uz cepuru pakaramā un norāva māmiņas lietussargu. Bet vairāk kaķis neko neizdarīja. Toties notika kas cits.

Gulēju nemierīgi, jo laiku pa laikam prātā ienāca kaķis, ka tas atkal neizlec pa logu. Klausījos. Šķita, ka istabā kāds zāģētu ar mazu zāģīti. Paberzēju ausis neko nelīdzēja. Mazais zāģītis tumsā turpināja savu: šr-šr-šr.

No rīta pastāstīju to māmiņai.

-Alfi, tu ar saviem dzīvniekiem… Kas zina, ko tu naktī esi saklausījis, tu jau esi galīgi sajucis!

Bet es skaidri dzirdēju. Varbūt kāds gribēja nozagt dzīvniekus? Ko tad teiktu mani draugi! Palūkojos zem gultas, aiz skapja. Nekā. Nolēmu šonakt uzmanīt. Kaķis atkal palika gaitenī. Visas cepures un lietussargus biju noņēmis. Kaķis uzlēca uz bēniņiem un nogrūda lejā veļas grozu. Tas notika pašā nakts vidū. Pamodos un atkal izdzirdēju zāģēšanu. Pavisam skaidri. Un tomēr neko neatradu.

Toties māmiņa gan kaut ko atrada. Slaukot istabu, viņa no palodzes apakšas izslaucīja veselu riekšavu koka putekļu.

Ko tas nozīmē? viņa man jautāja.

Es paraustīju plecus. Māmiņa pētīja un atklāja grīdā spraugu dūres lielumā.

Nakts zāģētājs! es iesaucos. Kas tas varētu būt?

Trešajā naktī, kad kaķis nepārtraukti slējās pie durvīm un grabināja rokturus, es atklāju nakts zāģētāju. Zelta kāmis bija izrāpies no sava mājokļa, tupēja zemē un ar saviem asajiem zobiem greba koku. Kad gribēju viņu saķert, viņš man šausmīgi iekoda rokā. Es viņu pacēlu ar ogļu knaiblēm gaisā.

-Alfon, ar dzīvniekiem tā vairs nevar turpināties, māmiņa sacīja, tie sabojā mūsu dzīvokli, un gulēt vispār vairs nav iespējams. Tev kaut kas jāizdomā. Starp citu, vai tu viņus arī esi kaut reizi pabarojis?

Ak tu mīļo stundiņ, to es biju pavisam aizmirsis! Atnesu turziņas, kuras biju saņēmis no Pētera, Ervīna un Bruno. Kuram katra turziņa bija domāta? Biju te kaut ko arī atzīmējis. Šeit bija rakstīts "Daudz piena", tur "Burkāni ir labi", šeit atkal "Cietu sausu maizi". Gudroju un gudroju. Tomēr, kas kuram pienācās, nevarēju sagudrot.

"Piens ir balts," es domāju, "tas noteikti baltajām pelītēm." Zelta kāmis mīl cietas lietas, tas dabūs cieto maizi un kaķis burkānus. Laikam tomēr dzīvnieciņiem ēdamais ne visai garšoja. Nākamajā reizē devu zelta kāmim pienu, kaķim cieto maizi un pelītēm saknes. Šoreiz dzīvnieki nebija mazāk izvēlīgi. Jo mazāk tie ēda, jo mežonīgāki kļuva. Kaķis staigāja virtuvē pa galdu un aprija pusmārciņu maltās gaļas, ko māmiņa gribēja cept mums vakariņās. Zelta kāmis izkoda kartona vākā, ko biju pārklājis viņa alai, spraugu, un sagrauza mūsu dīvānam vienu kāju. Skaistulis, mans papagailis, kurš parasti ir ļoti lēns, daudzo dzīvnieku dēļ kļuva pavisam mežonīgs. Tas kliedza visu dienu: "Nejēga, nejēga" un "Lasās prom, lasās prom". Es to vairs galīgi nevarēju izturēt, bet tāpēc vien, ka netiku galā ar dzīvniekiem, nedrīkstēju arī padoties.

Nākamo nakti, pēc tam, kad viss ēdamais bija noslēgts, ieslodzīju kaķi virtuvē. Neko vairāk kaķis arī neizdarīja. Tikai tējkannu bija nogrūdis no pavarda. Ar zelta kāmi gribēju rīkoties sevišķi gudri. Ieslodzīju to būrī pie Skaistuļa.

-    No šī stiepļu režģa tu neizkļūsi, es sacīju un padraudēju kāmim ar dūri. Tas paskatījās manī ar savām mazajām, melnajām ačelēm, kuras iegrimušas brūnajā kažociņā kā pērles, un man šķita, ka zelta kāmis par mani smejas. Skaistulim nepatika apakšīrnieks. Viņš sēdēja uz augšējā stienīša un blenza lejup uz kāmi. Naktī notika šausmīgs teātris.

Zelta kāmis bija sagrauzis koka līstis, tās sabruka, un Skaistulis lidinājās pa būri, kapāja ar savu aso knābi kāmja galvu un kliedza: "Lasās prom, nejēga, nejēga, nejēga…" Zelta kāmis par to izrāva papagailim no astes trīs garas spalvas. Bija jau gandrīz rīts, kad tos izšķīru, un mans nakts apģērbs uz muguras bija sasvīdis slapjš. Tieši tajā rītā notika pats ļaunākais. Gribēju pabarot peles.

-   Jūs šeit esat visprātīgākās, es sacīju, jūs tupat savā stikla būrī un tikai mazliet pīkstat. Aiz prieka pietiekami neuzmanījos un apgāzu būri. Kā mazas sniega bumbiņas ar kājiņām baltās pelītes aizskrēja un pazuda dzīvoklī.

-   Palīgā! es kliedzu.

Kaķis jau bija trauksmi pamanījis. Tas tobrīd gulēja uz krāsns. Kaķa acis iedzalkstījās. Vienā lēcienā tas bija no augšas lejā un metās pelēm pakaļ. "Tas visas aprīs, un ko tad!" es izmisis domāju.

-    Fī, es saucu. Indīgas!

Māte virtuvē skaļi iespiedzās. Kas tur noticis?

Steidzos turp. Māmiņa stāvēja uz krēsla. Viņa turēja rokas sejai priekšā.

-    Nes tos briesmoņus laukā! Peles virtuvē! vina iesaucās. Viena baltā pele ieskrēja virtuvē, un kaķis, asos zobus rādīdams, tai pakaļ. Māmiņa iekliedzās vēlreiz. Pele lielās izbailēs rāpās man pa zeķi augšup. Kaķis ķēra, pele novēlās, un kaķis iekoda man kājā.

-   Palīgā! iekliedzos vēlreiz, satvēru slotu un centos izdzīt kaķi laukā pa durvīm. Izdevās. Tikai mazais spogulītis gaitenī saplīsa druskās, tāpēc ka biju aizķēris to ar slotu.

Tagad meklēju pazudušās peles. Māmiņa sēž uz virtuves galda un ātrāk nekāpj lejā, iekams visas peles atkal nebūšot saķertas. Divas man jau rokā, bet kur atradīšu pārējās? Un kaķis? Man būs atkal jāskraida pa visu pilsētu. Un, ja tas atkal iegājis gaļas veikalā, tad it mierīgi varu tūlīt ņemt savu krājkasi līdzi. Zelta kāmis arī pamodies, un es dzirdu to skribināmies ap otru dīvāna kāju. Bet es nevaru pašreiz skriet laukā, jo ar kabatas spuldzīti zem virtuves skapja meklēju baltās peles.

Skaistulis, kam zelta kāmis norāvis asti, kļūst aizvien dusmīgāks. Viņš pieķēries pie būrīša griestu režģa un kliedz: "Alfons nejēga, lasās prom!"

Tādas ir manas brīvdienas. No mājas nekur izkustēt nevaru, jo jāuzrauga dzīvnieki. Ir gan nepatikšanas! Labi vismaz, ka draugi manā uzraudzībā nav atstājuši vēl vairāk tādu dzīvnieku. Un ja nu tie būtu ērgļi, šakāļi vai krokodili! Nē, pietiek jau ar šiem pašiem. Vesela nedēļa vēl ko turēt. Un ko var zināt, kas viss te vēl notiks!

KĀ ES GRIBĒJU APĒST SEŠDESMIT OKAS

-         Visumā, tētis man sacīja, tu tomēr neesi īsts Trīcvaidziņš. Mēs, Trīcvaidziņi, esam tādi kā tas tur. Tētis parādīja uz mūsu drēbju skapi. Bet tu? viņš jautāja.

-        Tu jau arī neesi tāds kā skapis, pat ne puse no tā, es sirdīgi atbildēju. Māmiņa arī gribēja ko pateikt, bet, ieraudzījusi tēva pierē grumbas, nepateica. Tētis salieca roku. Zem krekla izauga īsts kalns muskuļu kalns.

-   Patausti, palūko!

Vispirms paspaidīju ar rādītājpirkstu, pēc tam ar īkšķi. Bet muskuļu kalns bija kā dzelzs.

-   Redzēji? tētis apmierināts noteica. Bet tev?

-        Tagad palūkosim manus, es sacīju un saliecu roku līkumlīkumos.

Tētis to satvēra ar savu stingro roku, un es iekliedzos. Viņš bija saspiedis līdz pašam kaulam.

-   Nekā tev tur nav, viņš sacīja.

Tad arī māmiņa sāka runāt: >

-        Tu nedrīksti tā našķēties, Alfi, galvenokārt jāēd sviests un auzu pārslas…

Auzu pārslu zupa! Man jau pakrūtē sažņaudzās, un es uzmetu lūpu. Un tad sekoja pārējais: vairāk jāēd, vairāk svaigā gaisā, pēcpusdienā jāguļ… Vārdu sakot, pacenties, lai kļūtu par īstu Trīcvaidziņu, tā tētis nobeidza mūsu sarunu. Un es sāku strēbt auzu pārslas, kas peldēja man pa muti kā mazas pelēkas zivtiņas.

"Labi," vakarā, gultā gulēdams, domāju. "Tādi muskuļi nav par ļaunu. Tad varbūt varēšu kādreiz ietēst Bruno, kad viņš mani kaitinās. Un ogles uznesīšu četrus spaiņus uzreiz katrā rokā pa divi."

Kad nākamajā dienā pārnācu no skolas, gribēju, kā parasti, uzsildīt sev pusdienas. Māmiņa tās uzliek uz pavarda, man tikai jāiededzina gāze. Bieži es to aizmirstu, bet šodien nodomāju: "Lai kļūtu par īstu Trīcvaidziņu, izēdīšu šodien visu grāpi tukšu." Uz pavarda atradās grāpis. Liels grāpis. Noņēmu vāku un brīnījos. Tas bija līdz malām pilns olu. Vai tās man visas jāapēd? "Tas noteikti ir izmēģinājums," es domāju, "bet tāds Trīcvaidziņš kā drēbju skapis, tāds ēd arī olas." Es izvārīju tās un sāku ēst. Apēdis trešo olu, biju jau paēdis. Bet es noēdu piecas. Tomēr izskatījās tā, it kā nebūtu apēdis nevienu olu. Izņēmu tās no katla un izskaitīju bija atlikušas piecdesmit piecas olas. Nē, piecdesmit piecas olas es vairs nevarēju apēst, pat ne piecas vairs. Bet, ja olas paliks, būs nepatikšanas.

Māmiņa sacīs: "Tu atkal neko neesi ēdis!" Tētis sacīs: >

"īsts Trīcvaidziņš…" tā, nu jūs jau zināt, ko viņš tad teiks.

Nolēmu likt lietā viltību un, izgājis uz ielas, jautāju Bruno, Pēterim un Ervīnam:

-   Vai jums gribas ēst?

-   Nē, kāpēc? viņi jautāja.

-   Grāpī ir lieliskas olas, un tām jāpazūd.

Draudzības vārdā viņi nāca līdzi, un mēs apēdām vēl krietnu tiesu: Bruno četras, Pēteris divas, Ervīns divarpus un es otru pusi. Nu bija apēstas tikai deviņas, atlika vēl četrdesmit sešas olas. Vienu olu sakapāju un iekaisīju sava Skaistuļa trauciņā. Bet tas arī nav nekāds lielais olu ēdājs.

Tagad man vēl palika četrdesmit piecas. Izgāju atkal ārā un uzvedu augšā veselu baru bērnu. Tie visi kopā noēda septiņpadsmit olu. Kāda maza meitene brēca, ka sāpot vēders. Man tas jau sen sāpēja. Tagad es tiešām vairs neko nespēju izdomāt. Un pašās beigās iemocīju vēl vienu. Tad man bija jāatguļas uz dīvāna un jāiedzer ūdens.

"Kas tās būs par nepatikšanām," es domāju. "Viņi sacīs: "Tagad tev beidzot jākļūst par īstu zēnu, bet tu nevari pat olas apēst.""

Nepatikšanas bija, tikai pavisam citādas. Kad māmiņa pārnāca mājā no darba, gulēju vēl uz dīvāna. Viņa iegāja vispirms virtuvē un uzsauca man:

-   Tu atkal neko neesi ēdis, Alfi, kas no tevis izaugs?

-         Kā, es neko neesmu ēdis? Dažas jau tikai vairs atlika! es sacīju.

-        Nesāc vēl mānīties. Dzirdēju māmiņu virtuvē skandinām traukus. Ne vienu vienīgu ceptu kartupeli neesi apēdis!

"Kā tā ceptus kartupeļus?" sabozies domāju. "Vispirms sešdesmit olas un tad vēl ceptus kartupeļus!"

Tad māmiņa iekliedzās, un skārda vāks nokrita zemē.

-        Kas… tad… tas? Kur olas? Ko tu ar tām esi izdarījis?

-        Ak olas, es sacīju un gribēju tūlīt būt godīgs, tik daudz es kopīgi ar saviem draugiem apēdu, bet vairāk tiešām nevarējām.

Māmiņa stāvēja durvīs un dusmīgi lūkojās manī.

-         Olas, olas, viņa atkal un atkal izsaucās, tās taču bija konservēšanai! Skaistās olas! viņa vēlreiz iesaucās. Uz virtuves galda atradās māmiņas zīmīte: "Uzsildi ceptos kartupeļus un uzsit virsū olu."

Māmiņa turēja zīmīti man acu priekšā. Man vēderā rūca lērums olu, un es domāju: "Tikai vienu vienīgu olu viņa bija man vēlējusi."

Tagad māmiņa atkal pārmet, ka es esot aizmāršīgs un nekad neievērojot, ko man saka. Bet ko lai es daru? Kad vienreiz kārtīgi paēdu, atkal nav labi. Guļu uz dīvāna un skatos uz Skaistuli. Tas tup savā būrī, noliec galvu slīpi un skatās savā trauciņā uz smalki sakapāto olu.

-   Jā, jā, es saku, mums abiem klājas grūti…

.

KĀ ES JĀJU AR KURMI

Klusībā vienmēr domāju: laukos nekā nav; tur nav tehnikas, ir tikai govis, zirgi un suņi, un tie no tehnikas nekā nesaprot.

Šogad lielajā brīvlaikā braucu atkal pie tēvoča Teda un krustmātes Martas.

-    Šoreiz govju kūtī vispār neiešu, sacīju jau pašā sākumā. Pagājušā reizē man bija slikta pieredze ar govju mēlēm.

Tēvocis Tedis smējās.

-    Nāc gan, mums taču ir jauna kūts ar asaku tipa[1]slaucamajām stāvvietām. Tā tev noteikti jāapskata, tu pilsētniek.

Domāju, kā gan tā varētu izskatīties.

Vakarā krustmāmiņa Marta bija izvārījusi nemizotus kartupeļus. Kā tie garšoja ar marinētu siļķi un krējumu! Siļķe laikam tās asaku slaucamās stāvvietas dēļ. Sazin jupis, kāpēc viņiem asakas vajadzīgas! Iedomājos, ka kūts izklāta ar zivju asakām. Bet tad govīm gan nebūtu nekāda prieka uz tām apgulties.

Uz manām asakām jau noteikti nē, es pie tām atstāju pārāk daudz siļķes. Man nepatīk noskrubināt asakas. Vai varbūt viņi piejauc asakas barībai? Varbūt govis labprāt ēd zivju asakas un tamlīdzīgu barību?

Pastāstīju krustmāmiņai Martai un tēvocim Tedim, ka pie mums pilsētā vairs atkritumus ar zirgiem neved, bet gan ar automašīnām. Tām piekabina atkritumu kastes, un auto pats aprij atkritumus. Atkritumu aizvācējiem vairs nav tā jānopūlas.

Krustmāmiņa Marta un tēvocis Tedis nemaz nebrīnījās, kad es to stāstīju. Krustmāmiņa Marta sacīja:

-        Mums šeit ir kombaini, kuri paši rauj iekšā graudus, tos tūlīt samaļ, bet pa augšu jau krīt ārā gatava maize.

Tēvocis Tedis man pamirkšķināja ar aci:

-        Līdz maizītei gan vēl netiek, bet daudz arī netrūkst, un zemniekam vairs nav tā jānomokās.

-        Bet mums ir jauna elektriskā ielu apgaismošana! es lielīgi sacīju.

-         Un mums saimniecībā ir elektriskie slaucamie aparāti, tēvocis Tedis sacīja un vēlreiz man pamirkšķināja ar aci.

Klusībā domāju: "Tik daudz kā pie mums jums tomēr nebūs, un gan jau mēs to vēl redzēsim."

Nākamajā dienā mēs ar tēvoci Tedi devāmies uz jauno govju kūti. Tajā bija glīti un tīri kā slimnīcā.

-        Šeit govis mitinās līdz ziemai un dod vairāk piena nekā vecajās un tumšajās kūtīs, tēvocis Tedis sacīja, pakasīdams kādai lielai govij pieri.

Es sargājos pieiet tik tuvu. Savas pieredzes dēļ ar govīm. Bet, tā kā negribēju to likt manīt, sacīju:

-        Nūjā, jums šeit saimniecībā ir skaista govju kūts, tas tiesa, bet tā tomēr ir jocīga. Un kur jūs ņemat zivju asakas?

Tēvocis Tedis izbrīnījies paskatījās manī.

-   Ko tad mēs lai darītu ar zivju asakām?

-        Nu jaunākā zinātne; tu taču man pats stāstīji, ka slaukšanai jums vajadzīgas zivju asakas.

Pirmajā mirklī man šķita, ka iemaurojas vērsis. Bet tas bija tēvocis Tedis, kurš tik skaļi smējās.

-        Droši vien marinēto siļķu asakas? Ar tām tad kutinām pienu ārā, vai ne? Ak tad tādas tās lietiņas!

Tēvocis Tedis smējās tik skaļi, ka aizrāvās elpa un govis zinātniskajā kūtī, ausis saslējušas, pagriezās pret mums.

Biju no tiesas apvainojies. Tēvocis Tedis uzsita man uz pleca ar roku, kas bija tik plata kā lāpsta.

-        Zivs asaku tipa slaucamās stāvvietas, Alfon, tā ir tā jaunā zinātne. Ar tās palīdzību mēs izslaucam govis ātri un tīri; stāvvietas tā izkārtotas kā zivij asakas. Vai tad tu par to neko nezini?

Ar savu atkritumu automobili un jauno ielu apgaismojumu biju varen skaisti izgāzies.

Arī viņiem ciemā notiek visādi brīnumi, un es jau paredzēju, ka piedzīvošu krietnas nepatikšanas.

Ciema skolas skolēniem arī ir vasaras nometne. Es viņus apciemoju, jo dažus jau pazinu no iepriekšējām brīvdienām un kopā ar viņiem rotaļājos. Un, lai viņi pārliecinātos, ka neesmu nemaz tik dumjš, sacīju jau pašā sākumā:

-        Jums šeit ir ļoti skaista kūts, un zivs asaku tipa stāvvietas ir visjaunākā zinātne. To teikdams, es savilku tādu grimasi, it kā tas man nebūtu nekas jauns.

Kādu dienu pie manis atnāca Villijs, agronoma dēls. Viņš gribēja man pastāstīt kādu labu vēsti.

-    Rīt ejam apskatīt kāpuru un kurmi.

Ar to nu viņiem neizdosies mani pārsteigt!

-         Pff, es novilku, kāpuri un kurmji man nav nekas jauns; mums jau skolā arī bija. Kurmis mums novietots kastē aplūkošanai.

Villijs acis vien iepleta.

-        T-jā, es uzpūtīgi sacīju, neiedomājieties, ka tikai jūs vien kaut ko spējat.

Nākamajā dienā Villijs sacīja pārējiem bērniem:

-Alfons jau pazīst kāpuru un kurmi.

Visi brīnījās. Saimniecības pagalmā atradās traktori un nezin kāpēc daudz cilvēku. Kāds traktorists mums visu izskaidroja: kuras mašīnas pašas novāc kartupeļus, kuras kukurūzu un kuras bietes. Bija arī viens kombains. Tas bija gandrīz tikpat liels kā mūsu māja, un es jau varēju iedomāties, kā pa augšu nāca ārā maize.

"Diez kas vēl būs?" es domāju. "Pāris raibu kāpuru un izbāzts kurmis? Tad es izstāstīšu, kāpēc kurmis ir akls un kāpēc tam tādas lielas lāpstveida ķepas."

-   Lūk, tas ir kāpurs, skaidroja traktorists.

Skatījos, skatījos, bet nevarēju kāpuru ieraudzīt.

-   Kur ir kāpurs? es klusiņām jautāju Villijam.

-    Tur taču! viņš, par traucējumu saīdzis, atrūca.

-   Kur tad? es čukstēju.

-Vai tu neteici, ka pazīsti kāpuru? Villijs vēl īdzīgāk atčukstēja. Es tikai piesardzīgi pamāju ar galvu.

Mēs stāvējām pie milzīga traktora, kurš brauca pa platām ķēdēm.

-        Ar šiem kāpuriem var pārbraukt vispurvainākās augsnes.

-         Deviņi pērkoni, kas par varenu kāpuru! Tas ar savu ziloņa spēku varētu pilsētā mūsu māju noslaucīt no zemes virsas!

-   Un tas ir kurmis, slavenais piekabju vilcējs.

Bet tur nebija nekāds kurmis, tur bija traktors, kuram varēja piekabināt daudz agregātu.

Nesacīju neko. Ko tad, ja es būtu vēl kaut ko izteicis! Traktorists mani uzrunāja:

-         Esmu dzirdējis, ka tu jau pazīstot kurmi. Iespējams, ka tu pilsētā politehniskajās nodarbībās par to kaut ko būsi dzirdējis. Varbūt esi pat uz tā jau sēdējis?

Es pamāju. Negribēju atzīties, ka nepazīstu arī jauno tehniku, kuru sauc par kurmi un kāpuru.

-        Nu tad kāp augšā! jaunais traktorists smiedamies sacīja.

Kaut jel…

Saspringti rāpos uz traktora.

-        Tagad izlaidīsim vienu tūri abi… Uzmin šeit kāju… tā, sviru augšā… Turi stingri stūri!

-   Es… es taču vēl ne…

Motors ietarkšķējās, un dzelzs kurmis lēnām sāka kustēties. Man līdzās stāvēja traktorists un palīdzēja turēt stūri.

-Atlaid lēnām kāju, viņš skaļi sacīja.

Es biju ļoti uztraucies un atrāvu to pēkšņi. Tad kurmis palēcās krietnu gabalu uz priekšu kā tīģeris, uzklūpot zaķim.

-        Sasodīts! es vēl izdzirdu; tad traktorists nokrita no kurmja. Bet es sēdēju uz tā, un kurmis traucās prom. Tas izmeta lielu līkumu, un es redzēju, ka bērni bēg uz visām pusēm. Ieraudzīju Villija platās acis un pavērto muti. Un vēl izdzirdu, ka traktorists kliedza:

-   Bremzē!

Bet kā lai bremzēju, ja nezinu, kur atrodas bremze.

Tā kurmis pukšķēja ar mani prom pa ciema ielu, tad pa lauka ceļu taisni uz laidaru. Pie laidara govis saskrēja barā un mēmi lūkojās manī. Ar vienu aci vēl ieraudzīju, kā tēvocim Tedim no rokām izkrīt lielās dakšas. Turējos pie stūres un sacīju:

Beidz taču skriet, kurmi, jel apstajies, nobremzējies, beidz taču!

Kur vien kurmis ar mani traucas, kladzinaja vistas, it kā tām pakaļ dzītos simts vanagu. Tās klaigādamas lēkāja gar žogiem uz augšu un lidinājās augstu kokos. Kāds pinkains suns brīdi skrēja man līdzās, mēģināja iekost riteņos, bet, kad ar saviem līču loču pagriezieniem gandrīz uzbraucu tam virsū, tomēr ierāva asti.

Viss ciems bija uztraucies. Krustmāte Marta skatījās pa logu, kad braucu cieši garām mājai, un es izdzirdu, ka viņai no rokām izkrīt šķīvis un saplīst uz  akmeņiem.

?

"Viņiem nāksies izsaukt ugunsdzēsējus," ar asarām acīs domāju. Pašlaik bijām jau izbraukuši no ciema, un lauka ceļš tuvojās beigām. Mēģināju pavilkt vienu otru sviru un piemīt dažus pedāļus. Kurmis tikai rūca un sāka skriet aizvien ātrāk. Tālumā bija redzams liels mežs. Kurmis strauji tuvojās mežam. Pamēģināju stūrēt, bet, lai kā grozīju stūri, kurmis tikai skrēja uz mežu. Biju jau tuvu raudām. Pēkšņi līdzās iznira traktorista sasarkusi seja, un es izbijos divtik. Viņš brauca uz veca, sagrabējuša divriteņa. No pieres viņam lija sviedri. Kad traktorists bija piebraucis pavisam tuvu, viņš nolēca no divriteņa, metās mums pakaļ un vienā lēcienā atradās augšā pie manis.

Blub… blub… traktors apstājās, un traktorists pārskaities lūkojās manī.

-   Vai es slikti braucu? nedroši pajautāju.

-   Domāju, ka pazīsti kurmi, pats taču stāstīji!

-   Bet es domāju īsto.

-   Vai šis varbūt ir neīsts?

Traktorists jau bija nomierinājies un paplikšķināja savu traktoru, kā tēvocis Tedis plikšķināja govis, kuras deva visvairāk piena.

-         Nē, bet es domāju īstu kurmi, tādu, kurš sarok kurmju rakumus, kurš ir akls un kuram ir lielas ķepas rakšanai.

-   Ak tu mīļo debestin! traktorists iesaucās un noslaucīja sviedrus no pieres.

Kamēr braucām caur pilsētu atpakaļ traktorists uz sava dzelzs kurmja, bet es ar sagrabējušo divriteni, kam nebija gandrīz vairs neviena spieķa, man bija gan ko pārdzīvot.

Nemaz negribu rakstīt, kas viss man nebija jādzird.

Vispirms jau no Villija. Arī no pārējiem ciema bērniem. Viņi tagad'saka: "Tam gan nav nekādas sajēgas par tehniku. Pat kurmi no kurmja neprot atšķirt. Un, kur kurmim atrodas bremze, to jau zina katrs otrās klases skolēns."

No mājām saņēmu bargu mūsu pulciņa padomes priekšsēdētāja Pētera vēstuli. Biju viņam aizrakstījis, ka esmu braucis ar kurmi. Visu pārējo ar gudru ziņu noklusēju. Savā vēstulē viņš atbildēja: "Ka tu, Trīcvaidziņ, proti jokot, ir zināms. Bet, ka ar kurmi var braukt, to mēģini iestāstīt nākamajā bioloģijas stundā, lai mums visiem būtu par ko pasmieties. Lielībnieks tāds! Kurmji ir pārāk mazi braukšanai, turklāt tiem ir kājas, nevis riteņi." Tagad mani nekur neieredz. Labāk vispār vairs nerunāšu. Nupat te uz laukiem ir pārāk daudz zinātnes. Bet klusībā esmu pārdomājis, vai kādreiz vēlāk nepārcelties uz laukiem un nekļūt par visu lopu mītņu un asaku tipa stāvvietu priekšsēdētāju vai kāpuru un kurmju vadītāju.

KĀ ES SAJAUCU PIONIERU ĶĒDI

Mums notika pionieru pulciņa sanāksme. Harijs, mūsu vadītājs, nāca ar priekšlikumu: "Kā būtu, ja mēs organizētu pionieru ķēdi?" Mēs nezinājām, kas tā tāda. Un Harijs paskaidroja: ja mums kādreiz jāsapulcējas ļoti steidzīgi, ļoti svarīgā jautājumā, tad Pēteris, mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs, dos signālu un mēs aizskriesim cits pie cita, lai ļoti īsā laikā varētu sanākt visi kopā. Mēs bijām sajūsmā. Luīze saņēma uzdevumu izplānot pionieru ķēdi.

Pēc dažām dienām viņa ieradās ar lielu lapu. Mēs sastājāmies ap galdu, un Luīze mums visu izskaidroja. Es biju piektais. Pie manis bija jānāk Bruno. Man savukārt jāskrien pie Luīzes un Ervīna.

Ko mēs darīsim nakti, kad namu durvis slēgtas? es jautāju.

Pēteris sacīja:

-Alfonam pilnīga taisnība: tādam gadījumam mums vēl kaut kas jāizdomā. Tavs priekšlikums, Trīcvaidziņ?

Bruno sauca: Ņemsim akmeni un sviedīsim logā.

Es atcerējos Matnera kundzi un iesvārstīto akmeni un sacīju:

-    Bruno ir traks, tad taču iznāks nepatikšanas.

Visi klaigāja cits caur citu. Daži sacīja, lai es iztiekot bez apvainojumiem, citi domāja, ka man taisnība. Tad es pateicu vislabāko priekšlikumu.

-         Pietiks ar svilpienu, es sacīju, katrs lai kaut kā īpaši pasvelpj nākamajam.

-    Es neprotu svilpot, Luīze iebilda.

Tad nolēmām, ka Luīzei jādzied. Lielākajai daļai meiteņu būs jādzied.

-         Nākamajā izbraukumā meitenēm jāmācās svilpot, Harijs smiedamies paziņoja.

Visus sadalījām un nopriecājāmies, ka mums iznākusi laba pionieru ķēde. Nobeigumā Harijs mums sacīja:

-        Varbūt uzrīkošu izmēģinājuma pasākumu, lai redzētu, vai viss izdodas, kā vajag. Un tam jāizdodas arī. Jūs zināt, nopietnā brīdī pionieriem veikli jābūt savā vietā.

Kad šķīrāmies, klusu vēl pajautāju Harijam:

-   Vai tu nakts izmēģinājumu arī organizēsi?

Taču Harijs neko neatbildēja. Viņš tikai pamirkšķināja man ar aci. Tas var nozīmēt visu ko.

Tajā vakarā sakravāju savu mugursomu.

Māmiņa gluži izbrīnījusies jautāja:

-    Ko tu tur dari, Alfi?

Izstāstīju par pionieru ķēdi. Tētis bija par to sajūsmināts. Viņš sacīja, ka viņu cīņas grupā arī tāda esot. Bet tētis domāja, ka var iztikt bez mugursomas.

-         Kas zina, uz cik ilgu laiku mēs tiksim steidzīgi saaicināti: varbūt uz dienām četrām, piecām, teicu.

Māmiņa uztraucās: >

-   Ja uz tik ilgu laiku, tev taču jāņem līdzi tīra veļa.

Viņa piekrāva man paprāvu mugursomu. Varbūt māmiņa tam visam nemaz nenoticēja un gribēja tikai mani izjokot, padarīdama mugursomu tik smagu, ka tik tikko varēju to pacelt. Jo vēl pēc tam viņa piekodināja:

-    Un vakarā notīri labi savas kurpes, Alfi, ja gadījumā jums nakti notiek pionieru ķēde: no rītiem tu bieži tam esi par laisku.

Tajā vakarā ilgi gulēju nomodā un klausījos. Bet nekādu svilpienu nesagaidīju. Arī nākamajā vakarā ne. Un aiznākamajā vakarā ari ne. Kad ieraudzīju Hariju, pačukstēju viņam: Kā ar pionieru ķēdi? bet viņš tikai mirkšķināja acis.

Taču astotajā dienā pulksten pusdesmitos vakarā (es tieši paskatījos pulkstenī) atskanēja svilpiens. Dzirdēju to pavisam skaidri. Kad pieskrēju pie loga un paskatījos lejā, neviens nebija redzams. Bruno jau laikam bija aizsteidzies tālāk uz skolu.

Ieskrēju istabā, kur tētis māmiņai atprasīja skolas uzdevumus. Vina mācās neklātienē.

-   Pionieru ķēde darbojas, es iekliedzos, man jādodas prom.

Māmiņa bija neapmierināta, ka tika traucēta skolas uzdevumu veikšanā. Bet tētis sacīja, ka viss pārējais jāatliek, ja esot tik svarīga lieta.

Māmiņa apzieda man dažas sviestmaizes un piekodināja, lai nepaliekot pārāk ilgi, jo esot jau tumšs. Tētis man vēl pasteidzās iedot savu kabatas spuldzīti, un tad ar mugursomu plecos es metos prom, bet tūlīt pat biju atpakaļ pie durvīm. Piezvanīju. Māmiņa atvēra.

-   Tiklīdz sāku mācīties, tu jau atkal traucē. Alfi, vai tava pionieru ķēde beigusies?

Biju tikai aizmirsis mājas atslēgas. Tad skrēju, kā pionieru ķēdē paredzēts, pie Luīzes.

Protams, viņas māja jau arī bija aizslēgta. Es uzsvilpoju. Mans signāls bija dažas rindiņas no dziesmas "Pagāja nakts". Augšā, otrajā stāvā, dzīvoja Luīze, bet logi joprojām palika tumši. Svilpoju vēlreiz, vēlreiz un vēlreiz. Aizvien skaļāk. Citādi Luīze dzird itin labi. Ja klasē kāds grib pateikt priekšā un pavisam klusu čukst, tad gan viņa šņāc: "Esi godīgs!" Bet tagad, kad tas ir vajadzīgs svarīgam uzdevumam, viņa ir kurla. Svilpoju aizvien skaļāk. Atvērās kāds logs.

-    Piedodiet, es ātri saucu, tas ir steidzami. Vai jūs nevarētu paziņot Luīzei Sallinai. Darbojas pionieru ķēde, un Trīcvaidziņš svilpo.

-   Es nekā nesaprotu, kāda balss atbildēja. Kas par Luīzi?

-    Seit taču dzīvo Luīze Sallina!

-   Te nedzīvo nekāda Sallina un Luīze jau nepavisam.

-    Dzīvo gan! es šaubīdamies kliedzu.

Blīkš, logs aizcirtās. Paņēmu tēta kabatas spuldzīti un apgaismoju numuru. 82 biju sajaucis ar 32 un nevietā svilpojis. Aizskrēju līdz pareizajam mājas numuram. Otrais stāvs. Gaisma. Svilpoju, bet logs netika atvērts. Svilpoju vēl biežāk un skaļāk. Kāds vīrietis, kurš kaut ko veda saitē, apstājās man līdzās.

-    Klausies, es jau labu brīdi eju tev nopakaļ. Visur tu svilpo un traucē ļaudis. Izbeidz to.

Baltais ērms, ko viņš vadāja sev līdzi un kas tumsā izskatījās pēc aitas, apstājās man līdzās, un jutu gar savām biksēm notekam kaut ko siltu.

-        Fī, nelabais, jūsu suņaita nepieklājīgi uzvedas. Es iededzu kabatas spuldzīti.

-   Man loti žēl. Pēkšņi vīrietis kļuva loti laipns. -

Mans Siamas garspalvainais parasti nevienam tā nedara, izņemot ļaudis, kuri tam ir patīkami.

Es viņam pastāstīju, kādēļ svilpoju. Vīrietis ar balto suni man piebiedrojās. Svilpojām abi reizē. Iznāca diezgan skaļi. Pie Luīzes loga neviens neparādījās. Toties atvērās uzreiz divi citi logi.

-        Paskatieties jel kāds pavecs vīrietis un viens jauns murmulis visu vakaru svilpo pie mūsu mājas. Klu-su!

Grasījos pajautāt pēc Luīzes Sallinas, bet vairs nepaspēju. Ūdens šalts ķēra otru, vēl sauso bikšu staru. Viņi no augšas bija uzgāzuši mums virsū kādu podu.

Tad vīram ar suni pietika. Paliku viens un neuzdrošinājos vairs svilpot.

"Varbūt," man iešāvās prātā, "aizskriet vispirms pie Ervīna. Kad būšu viņu iesaistījis pionieru ķēdē, aizsūtīšu pēc Luīzes. Lai aplaista viņu arī."

Ervīna māju atradu tūlīt. Bet mana svilpošana neko nelīdzēja. Lejā, blakus nama durvīm, viesnīcā spēlēja kapela. Tā spēlēja tik skaļi, bet mani svilpieni bija tik vāji, ka Ervīns noteikti neko nedzirdēja. Pienāca atkal kāds vīrietis, šoreiz no viesnīcas.

-   Te ir viesnīca "Vīnkopju lepnums".

-        Kas par to, es saskaities sacīju, man tas nemaz neinteresē.

-        Toties man gan, jo šajā viesnīcā es šodien svinu kāzas! Viņš lūkojās manī. Un tu esi viens un noskumis. Šajā dienā neviens nedrīkst būt noskumis.

Vīrietis melnajā uzvalkā uzdāvināja man vienu marku. Negribēju to pieņemt, jo pildīju dienesta pienākumus: to varēja uzskatīt par kukuļņemšanu. Bet viņš mani pat nelaida pie vārda.

-   Ņem jel un priecājies. Pauls Kafka taču šodien svin kāzas ar visskaistāko meiteni pasaulē.

Ar to man tiešām nebija līdzēts, jo Luīze un Ervīns mani nedzirdēja. Aizlavījos līdz skolai, mūsu satikšanās vietai. Vini atkal sacīs: Alfons Trīcvaidzinš slikti izpilda savus pioniera uzdevumus, un Pēteris, mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs, slepeni rādīs man dūri.

Bet arī skolā un tās apkārtnē valdīja pilnīgs klusums. Gaidīju labu brīdi, neviens nenāca. Pēkšņi sajutu, kā manī ieperinās šausmīgas aizdomas. Bruno mani gribējis tikai izmuļķot. Jā, to viņš bija izdarījis mani ar svilpienu piemānījis. Mūžīga atriebība, es tumsā skaļi nosacīju un gāju mājā.

-   Kā veicās, Alfi? māmiņa jautāja.

Norādīju uz savām slapjajām biksēm.

-        Vienreiz suns, otrreiz ūdens. Turklāt kāds Kafkas kungs precē visskaistāko meiteni pasaulē.

Tā stāstot, skandināju savu vienas markas gabalu.

Māmiņa iepleta acis. Tētis atzina, ka man taisnība.

-        Tiešām, Pauls Kafka no kaimiņu brigādes šodien svin kāzas. Tur ieradusies visa brigāde. Bet kā tu to zini?

Es vairs neatbildēju un klusu aizgāju gulēt.

Nākamajā rītā Bruno mani sastapa pie stūra.

-   B-rīt, viņš nevainīgi sacīja, traka diena šodien!

Neatbildēju un klusībā viņu ienīdu.

Bruno kļuva nemierīgs.

-    Kas noticis, Trīcvaidzin?

-        Ja tu iedomājies, ka ar svilpšanu vari mani sakaitināt, tad maldies. Neesmu iekritis, kā tu varbūt domāji, ha! Paliku mierīgi gultā.

Bruno izbrīnījies skatījās manī. Pienāca Luīze.

-Alfons runā pavisam aplam, Bruno viņai tūlīt stāstīja.

-   Tu labak klusē, es sacīju Luīzei, neguli tik cieši un turi ausis vaļā!

Nākamajā starpbrīdī Bruno un Luīze sūdzējās Pēterim, ka es viņus apsaukājot.

Pēc tam mums notika bioloģijas stunda. Filkendorfa kungs bija atnesis mums putnu uzņēmumus un spēlēja priekšā skaņuplati ar putnu balsīm. Lakstīgala un strazds, dzeltenā stērste un vālodze.

Pēkšņi izdzirdu savu pionieru ķēdes svilpienu. Paskatījos uz Bruno. Bet viņš nesvilpa. Vēlreiz atskanēja svilpiens. Pielēcu kājās.

-    Pionieru ķēdīte! es iesaucos.

-        Tā svilpo strazds. Tieši ap šo laiku jūs viņu bieži varat dzirdēt. Filkendorfa kungs beidza paskaidrot un nopietni lūkojās uz mani.

Pēteris pacēla roku.

-   Trīcvaidziņš šodien visu dienu ir nemierīgs.

Daži rādīja, ka man neesot visi mājā.

Jā, putniņš mani bija izjokojis. Es par to nevienam nestāstīju lai viņi par mani smietos, ja?

Ar Bruno norunājām jaunu signālu. Par pūšamo instrumentu izvēlējāmies lejkannu. Šādi pūtieni izklausās kā lauvu rēcieni. Un lauvu mūsu pilsētā nav tik daudz kā strazdu. To nevarēšu sajaukt.

-        Pionieru ķēdīte ir lieliska lieta, es sacīju Bruno, kad tu man kādreiz naktī signalizē, uzvelc ūdensnecaurlaidīgas bikses.

Bruno, domādams, ka es vēl aizvien uz viņu dusmojos, gāja prom un iztālēm vēlreiz parādīja, ka man neesot visi mājā. Turklāt es tiešām gribēju viņam tikai palīdzēt. Tā ir samaksa par draudzību!

KĀ ĒS MĀCĪJOS PIEKLĀJĪGI NUZVESTIES

Rudens brīvdienas atkal drīkstēju braukt pie vecmāmiņas un vectētiņa.

-        Teikšu tev tikai vienu, Alfi, uzvedies pieklājīgi. Es tiešām nezinu, kas ar to zēnu pēdējā laikā notiek!

Māmiņa stingri manī paskatījās, un es pamāju ar galvu. Tētis tikai noņurdēja. Ko tas nozīmēja, nevarēju atšifrēt.

-        Jā, māmiņa vēl piebilda, pienācis laiks, lai tu iegaumētu pieklājības likumus, lai atvērtu vecākiem ļaudīm durvis, lai neturētu rokas kabatās, ar kādu sarunājoties, lai nogaidītu, kamēr tiec uzrunāts, un tā tālāk.

Pat stacijā, kad atgāja vilciens, māmiņa man nosauca pakaļ:

-        Dari man to prieku, Alfi, esi pieklājīgs, tas ir ļoti svarīgi!

"Labi," es nodomāju, "papūlēšos." Un es papūlējos. Bet jājautā, kas tur iznāca. Vai tas ir taisnīgi?

Tagad gribu pastāstīt par savu pieklājību un kas man no tās parasti iznāca. Sākās jau tūlīt vilcienā. Bijām kādu brīdi braukuši, un man iešāvās prātā: "Pamēģini tagad uzvesties pieklājīgi un ielaid mazliet svaiga gaisa." Atvēru logu un vēlīgi paskatījos visapkārt.

-    Sasodīts! kāds kungs burkšķēja. Ko tas nozīmē? Velk kā caur skursteni, neiedomājami!

Labs iesākums tai pieklājībai. Turpmāk vairs vilcienā sevišķi pieklājīgi neuzvedos un viss bija labi.

No stacijas uz mazo pilsētiņu jābrauc ar autobusu. Man atkal uznāca stulbums, un es gribēju uzvesties sevišķi pieklājīgi. Nogaidīju, kamēr visi bija iekāpuši. Gribēju iekāpt kā pēdējais, pieklājīgākais. Autobuss aizbrauca, un es nepaguvu iekāpt. Es vēl paskatījos uz šoferi, bet viņš draudēja man ar pirkstu un caur logu sauca:

-   Kas par rotaļāšanos pie autobusa, ej citur rotaļāties!

-   Es taču pieklājīgi gribu braukt līdzi! es kliedzu.

Bet šoferis to vairs nedzirdēja. Varēju kādu stundu

gaidīt nākamo autobusu.

Vecmāmiņa un vectētiņš ļoti priecājās, kad nācu. Pie sevis nodomāju: tu laikam pašlaik pārāk pieklājīgi neuzvedies, tad jau viss iet labi. Bet man iešāvās prātā māmiņas vārdi un klusībā nodomāju: "Kaut kas jau atkal notiks tu kļūsti pieklājīgs." Pie vecmāmiņas un vectētiņa dzīvoju labprāt. Viņi izpilda visu, ko es vēlos. Vecmāmiņa zina, ka labprāt ēdu magoņmaizītes. Viņa bija izcepusi kūku, tik platu kā galds un biezu, biezu. Vecmāmiņa ielēja no zilās kannas kafiju.

-   Uzmanies, zēn, būs karsta!

Ak, nu bija atkal izdevība uzvesties pieklājīgi. Pielēcu kājās un veikli iedzēru pa malkam no vecmāmiņas un vectētiņa tasītes.

-        Nav karsta, tieši, kā vajag, varat dzert, es sacīju. Un es priecājos, cik pieklājīgi biju uzvedies.

Vectētiņš ļoti savādi uz mani paskatījās.

-    Kas tev, Alfon, noticis?

-   Tja! es atbildēju.

Bet vecmāmiņa šūpoja galvu. Vai tikai mana pieklājība tomēr bija labi izdevusies? Pēc kafijas novācām galdu.

-    Iešu pēdējais, es sacīju.

Māmiņa taču bija teikusi, ka zēniem nenākas spiesties pa priekšu.

-         Kāpēc pēdējais? vecmāmiņa dusmīgi jautāja. Laikam par smalku esi kļuvis, lai palīdzētu traukus iznest? To lai izdara tavi vecie vecvecāki, bet tu sutināsies atzveltnī! Tūlīt ņem kannu un veikli pa priekšu!

"Jauka pieklājība," es rūgti nodomāju. "Vienmēr nokļūstu nepatīkamā stāvoklī."

Vectētiņš laikam manīja, ka man ir slikta oma.

-        Pēc kafijas iesim pastaigāties, varēsi atkal apskatīt mūsu veco pilsētu, un viss būs kārtībā, vectētiņš sacīja.

Kā bija teikusi māmiņa:

-        Nespiedies starp ļaudīm, bet ej ārējā malā, un, kopā ar dāmu ejot, Alfon, jāiet kreisajā pusē, to jau tev arī laiks iegaumēt. Lai gan vemāmiņa irmana mīļā vecmāmiņa un nekāda dāma, aiz tīras pieklājības tomēr gribēju iet viņai kreisajā pusē. Bet tur jau gāja vectētiņš. Paraustīju viņu aiz piedurknes.

-   Lūdzu, pārej otrajā pusē, es sacīju, te man jāiet.

Vectētiņš atkal savādi paskatījās manī.

-         Kas ar tevi noticis? viņš klusu, bet sirdīgi jautāja. Tu esi savādāks, tāds jocīgs. Galvu kratīdams, viņš tomēr pārgāja otrajā pusē. Tad es turējos vecmāmiņai līdzās kreisajā pusē pieklājīgi un jauki. Tikai, kad nonācām pie lielas peļķes, nezināju, ko lai dara. Aiz pieklājības devos tai pa vidu pāri, visu laiku vecmāmiņai pie sāniem.

-        Alfon, viņa iesaucās, nebrien taču tieši peļķē iekšā! Es īpaši eju tai apkārt, bet tu pa pašu vidu… turklāt vēl aptašķi mani!

-   Es tikai gribēju…

-        Jā, tu tikai gribēji, vecmāmiņa dusmīgi sacīja. Nelabais tajā puikā iesēdies!

Par laimi, pāri ielai nāca vectētiņš Murkelmeijers vectētiņa draugs. Viņi sasveicinājās. Kā māmiņa sacīja: "Gaidi, līdz pieaugušais tevi uzrunā, un nepļāpā nepārtraukti starpā." Turēju rokas aiz muguras un skatījos zemē. Vecmāmiņa man piegrūda. "Aha," es nodomāju, "to tu esi pareizi izdarījis." Vectētiņš Murkelmeijers iekrekšķējās. Un vecmāmiņa, kas nekad tā nerunā, ātri nobēra:

-         Tas puika ir velna apsēsts! Visu dienu nepieklājīgi uzvedas! Kas ar viņu noticis? Vai tu beidzot sasveicināsies ar vectētiņu Murkelmeijeru?

Pacēlu galvu un klusēju. Vispirms taču pieaugušajiem jārunā.

-   Nu, vectētiņš dusmīgi jautāja, vai drīz būs?

Tad es raudulīgā balsī sacīju:

-        Ja vectētiņš Murkelmeijers neko nesaka, es arī neko nedrīkstu teikt.

Tas nu izsauca veselu pārmetumu gūzmu. Bet vectētiņš Murkelmeijers pasmējās un noglaudīja man galvu.

Pēcpusdienā visi klusējām un neviens no mums nebija labā omā. Tikai vakarā kļuva atkal jautri, kad atnāca vectētiņš Murkelmeijers un vectētiņš Pollihs. Viņi katru svētdienu saspēlēja skatu. Man šķiet, ka vecmāmiņai tas nepatīk, tāpēc ka viņi tad kūpina pīpes. Vecmāmiņa gaužas, ka aizkari sadzeltējot. Visi trīs vectētiņi spēlēja un kļuva ļoti jautri. Viņi sauca: "Griez viņam, Pauli!"… "Tavs kuģis grimst, mīļais!"… "Lai iet par visu banku!"

Pa to laiku vecmāmiņa gatavoja maizītes. Tad man radās jauna ideja. "Vēlreiz jāpamēģina būt pieklājīgam, bet ar to tad arī pietiks," es nodomāju. Gribēju izlīgt ar vectētiņu un izturēties pret viņu sevišķi pieklājīgi. Staigāju apkārt galdam un apskatīju pārējo kārtis. Kad nonācu atkal līdz vectētiņam, es viņam iečukstēju ausī: "Vectētiņam Murkelmeijeram ir divi kalpi un divi dūži, bet vectētiņam Polliham visi erceni, trūkst tikai devītnieks un septiņnieks."

Vectētiņš Murkelmeijers uzsita ar dūri uz galda.

-    Lai velns par stenderi paliek! viņš iesaucās tik dobjā balsī, ka loga rūtis nodrebēja. Vispirms tas palaidnis man nesniedz roku un ir mēms kā zivs un pēc tam vēl izspiego manas kārtis.

Vectētiņš Pollihs ar vectētiņu Murkelmeijeru bija vienis prātis, un manam vectētiņam bija krietni jāpapūlas, lai tie viņam noticētu, ka viņš iepriekš neko nav zinājis un nav mani sakūdījis. Viņš bija ļoti noraizējies.

-    Ar to zēnu kaut kas nav kārtībā, visu dienu viņš dara tikai aplamības un tagad vēl ņem un sabojā mūsu jauko kāršu spēli. Taisies, ka tiec laukā!

Izgāju virtuvē un liku uz maizītēm desu. Tad aizgāju gulēt. Atsacījos no sevišķās pieklājības, un viss bija atkal kā agrāk. Mēs sapratāmies, un pie vectētiņa un vecmāmiņas bija jauki.

Tikai, kad pārbraucu mājā, iznāca atkal nelielas nepatikšanas. Māmiņa vicināja man acu priekšā pastkarti. Uz tās pazinu vecmāmiņas rokrakstu.

-    Ko tas nozīmē? māmiņa jautāja un lasīja man priekšā: "Alfonam klājas labi. Tikai kaut kas ar viņu nav kārtībā. Viņš ir tāds jocīgs un nav vairs tik piemīlīgs. Bet varbūt tas vēl pāries."

-   Laikam būsi nepieklājīgi uzvedies, manu zēn? Vai es tev labi neteicu, lai uzvedies pieklājīgi? Kad īsti tu to iemācīsies?

Tas viss taču tādēļ, ka grib būt sevišķi pieklājīgs.

MANS SKAISTAIS PŪĶIS

Kādu dienu Pēteris, mūsu pulciņa padomes priekšsēdētājs, sacīja:

-   Rīkosim pūķu laišanas sacensības. Kas piedalīsies?

Es, protams, pieteicos un daudzi citi arī, un mēs

seši izveidojām komandu. Viena meitene arī pieteicās Luīze. Es sacīju:

-    Meitenēm ir pūķi, bet izgatavot viņas tos neprot. Mēs noteikti neuzvarēsim, ja Luīze piedalīsies.

Bet pārējie nebija ar mani vienis prātis.

Tad tika izsludināti sacīkšu noteikumi. Cik lielam jābūt pūķim, kad satiksimies, un tamlīdzīgi. Klusībā domāju: "Es jau nu gan neiešu klausīties visādos noteikumos. Uzbūvēšu krietni pamatīgu pūķi, un tad viņi redzēs, kā mūsu pulciņš uzvar."

Ervīns arī bija mūsu komandā. Viņš vēlējās, lai mēs visi kopīgi taisītu pūķus. Citi arī tā darīja. Es ne. Es būvēju mājās pats savējo. Un tas iznāca īsts briesmonis. Tik liels kā lokomotīves ritenis. Strādāju pie tā četras dienas un beidzot uzzīmēju tam baismīgu ģīmi, no kura pats nobijos, kad no rīta piecēlos un tas

smmeja no kakta man pretī. Smags tas bija kļuvis, un aste trīs metrus gara.

Pienāca sacīkšu diena. Es vēl visu laiku noslēpumaini klusēju, kad Pēteris un Ervīns, Bruno un Luīze jautāja, kā ir ar manu pūķi. Beidzot Bruno sacīja:

-Alfons nemaz nav uzbūvējis.

Daudz netrūka, ka es būtu pabāzis dūri viņam zem deguna. Redzēs, kas viņiem pašiem tur būs iznācis. Sacīkšu laukums atradās mazliet ārpus pilsētas. Sapulcēšanās bija noteikta laukumā. Iziedams vēl paņēmu līdzi tēta ādas cimdus, lai varētu izturēt spiedienu, kad pūķis ies gaisā. Pie tramvaja pieturas gadījās pirmās nepatikšanas. Konduktore nozvanīja, kad vēl nebiju iekāpis, un nosauca man pakaļ: "Benzīna bākas, lielas gabalpreces un milzu pūķus nepārvadā!" Tad gan es noskaitos! Es taču nokavēšu! Nākamā konduktore bija daudz laipnāka. Toties kāds vecāks kungs ar savu biezzoļu kurpi uzkāpa manam pūķim virsū. Papīrs tā čabēja, ka visi pagrieza galvas un atskatījās uz mani. Pūķa ģīmis sašķobījās it kā uz smiešanos. Mute kārās lejup kā bieza lūpa.

-    Jūs samīdāt manu pūķi! Tā taču nevar! es kliedzu. Vai jūs domājat sacīkstēs uzvarēt ar saviem zābakiem? Tagad pienāca arī laipnā konduktore un sāka ar mani bārties, tā ka man nācās izkāpt vienu pieturu agrāk. Nemaz nepamanīju, ka izkāpjot norāvu arī sava pūķa brīnišķīgo trīsmetrīgo asti. Tikai vēlāk ieraudzīju, ka klāt palicis tikai astes strupucis.

Kad nokļuvu pūķu sacīkšu laukumā, visi uz mani bija nikni. Bruno laiku pa laikam izsaucās:

-    Mums nav pilna komanda… mums nav pilna komanda… tavas vainas dēl!

-    Es taču esmu te, klusu sacīju, un mans pūķis arī ir tīri skaists.

Šķīrējtiesneši, desmitās klases skolēni, pienāca, un viens man sacīja:

-   Ar to krāmu tu netiec pielaists.

-    Krāmu? es saucu. Uztaisi tu tādu! Redzēs, kā jūs tad smiesieties, kad mans pūķis pacelsies piecsimt metru augstumā!

Pēteris klusēdams tikai bargi paskatījās manī. Tas bija liels uztraukums. Pienāca pat skolotāji, un Filkendorfa kungs pateica pēdējo vārdu. Es tiešām tiku diskvalificēts. Nebiju ieturējis samērus un biju ieradies par vēlu.

"Atriebšos," es domāju. "Es viņu palaidīšu! Tad lai vini uz ceļiem lien pie manis, lai uzņemtu mani atkal komandā, bet es zobgalīgi smiešos un sacīšu: "Tagad laidiet vieni paši!""

Sākās sacīkstes. Pūķi lidoja šurpu turpu, kāpa augšup un krita atkal lejā. Nogāju maliņā un gribēju palaist savu pūķi. Lai tik viņi tagad uzmanās! Bet pūķa palaišanai nepieciešami divi. Viens, kurš velk, un otrs, kurš pūķi no aizmugures paceļ. Neviens negribēja manu pūķi no aizmugures pacelt. Tad man nācās to nolikt zemē, uzvilkt tēta ādas cimdus un vienkārši sākt rikšot. Aiz manis brikšķēja un knikšķēja, pūķis necēlās augšup, toties bija vēl vairāk saplīsis nekā iepriekš. Tad nu gan es pa īstam saskaitos. "Tā ir sabotāža," es domāju. Uzmanīgi pakāru pūķi uz sētas, palaidu auklu vaļīgāk un, sasprindzis kā stīga, gaidīju. Tūlīt tas celsies gaisā kā ērglis. Pūķis mazliet noraustījās, un es nokritu gar zemi. Tieši Luīzei pie kājām. Aukla bija pārtrūkusi.

-    Netraucē mani, Luīze iesīcās kā muša, mans lieliski kāpj! Un uzmina man ar savu papēdi uz rokas.

-   Vecā kaza, es sacīju, tava vārna nekad nelidos. Pagaidiet, kad es nākšu!

Es gāju nomocīts, sāpošo roku berzēdams un sasēju pūķa auklu. Tā es izmēģinājos labu pusstundu. Visiem citiem pūķi kāpa, un tas mani uztrauca. "Vai tu beidzot reiz celsies vai necelsies!" klusā balsī uzbruku savam pūķim. "Nu celies, kad tev saka!" Tiešām, tas palīdzēja. Nākamajā mēģinājumā manīju, ka pūķis viegli paceļas no sētas. Tūlīt, tūlīt sitīs mana stunda. Es nāku! kliedzu, cik skaļi vien varēju. Visi bija kliedzienu dzirdējuši un skatījās uz mani un manu pūķi. Velna ģīmis lēni pacēlās gaisā. Vējš to saķēra, raustīdams šurp un turp. "Pie malas!" es saucu. "Visi pie malas!"

Pūķis purināja galvu, it kā negribēdams man paklausīt. Baismīgais ģīmis pagriezās pa labi un kā lielgabala lādiņš traucās sānis, pārējo pūķu auklām pa vidu.

-    Vācies prom… mēs sapiņķēsimies… tu mūs samurkšķīsi! pārējie sauca. Bet tas krāms mani vairs neklausīja. Tas traucās gan pa labi, gan pa kreisi, samudžinājās gan augšā, gan apakšā un tad pēkšņi uz mirkli apstājās, bet pēc tam kā raķete šāvās lejā. Tas vēl nebūtu bijis tik ļauni, bet es pamanīju, ka pūķis metas uz šķīrējtiesnešu pulciņu.

-   Trauksme! es saucu. Mans pūķis nāk lejā!

Vienīgais, kas paspēja izglābties, bija Filkendorfa kungs. Viņš palēca sānis. Tad atskanēja troksnis, spalgs kā gonga sitiens. Mans pūķis bija apracis šķīrējtiesnesus, trīs desmitās klases skolniekus un divus skolotājus. Izskatījās kā pēc autokatastrofas. Visi gulēja garšļaukus. Kādam roka bija izdūrusies cauri papīram, vienam no desmitās, tieši tam, kurš mani bija diskvalificējis, galva izspraukusies cauri papīram, un viņš plātīja muti kā zivs uz sauszemes. Pa labi un kreisi krita lejā vēl daži pūķi. Tos manējais bija norāvis sev līdzi.

Jaukas beigas! Man bija ar steigu jāmanās prom. Bruno, kura pūķis arī bija nokritis, auroja man pakaļ:

-         Tu pats esi īsts pūķis! Galīgi neko tu neproti, Alfon! Es tevi piesiešu auklā un palaidīšu gaisā, tu…

Māmiņa man jautāja:

-   Tu šodien jau tik agri pārnāci, Alfi?

Novilku lēnām ādas cimdus un sacīju:

-        Uzgāja par augstu un norāvās, pazuda. Es būtu varējis kļūt uzvarētājs.

Tad iegāju istabā un līdz vakaram vairs nenācu ārā.

Vakarā, kad pārnāca tētis, māmiņa viņam sacīja:

-        Tu vari iedomāties? Tikai par matu trūcis, un Alfis būtu kļuvis uzvarētājs!

Kaut kas viņas balsī man tomēr nepatika. Starp citu, sacīkstēs uzvarēja Luīze. Tieši viņa!

KĀ MANI NOTURĒJA PAR BALONA ATKLĀJĒJU

Tikko ar lielām pūlēm biju izbēdzis no lielajiem zēniem. Viņi gribēja mani piekaut. Tas bija nekrietni, jo es neko nebiju izdarījis un nekādā ziņā nebiju vainīgs. Tomēr pat daži pieaugušie mani bāra.

Tas notika pirmīt uz sporta ragaviņu ceļa. Kad es pienācu, visi smējās un sacīja:

-   Tur nāk Trīcvaidziņš ar savu "ledus pīli". It kā tam būtu kāda nozīme, kādas izskatās ragavas. Viss taču atkarīgs no braucēja.

Es sacīju:

-   Nomierinieties, es ar savu ledus pīli jūs visus pārspēšu. Te es uzstādīšu rekordu!

Mūsu pulciņš devās braukt ar ragaviņām, jo bijām nodomājuši trenēties skolas meistarsacīkstēm. Bet man neizdevās panākt labāko laiku. Es tā pūlējos, taisīju asus pagriezienus un ieķēros sliecēs. Mana ledus pīle laikam tomēr nebija tik laba, kā biju cerējis. Tad nāca nelaimīgā sadursme. Kad braucām lejā, bet citi atradās mums ceļā, skaļi saucām: Ceļu, ceļu ola ripo!

Biju labi startējis to es jutu. Mana pīle sasniedza ievērojamu ātrumu. Tad ieraudzīju, ka man priekšā ar visām ragaviņām sniegā gulēja dažas meitenes. Nekādi nesaprotu, kāpēc nekliedzu mūsu signālu: "Ceļu, ceļu ola ripo," bet gan: "Ceļu, ceļu ledus pīle!" Man vienkārši tā ienāca prātā. Katrā ziņā meitenes neklausījās, viņas laikam domāja, ka es tikai jokoju, un tūlīt nākamā mirklī mana ledus pīle jau bija pagalam. Mans deguns arī mazliet. Visi skrēja šurp pie manis. Bet, kad viņi ieraudzīja, ka mana ledus pīle pagalam, bet deguns tikai nedaudz skarts un lauzts nekas nebija, līdzjūtība pārgāja, un viņi sāka mani bārt. Pēteris sacīja:

Alfon, tu esi pārkāpis ragaviņu ceļa disciplīnu, tā jau varēja nez kas notikt.

-        Ir jau ari noticis, es sacīju un norādīju uz savas ledus pīles atliekām.

Taču Pēteris īsi noteica:

-         Es domāju, šodien Trīcvaidziņu no braukšanas izslēgsim.

Tā ar savu "ledus pīli" biju pastrādājis muļķību un bēdīgs gāju prom.

Bruno man vēl sauca nopakaļ:

-   Skaties! Viņš vēl nezina, kur savu degunu celt!

Bet es taču savu degunu turēju gaisā tikai tādēļ, ka

tas mazliet asiņoja. Tā iet, kad esi ievainots. Bet ar manu degunu kļuva aizvien sliktāk. Pie stūra apstājos un brīdi droši turēju to, gaisā izslējis. Te vismaz mani neviens nevarēja redzēt un domāt, ka to daru aiz augstprātības. Tā paliku piecas minūtes stāvam, lai pārstātu asiņošana. Kad gāju prom, man atklājās brīnumi. Netālu bija apstājušies daži lielie zēni un vēl divi pieaugušie un arī slēja savus degunus gaisā. Jādomā, ka uz ragaviņu ceļa paspēts sadauzīt vēl vairāk ledus pīļu un degunu, ja jau šeit aiz stūra daudz degunu gaisā.

Kad biju savu sadauzīto ledus pīli novietojis pagrabā, devos atpakaļ uz ragaviņu ceļa. Gribēju vismaz paskatīties, kurš uzvarējis. Pie stūra bija sastājies liels ļaužu pūlis. Kādi piecdesmit cilvēki stāvēja un strīdējās.

-  Esot bijis redzams balons… daži sacīja, nē, meteors… lidmašīna ar smailiem spārniem esot gājusi garām… kāds mazs zēns to esot pirmais ieraudzījis… dzirdēju runājam.

-   Tur jau viņš ir! daži iesaucās.

Paskatījos apkārt. Vai tad tur kāds bija?

-   Hm! sacīja viens vīrietis. Ko tad tu tur īsti redzēji?

-   Eeees? jautāju. Neko.

-   Ko? zēni iesaucās. Tad viņš mūs visus ir izjokojis. Viņš apstājās pie stūra un skatījās gaisā, it kā būtu kaut ko ieraudzījis.

Tas man aizdeva milzīgas dusmas. Devu kājām vaļu, jo lielie jau dzinās man pakaļ.

Par nožēlošanu, Bruno mani ieraudzīja. Viņš noteikti rīt klasē izstāstīs, ka atkal esmu nostrādājis kādus stiķus.

Bet ko es varu darīt, ka tik ilgi jāgaida, kamēr no deguna pārstāj tecēt asinis.

IESNAS

Jutu, ka man būs iesnas. Vai tās būs lielas vai mazas iesnas, ari to es labi zināju. Kad mazās, es nepārtraukti šņaukājos, cits nekas nav. Šoreiz laikam būs lielas. Katru reizi, kad šķaudījos, galvā nozvanīja kā kuģa zvans. Acis asaroja kā meitenei, kurai atņemta lelle. Mājā centos par savām iesnām neko neteikt. Gaidīju līdz ceturtdienai. Piektdien gatavojāmies rakstīt kontroldarbu matemātikā.

Ceturtdienas vakarā manas iesnas šķita pietiekami lielas. Skaļi šķaudījos un šņaukājos kā rūcošs lācis.

-    Zēn, māmiņa līdzjūtīgi sacīja, tu jau rej kā slims šunelis.

Es palūkojos viņā ar savām asarainajām acīm. Māmiņā pielika man roku pie pieres. -Pilnīgi skaidrs, temperatūra, es ātri nobēru.

-   Vai nebūtu labāk, ja tu mazliet atgultos, Alfi? Man patiesībā nebija nekāda prieka gulēt. Bet es tomēr

apgūlos, jo domāju par matemātikas kontroldarbu. Gulēju uz dīvāna biezu, asu šalli ap kaklu un izēdu veselu puskārbiņu mentola pastilu. Katru reizi, kad māmiņa pienāca un manī paskatījās, nopūtos. Tā bija jauka pēcpusdiena. Lasīju grāmatu un ar prieku domāju par rītdienas matemātikas kontroldarbu, no kura mani nu pasargās lielās iesnas. Kad tētis pārnāca no darba un ieraudzīja mani uz dīvāna, viņš sākumā izbijās.

-   Kas tev, Alfon, esi saslimis?

Es lēnām pamāju ar galvu.

-   Temperatūra? viņš jautāja.

Mēs ar māmiņu paraustījām plecus. Tētis atnesa termometru. Iespiedu to pavisam cieši padusē, taču pie 37 tas apstājās, tieši uz sarkanās svītras. Tētis vērīgi manī paskatījās. Tad viņš lika, lai viņam padod karoti, un palūkojās man mutē.

-   Viss kārtībā, viņš sacīja. Vai tev kakls nesāp?

Es papurināju galvu. Bija taču jāsaka taisnība.

-         Klausies, tētis klusu runāja ar māmiņu, zēnam ir nelielas iesnas, kādas šajā laikā parasti dabū; nevajag viņu tā tuntuļot kā smagu slimnieku.

Šķaudījos un klepoju, lai manā galvā zvanītu visi zvani un ritētu asaras. Tētis to dzirdēja, bet nemaz nepaskatījās.

-        Temperatūras nav, kakls nesāp, nevajag viņu ieslodzīt. Laukā svaigā gaisā viss pāries.

-         Es viņu neesmu ieslodzījusi, viņš pats tā lūdza, un izsargāties ir vieglāk nekā izdziedēt.

Es jutu, ka māmiņa sāk mazliet skaisties. Taču tētis nebija ietekmējams.

-        Tieši tādēļ, jo no saaukstēšanās vislabāk izsargāties svaigā gaisā.

-        Lai saķer vēl kādus baciļus! Katram jau nav tik spēcīgs organisms kā tev.

Tētis atbildēja:

-Alfons ir mans dēls un ar tādu joku tiks galā. Vai nav tiesa, Alfi, šādas iesnas taču tev neko nevar padarīt.

Ko man bija teikt? Es atbildēju:

-   Nē, tās mazlietiņ var man padarīt.

-        Tu tam zēnam galīgi sajauc prātus. Ļauj viņam gulēt un atveseļoties. Māmiņa saskaitās vēl vairāk.

-        Ja nav slims, nav ko veseļoties. Temperatūras nav, kakls nesāp…

Pie vakariņu galda visi bija mazliet nerunīgi. Un pie rīsu biezputras, kas man labi garšoja, aizmirsu savas lielās iesnas un izēdu divus šķīvjus. Vakarā un otrā rītā vēlreiz bija jāmērī temperatūra. Abas reizes 36,8. Skaidrs, ka jāiet uz skolu. Māmiņai tas nepatika. Bet tētis tikai stingri noteica:

-Alfons nav slims, un pienākums paliek pienākums.

Manas lielās iesnas mani itin skaisti pameta nelaimē. Kad skolotājs Filkendorfs diktēja kontroldarba uzdevumus, sēdēju un noskumis skatījos savā burtnīcā. Vēlāk viņš bija gaužām izbrīnījies un jautāja man, vai es jau esot pabeidzis. Bet es vēl nemaz nebiju sācis, jo nebiju gatavojies.

-        Bet, Trīcvaidziņ, skolotājs sacīja, es tevi nesaprotu. Tev taču bija pietiekami daudz laika vingrināties.

Par atbildi tā nošķaudījos, ka asaras noripoja uz papīra un izplūda tinte. Tā gan bija patīkama priekšpusdiena! Un ikreiz nošķaudoties sacīju:

-   Labāk klusējiet, iesnas, nodevējas!

Tovakar tētis ienāca istabā rāmi. Labdiena vietā viņš skali nošķaudījās.

-        Man ir šausmīgas iesnas, viņš sacīja un izslaucīja ar savu lielo kabatdrānu acis. Vai galvu plēš pušu.

Tētis pat nepamanīja, ka pie vakariņu galda apēdu tikai pusi omletes. Man negaršo omlete, un tādēļ viņš mani parasti ļoti uzmana. Pēc vakariņām tētis apgūlās uz dīvāna. Es sacīju:

-        Varbūt iesim pastaigāties, tas iesnām nāk par labu. Svaigā gaisā tūlīt kļūs labāk.

Tētis tikai atmāja ar roku un paslēpa galvu aiz laikraksta.

Māmiņa bija ļoti uztraukusies.

-        Tikai nesaslimsti, Paul. Ja tev kādreiz kas piemetas, vienmēr iznāk kas nopietns.

-        Pacentīšos, tētis vaidēja un ēda mentola pastilas, kuras man bija palikušas. Es atnesu termometru. Tētis negribēja. Viņš domāja, ka man nevajagot pie viņa nākt ar tādām blēņām. Beidzot viņš tomēr paņēma, un bija tieši 37 uz sarkanās svītras.

-         Parasti man vienmēr ir 36. Man 37 ir tikpat kā temperatūra, viņš noburkšķēja un tūlīt sāka lasīt tālāk laikrakstu. Vēlāk viņš lika pasniegt sev vilnas zeķi un apsēja to ap kaklu.

-   Vai tev kakls arī sāp? māmiņa jautāja.

Tētis aiz sava laikraksta ņurdēja:

-        Nevar teikt, ka sāpētu, bet kaut kāda nelaba garša mutē ir.

-   Jā, man arī, es saucu. Tas ir no omletes.

Māmiņai tas nepatika. Ai, tas bija garš vakars. Mēs, vīrieši, gulējām, noņēmāmies ar savām iesnām un šķaudījāmies sacenzdamies. Ja man jāsaka godīgi, tētis šķaudījās un šņaukājās vairāk par mani.

Pat nakti sapņojot dzirdēju viņu šķaudām. No rīta sastapu tēti, kad viņš iznāca no vannasistabas.

-         Vai tu šodien iesi uz darbu? es jautāju. Tētis stāvēja pie spoguļa un skatījās sev kaklā.

-         Jāiet, Alfon, tētis atrūca. Man galvā dūc kā mašīnu telpā, bet pienākums paliek pienākums, brigāde gaida.

-         Vai tev arī jāraksta rēķinos kontroldarbs? es viņam vaicāju.

-        Kā tev tādas muļķības nāk prātā, tētis sacīja un norija mentola pastilu.

Tāpat vien, es sacīju un apņēmos visdrīzākā laikā kļūt par pieaugušu cilvēku. Tad iesnas vieglāk pārciešamas un to dēļ nav jāiedzīvojas sliktā atzīmē.

.

KĀ ES IZGATAVOJU RAĶEŠU GLUDEKLI

Tas notika dienu pirms Vecgada vakara. Tētis bija ielūdzis uz svinībām visu savu brigādi. Viņš sēdēja un gudroja, kā pagatavot boli. Arī māmiņa bija gluži satraukta, visvairāk par to, kādu kleitu vilkt mugurā.

-        Kā tu domā garo melno vai īso, tumši zilo? viņa jautāja tētim.

Tētim nebija laika, un viņš tikai murmināja:

-        Jā, jā, uzvelc vien… Cukuru, ananasu un pēc tam novietot aukstumā…

Man nebija ko darīt, un es kārtoju savas raķetes, kuras gribēju palaist Vecgada vakarā.

Pēkšņi izdzirdu māmiņu virtuvē baramies. Vina bija runājusi istabā ar tēti, kurš nepārtraukti vēl prātoja par savu boli.

-        Gludeklis sabojājies. Ko lai nu dara? Neviena kleita nav velkama.

Tētis sacīja:

-   Galvenais, lai bole garšotu…

-   Bole, bole. Man jāizgludina melnā kleita!

Tētis atbildēja:

-Aiznes uz elektroveikalu, tur salabos. Pēc ananasiem vīnu.

"Kleitu," es izbrīnījies domāju.

Māmiņa noskumusi sēdēja virtuvē, kad es pienācu.

-        Vajadzētu būt jaukam vakaram kopā ar tēta darbabiedriem, bet man nav kleitas, ko vilkt.

-   Tev taču ir arī slēpošanas bikses, es sacīju.

-        Slēpošanas bikses! Alfi, kā tu tā vari runāt! Kleitu taču vajag!

Māmiņa nebija nomierināma. Turklāt viņai skapī karājās vairākas kleitas.

-        Labi, es beidzot sacīju, dod man gludekli, es to aiznesīšu.

-        Mīļš paldies, Alfi, bet tas n^ko nepalīdz, rīt ir Vecgada vakars, līdz tam laikam viņi taču manu gludekli nesalabos.

Man bija ideja.

-          Dod mierīgi gludekli man, es salabošu. Harijs vienmēr saka: "Esi pats sev palīgs!"

Māmiņa man sevišķi neuzticējās. Viņa jautāja tētim:

-        Paklausies, Alfis pats grib salabot gludekli. Kā tev šķiet vai viņš jau to var?

Man šķiet, tētis labi neieklausījās:

-        Jā, jā, bet tagad beidzot atstāj mani mierā. Uz piecām pudelēm vīna trīs pudeles šampanieša…

Māmiņa man iedeva gludekli, un es ieslēdzos savā istabā.

Kad biju to atskrūvējis, pabrīnījos, kas gan tur zem metāla virsmas viss nebija atrodams. Līdz šim biju būvējis tikai no saviem akmentiņu un metāla būvmateriālu komplektiem. Tāds gludeklis no iekšpuses izskatās daudz sarežģītāks. Pagriezu ar skrūvgriezi gan šur, gan tur. Pēc tam pamatīgi sakratīju gludekli, beidzot salocīju dažas stieplītes. Kad biju atkal visu saskrūvējis kopā, dažas skrūvītes palika pāri, bet citādi gludeklis izskatījās labi. Tagad pieslēdzu to kontaktligzdai (līdz šim ar to biju apgājies uzmanīgi. Ziniet, ar elektrību nav ko jokot). Gludeklī pēkšņi kaut kas iešņācās, un man radās cerība. Drīz iešu pie māmiņas un sacīšu:

-Viss labākajā kārtībā! Mazais bojājums likvidēts!

Kamēr iepriecināts tā domāju, gludeklī iešņācās vēl mazliet stiprāk, gaisā kāpa zili dūmi un riebīgi smirdēja pēc sadegušas gumijas. Steidzīgi izslēdzu gludekli un atkal atbrīvoju skrūves. Iekšpuse bija kļuvusi mazliet tumšāka. Lai cik ņēmos griezt, vilkt, spiest un skrūvēt, gludeklī nekas vairs nenotika. Pat nečūkstēja vairs. Pusstundu atstāju to mierā un pa to laiku lasīju grāmatu. "Varbūt," es pie sevis domāju, "atdzisīs un pa to laiku pats no sevis salabosies." Māmiņa pieklauvēja un jautāja pēc gludekļa.

-   Vēl mirkli, es saucu, tūlīt, pārsteigums būs tūlīt gatavs!

Patiesību sakot, es neko vairs nesapratu. Tikko grasījos iziet un sacīt, ka no manas labošanas nekas nav iznācis, kad atcerējos savas raķetes. Ja no tām ķildas trīs četras iebūvētu gludeklī kā raķešu lādiņus, tad taču gludeklim vajadzētu sasilt un tas būtu vieglāk ar roku bīdāms. Noziedoju trīs no savām piecām raķetēm un iebūvēju tās gludeklī. Tas nebija viegli!

-   Tagad varat nākt! Jūs pabrīnīsieties par maniem izgudrojumiem!

Māmiņa savādi manī paskatījās. Noliec savu kleitu, es sacīju. Bet māmiņa vispirms gribēja pamēģināt priekšautu. Kad viņa grasījās izmantot kontaktu, es iesaucos:

-   Tas tev vairs nav vajadzīgs, māmiņ. Tagad tu gludināsi pēc Alfona Trīcvaidziņa metodes!

Uzvilku sērkociņu un pieliku savam raķešu gludeklim uguni. Gludeklis vispirms iesvilpās, tad izrāvās man no rokas kā zirgs un sprakšķēdams un kūpēdams sāka lēkāt pa priekšautu šurp un turp.

-    Trauksme! es kliedzu un paliecos zem virtuves galda. Māmiņa atrāva vaļā logus, bet tētis drosmīgi piesteidzās un gribēja trakojošo gludekli nomierināt. Bet tas šņāca viņam rokā kā dusmīgs kaķis.

Kad dūmi bija izklīduši, es no savas paslēptuves sacīju:

-    Vai nebija skaisti, ko? Tikai viens dzinējs par daudz. Ar divām raketēm noteikti ies lieliski.

Tagad es nesaprotu, kāpēc visi uz mani baras. Māmiņa saka, ka viņa esot drausmīgi nobijusies. Bet otrā rītā uz ielas bija daudz stiprāks sprādziens. Tētis sadedzināja sev roku un domāja, ka man par tehniku neesot nekādas jēgas. Viņš to rīt pastāstīšot visai brigādei, un politehniskajās stundās man esot uzmanīgāk jāklausās.

Es taču gribēju ieviest dzīvē moderno tehniku: elektriskais gludeklis ir katram, raķešu gludeklis tikai Trīcvaidziņu ģimenei.

Esmu lasījis, ka visiem ievērojamiem izgudrotājiem sākumā ejot grūti un viņi tiekot izsmieti. Tikai, kad saņemšu par savu jaunatklājumu valsts prēmiju, tad vini redzēs…

Tētis saka:

-    Kaut kāds labums no tā visa tomēr iznāca: nu tev jāvelk sarkanā kleita, kura man tik ļoti patīk. Starp citu, kā es sacīju cik pudeles šampanieša man vajadzīgs bolei?

Lejā Bruno, Ervīns un Pēteris sauc, lai nākot šaut raķetes gaisā. Bet man gandrīz nevienas vairs nav.

Tas viss tādēļ!

Bija jau diezgan liela krēsla, kad parupjā balsī kāds sauca:

-   Hallo, vai kāds tur Mīlestības saliņā ir?

-Ak tu mīļo dieniņ, kādā Mīlestības saliņā, dāma Cveija izbijusies sacīja.

-   Tā taču to saliņu sauc, ko mēs tur varam darīt? Un es skali atsaucos:

-        Jā, mēs esam šeit, Alfons Trīcvaidziņš un dāma Cveija!

Dāma Cveija kļuva nemierīga. Viņa čukstēja man ausī:

-   Tas taču ir zvejnieks Smitke!

Niedrēm cauri izšūpojās melna zvejas laiva un piesta ja malā.

Ā, Cveijas kundze, labvakar! Ehē, kas jums par jaunu, patīkamu draugu!

Dāma Cveija bija gluži apmulsusi un sacīja:

-   Viņš mani izglāba. Laiva apgāzās!

-         Lieliski, manu zēn, zvejnieks Smitke sacīja. Bet tagad, lūdzu, jūsu makšķerēšanas atļauju.

-        Bet, mīļais Smitkes kungs, Cveijas kundze gaužām žēli sacīja, tā taču apgāžoties pazudusi.

Zvejnieks Smitke palika pie sava.

-        Tas neko nelīdz trīs markas par kārtības neievērošanu!

-   Man naudas arī nav klāt.

-         Tad man būs jāziņo Makšķernieku biedrībai, zvejnieks Šmitke sacīja. Un tagad nāciet līdzi, ir jau vakars, un vakarā vairs nemakšķerē.

Biju ļoti priecīgs, ka nevajadzēs vairs stāstīt. Bet dāmas Cveijas man tomēr bija žēl. Kad sēdējām laivā zvejniekam Smitkem aiz muguras, pačukstēju viņai:

-Atļaujiet, es zinu, kur izlikts murds, es viņam par jums atriebšos un rīt atnesīšu jums resnu līni.

-        Zēn, dāma Cveija bargi sacīja, tādas lietas gan nenotiks. Tu taču neiesi zagt? Tad es būšu vīlusies!

Diena tik jauki sākās, un arī treniņā viss bija labi. Un pašā vakarā tādas nepatikšanas. Turklāt es jau to tikai tāpat pateicu, lai dāmai Cveijai būtu prieks.

Es nemaz nezinu, kur murds atrodas. Protams, vislabākais ir nepalaist muti. Bet ej nu sazini, ko dāma Cveija ar to visu izdarījusi, ko es viņai pastāstīju.

SATURS

Neveiksmīga apvidus spele

Kā es vilku savā dzīvoklī telefonu……………………………….

Mani piedzīvojumi ar košļājamo gumiju………………………

Kā man neveicās ar makaroniem un tomātiem……………..

Kā es gāju uz ambulanci……………………………………………

Kā es nolēmu kļūt par kosmonautu

Trīcvaidzinš Kosmonauts Nr. 4……………………………

Kā es ilgstoši klusēju…………………………………………

Tikai no tūbiņām ……………………………………………..

Desmit tūres ar karuseli…………………………………….

Lielais starts…………………………………………………….

Kā es aiz pārskatīšanās saskaldīju grāmatu plauktu

Kā es kopu dzīvniekus……………………………………………..

Kā es gribēju apēst sešdesmit olas………………………………

Kā es jāju ar kurmi………………………………………………….

Kā es sajaucu pionieru ķēdi……………………………………….

Kā es mācījos pieklājīgi uzvesties……………………………….

Mans skaistais pūķis………………………………………………..

Kā mani noturēja par balona atklājēju………………………..

Iesnas ……………………………………………………………………

Kā es izgatavoju raķešu gludekli………………………………..

[1] asaku tipa eglīšu tipa.

Content

Holcs-Baumerts Gerhards Alfons Trīcvaidziņš Otrā grāmata

}NEVEIKSMĪGĀ APVIDUS SPĒLE

KĀ ES VILKU SAVĀ DZĪVOKLĪ TELEFONU

MANI PIEDZĪVOJUMI AR KOŠĻĀJAMO GUMIJU

KĀ MAN NEVEICĀS AR MAKARONIEM UN TOMĀTIEM

KĀ ES GĀJU UZ AMBULANCI

KĀ ES NOLĒMU KĻŪT PAR KOSMONAUTU

KĀ ES ILGSTOŠI KLUSĒJU

TIKAI NO TŪBIŅĀM

DESMIT TŪRES AR KARUSELI

LIELAIS STARTS

KĀ ES AIZ PĀRSKATĪŠANĀS SASKALDĪJU GRĀMATU PLAUKTU

KĀ ES KOPU DZĪVNIEKUS

KĀ ES GRIBĒJU APĒST SEŠDESMIT OKAS

KĀ ES JĀJU AR KURMI

KĀ ES SAJAUCU PIONIERU ĶĒDI

KĀ ĒS MĀCĪJOS PIEKLĀJĪGI NUZVESTIES

MANS SKAISTAIS PŪĶIS

KĀ MANI NOTURĒJA PAR BALONA ATKLĀJĒJU

IESNAS

KĀ ES IZGATAVOJU RAĶEŠU GLUDEKLI

SATURS