Blaitone Enida

Slavenais pīlēns Tims

Slavenais pīlēns Tims

Vai dzirdat?

— Pēks! Pēks!

Vai zināt, kas tur pēkšķina? Tur pēkšķina slavenais pīlēns Tims. Vai esat jau kādreiz dzirdējuši par Timu? Droši vien esat.

Kas gan Timu nepazīst! Par viņa piedzīvojumiem var uzrakstīt veselu grāmatu.

Timam ir trīs māsas un trīs brāļi, bet tie visi — parasti pīlēni, kamēr Tims ir sevišķs pīlēns. Jūs tikai paskatieties uz viņu! Vai nav tiesa, var nodomāt, ka viņš ir pats ievērojamākais visā pagalmā?

Tims labprāt pastaigājas viens, bet māte Pīle vienmēr uztraucas: kur Tims? Vai tikai viņam nav kas ļauns noticis? Pagalmā visi žēlo māti Pīli, visi runā, ka Tims neesot labs dēls.

Govs Roze kādreiz teica:

— Šis Tims labu galu neņems.

— Ak, — nopūtās āzis Buls, — reiz viņš nokļūs uz pannas.

Bet Tims tikai pasmējās.

— Redzēsim. Pēks! Pēks!

Kādreiz Tims izgāja pa vārtiem, palūkojās pa labi, palūkojās pa kreisi un aizskrēja uz tīrumu.

— Ei, Tim! — māte Pīle uztraucās. — Neej tik tālu prom no manis.

— Nekas, māt! — Tims atsaucās. — Es drīz vien atgriezīšos! — Un skrēja tik tālāk.

Skrēja, skrēja un pēkšņi ieraudzīja upīti.

— Tā, tā, — Tims sacīja, — šeit taču var izpeldēties! Cik tīrs ūdens! Ne tāds kā mūsu dīķī.

Tims aplūkoja akmentiņus upītes dibenā, gatavojās jau lēkt ūdenī, kad no tā pēkšņi izlīda ērmīgs radījums ar garām kājam, izvalbītām acīm.

— Vai, kas tu esi? — Tims izbijies jautāja.

— Es esmu varde. — Ērmīgais radījums atbildēja un izlēca krastā.

— Tu esi varde? — Tims kļuva priecīgs. — Redz, cik labi. Māte man teica, ka vardes esot ļoti garšīgas. Paga, es tevi norīšu.

— Nu, — kvākināja varde, — palūko tik.

— Palūkošu gan! — iesaucās Tims un metās vardei virsū.

— Kva-kva-kva-a-ā! — varde iedziedājās un aizlēca pa kreisi zālē. Tims — pa kreisi, bet varde — pa labi. Tims — pa labi, bet varde — kā palēcās, tā uzkrita no augšas tieši Timām

virsū. Uzsēdās viņam uz muguras un sauca:

— Nū! Nū! Žiglāk!

Tims izbijās un sāka skaļi raudāt:

— Mām, varde mani apēdīs!

Atskrēja māte Pīle. Bet varde viņu ieraudzījusi, ielēca ūdenī — bul-bul-bul! — un ienira dziļumā. Te tev nu bija!

— Kā tev nav kauna sev uz muguras ucināt vardes! — māte Pīle dusmīgi uzkliedza. — Varde jāēd, nevis jāucina. Uz muguras ucināt muļķīgu zaļu vardi! Citreiz es tevi par to iekaustīšu.

— Bul-bul-bul. — Varde priecīga ienira ūdenī.

Tims nolieca galvu un pleznoja mātei pakāļ.

Tā viņi pagāja dažus soļus, un pēkšņi Tims apstājās. Viņš ieraudzīja zālē kaut ko savādu. Tā bija veca krāsns caurule, iekšpusē visa melna piekvēpusi. Nu, protams, Timām vajadzēja tajā ieskatīties.

— Šis taču ir īsts tunelis! — Tims priecājās. — Redz, kur jauki! Bet es būšu lokomotīve!

Tims ielīda caurulē un uzreiz kļuva melns no sodrējiem. Jo tālāk Tims līda, jo melnāks un melnāks viņš kļuva. Redziet, kāds viņš izlīda no caurules: pat knābis bija melns.

Pīle nezināja, ka Tims bija līdis pa cauruli. Viņa domāja, ka Tims rātni nāk viņai nopakaļ. Pēkšņi viņa atskatījās.

— Palīgā! Glābiet! — Pīle iebrēcās un metās pie saviem pīlēniem. — Bēgsim! Ātrāk! Mums pakaļ dzenas melns ķēms!

Pīle un pīlēni muka prom uz tīrumu.

Viņi visi drāzās, cik jaudas, bet Tims skrēja pakaļ un kliedza:

— Pagaidiet! Pagaidiet! Tas esmu es — Tims!

Bet Pīle un pīlēni Timu nedzirdēja. Viņi skrēja pa zāli, skaļi pēkšķināja, krita zemē, cēlās augšā un skrēja atkal.

Re, jau dīķis klāt!

— Leciet ūdenī! — Pīle komandēja. — Varbūt melnais ķēms neprot peldēt!

Pīlēni ielēca ūdenī un Pīle tiem pakaļ.

Bet Tims? Tims arī pieskrēja pie dīķa un arī ielēca ūdenī. Viņš ienira līdz dibenam un laida burbuļus kā varde.

Tad viņš izlīda no ūdens.

Skatieties — bet kas tad tas?

Tims atkal bija kļuvis dzeltens un skaists. Pīle uzmanīgi apskatījās visapkārt.

— Kur melnais ķēms? — viņa jautāja. — Aizgājis projām! Mēs esam glābti! Tim, tu arī esi šeit?

— Jā, jā, māt, — Tims pēkšķēja. — Tas biju es, kas aizdzina melno ķēmu. Nebīstieties! Es neļaušu jums pāri darīt.

— Tu esi varens, Tim! — kori iesaucās pīlēni. — Tik gudrs un drošsirdīgs!

— Nu, pārāk vis nelieliet viņu, — māte Pīle noburkšķēja. — Tas viņam var kaitēt. Bet tagad — astes uz augšu, galvas taisni — peldiet man līdzi.

Un viņi peldēja uz māju — Pīle pa priekšu, pīlēni iepakaļ, bet pats pēdējais peldēja lepnais un laimīgais Tims.

Otrā rītā Tims dīķa malā gozējās saulītē. Pēkšņi viņš atcerējās vardi un sadusmojās: «Kā viņa uzdrošinājās jāt uz manas muguras!»

Tims pavērās, vai viņu neuzmana māte. Nē, māte Pīle snauda, galvu ar spārnu apsegusi. Tims ātri izmetās pa vārtiem un joza uz upīti.

Skrēja, skrēja un pēkšņi ieraudzīja, ka pa ceļu iet cilvēks ar grozu uz rokas. «Kurp viņš iet?» Tims domāja. «Paiešos viņam līdzi. Bet varde lai pagaida.»

Tims tecēja pakaļ cilvēkam. Cilvēks nonāca pie upītes, izņēma no groza maišeli un iesvieda to ūdenī. Nu Timam pat varde piemirsās.

Tikko cilvēks aizgāja, Tims tūlīt ielēca ūdenī un piepeldēja maišelim klāt. Maišelis bija aizsiets un klusi pīkstēja.

«Dīvaini,» Tims domāja, «es nekad neesmu dzirdējis, ka maišelis pīkstētu.» Viņš saķēra maišeli aiz aukliņas un uzvilka to krastā.

— Miau, — maišelis pīkstēja.

— Vai! — Tims pabrīnījās un atlēca sāņus.

— Miau, miau! — maišelis atkal pīkstēja.

— Bet tur taču kāds ir, — Tims sacīja. Viņš atraisīja aukliņu. Maišelis atvērās, un no tā izlīda slapjš, vājš, melns kaķēns; tas trīcēja no aukstuma.

— Miau, — kaķēns sacīja. — Paldies, pīlēn! u mani izglābi no nāves. Kas tu esi?

— Slavenais Tims, — pīlēns lepni atbildēja. — Bet kas tu esi?

— Es esmu Melnītis. Saimnieks teica, ka es esot rīma, ka man nevarot pienu vien piedot. Viņš tad arī iemeta mani upē. Kur es tagad lai eju?

— Nāc man līdzi,— Tims aicināja. — Tu varēsi dzīvot pie mums pagalmā. Tur ir daudz ēdamā. Tikai, lūdzu, vispirms nopurinies, citādi tu atgādini slapju vistu.

Melnītis tā nopurinājās, ka viņam apkārt zāle kļuva slapja.

— Esmu kārtībā.

Tims lepni veda Melnīti sev līdzi.

Viņš aizveda to uz pagalmu. Tur viņus sastapa govs Roze, āzis Buls un zoss Tillija. Tims viņiem izstāstīja par Melnīša skumjo likteni.

— Cik ļauns saimnieks! — teica āzis Buls.

— Nabaga Melnītis, — nopūtās zoss Tillija. — Nu, nekas, tagad tu dzīvosi pie mums.

— Bet, kurš viņu apvainos, tam būs darīšana ar mani, slaveno pīlēnu, — Tims nopēkšķēja un tā izboza savas dzeltenās spalvas, ka uzreiz kļuva divreiz lielāks.

— Neviens tevi neapvainos, Melnīt, nebīsties! — visi iesaucās.

Vienīgi kaķis Sniedziņš neteica nekā. Tas bija baltais saimnieka kaķis. Viņš cienīgi piegāja pie savas bļodiņas un laka pienu. Melnītis skatījās uz bļodiņu un žēli ieņaudējās. Viņš taču kopš paša rīta nebija nekā ēdis. Bet Sniedziņš pat nepaskatījās uz Melnīti un laka vēl steidzīgāk. Tims baidījās, ka Sniedziņš izdzers visu pienu.

— Klau, Sniedziņ! — Tims sauca. — Atstāj mazliet arī Melnītim!

Bet Sniedziņš turpināja lakt, it kā nebūtu dzirdējis.

— Esmu tik izsalcis, — Melnītis ņaudēja.

— Bet Sniedziņš tik laka un laka.

— Pagaidi, — Tims iešņācās, — es tevi, cietsirdi, pārmācīšu.

Tims ieskrēja tumšā stūrī. Bet tumšajā stūrī savā pavedienā karājās liels, melns, ķeburains zirneklis. Tims zināja, ka Sniedziņam bezgala bail no zirnekļiem. Tims satvēra zirnekli un pieskrēja pie sola.

— Nu, Melmt, nac nostājies šeit, — Tims sacīja.

Melnītis nostājās pie sola. Tims uzlēca viņam uz muguras, tad uzmanīgi pārgāja pāri astei uz sola. Viņš sašūpoja zirnekli un nolaida to tieši Sniedziņa bļodā.

— Vai, glābiet! Zirneklis! — Sniedziņš ieņaudējās nelabā balsī un metās bēgt. Viņš bēga, ko kājas nesa. Lūk, viņš metās garām stūrim un iedrāzās virtuvē. Kur nu paslēpties? Ātrāk, ātrāk! Virtuves skapis bija vaļā. Sniedziņš ielēca skapī. Trauki nošķindēja, milti izbira, suka nokrita… Sniedziņš ievilkās tumšajā kaktiņā un tur sarāvās čokurā, viss drebēdams bailēs.

Bet Tims pagalmā vai plīsa no smiekliem.

— Melnīt, nāc pusdienot! Sniedziņš tagad tik drīz neatgriezīsies.

Melnītis pietecēja pie bļodiņas. Cik garšīgs! Vienā rāvienā viņš izlaka visu pienu. Bet nu jānomazgājas. Melnītis nolaizīja priekšējo ķepu un noberza vaigus, pēc tam vēlreiz nolaizījās un izmazgāja ausis. Viņš bija ļoti tīrīgs kaķēns.

— Paldies, Tim! — Melnītis teica, kad bija beidzis mazgāties. — Tu esi man īsts draugs. Vispirms tu izglābi mani no nāves un tagad palīdzēji remdēt izsalkumu.

— Nieki, — Tims atteica, — vai par to maz vērts runāt?

Šai laikā Pīle skraidīja pa pagalmu un meklēja Timu. Neviens nezināja, kur Tims palicis. Vienīgi Sniedziņš varētu pastāstīt, kur ir Tims, bet Sniedziņš tupēja tumšajā skapi un bailēs drebēja.

— Es tā uztraucos, — teica Pile, — aiz vārtiem manīju lapsu. Ļoti baidos, ka viņa neaiznes Timu. Viņš taču klaiņā viens pats.

Pie virtuves Tims sastapa trusīti Lāpīti un vistu Penīti.

— Uzmanies, — viņi čukstēja. — Aiz vārtiem mēs redzējām lapsu. Pieraugi, ka viņa tevi nepakampj.

Tims izbijās.

— Mamma! — viņš sauca. — Kur tu esi? Es gribu pie tevis!

Bet māte atradās pagalma viņā galā un nekā nedzirdēja.

«Ko nu darīt?» Tims prātoja. «Kurp mukt?» Pēkšņi viņš ieraudzīja grozu. Tas bija nolikts pie virtuves durvīm. Grozs bija pīts,

apaļš, ar cieši pieguļošu vāku. Virtuvene ar to vienmēr gāja uz tirgu.

— Redz, kur jauki, — Tims nopriecājās. — Te gan lapsa mani neatradīs.

Viņš pacēla vāku un ielīda grozā. Iekšā bija tumšs un oda pēc kaut kā garšīga. Grozā bija ielikts liels desas gabals.

«Lai tagad lapsa pameklē mani!» Tims nosprieda.

Viņš novietojās ērtāk un klusu iesmējās. Lapsa paglūnēja gar stūri un ieraudzīja grozu.

— Ņuf-ņuf-ņuf! — viņa ievilka gaisu nāsis. — Ož pēc pīlēna… Redz, kur jauki! Es šo grozu aiznesīšu saviem lapsēniem. Tad gan viņi priecāsies. Būs mums pusdienās pīle.

Lapsa aši apmetās ap stūri: ausis uzslējusi, asti pacēlusi, ar ķepām dop-dop-dop, ar degunu ņuf-ņuf-ņuf, bet acis tā ir šaudās apkārt — vai tikai nenāk virtuvene.

«Ak, šī virtuvene! Pagājušo reizi viņa svieda man ar slotu. Kaut nu viņa tagad mani nepamanītu,» lapsa domāja un lūkojās visapkārt. Bet pagalmā neviena nebija. Lapsa klusi piemānījās gar sienmali un paķēra grozu. Viņa izbāza ķepu cauri rokturim un gāja mierīgi, it kā nestu no tirgus pārtikas produktus.

Lapsa domāja, ka neviens viņu neredz, bet maldījās. Aiz stūra stāvēja Melnītis un visu redzēja. Viņš dzirdēja, ka grozā nabaga Tims aizraudamies pēkšķēja:

— Palīgā! Palīgā!

— Es tevi izglābšu, Tim! — Melnītis iesaucās. Viņš drāzās pa pagalmu šurpu turpu. Kaut taču sastaptu kādu! Neviena nav — pagalms tukšs. Ko nu darīt?

Melnītis skrēja uz dīķi. Dīķa malā rosījās Pīle ar pīlēniem.

— Ātrāk, ātrāk! — Melnītis uzsauca. — Lapsa nes projām Timu!

— Kādas šausmas! — Pīle sāka raudāt. — Mans nabaga dēliņš! Ko lai es tagad daru? Kur ir lapsa?

— Luk, viņa! Redzat — tur tālu projām! — Melnītis rādīja.

— Redzu! — Pīle iesaucās. — Es viņu panākšu. Skriesim!

— Nē, jūs lapsu nenoķersit, — Melnītis nopūtās. — Viņa taču skrien daudz ātrāk par jums. Bet ja nu jūs varētu mesties peldus?

— Es varu izdarīt vēl labāk, — Pīle lepni sacīja, — es taču varu laisties. Skaties! — Un viņa izplēta spārnus.

Spārni bija balti kā sniegs, lieli un plati. Pīle tos cilāja tik spēcīgi, ka Melnītis pat atkāpās. Tad viņa pacēlās gaisā, savēcināja spārnus — plūkš-plūkš-plūkš! — un laidās pāri laukam lapsai pakaļ.

Bet lapsa jau tuvojās mežam. Viņa jutās

ļoti nogurusi — grozs bija smags. Tanī taču atradās pīlēns un desa.

«Nekas,» lapsa domāja, «drīz būšu mājās. Pasaukšu dēlu vai meitu, viņi man palīdzēs aizstiept grozu. Bet pagaidām es to uzlikšu uz pleca, tā būs vieglāk.»

Tikko lapsa bija novietojusi grozu uz

pleca, viņa pēkšņi izdzirda troksni aiz sevis gaisā: plūkš- plūkš-plūkš! Pīle bija panākusi lapsu. Pīle nolaidās zemāk, ar joni metās uz grozu, izbāza galvu cauri rokturim un tad no visa spēka traucās augšup.

Urā! Pīle aizlidoja ar visu grozu.

— Atdod! — lapsa smilkstēja. — Tas ir mans grozs.

— Kas par to! — pēkšķēja Pīle. — Grozā ir mans dēls.

Bet groza šai brīdi ieraudajas Tims.

— Nebaidies, dēliņ! — Pīle mierināja. —Tā esmu es, tava māte. Mēs laižamies mājup.

Tiešām, drīz vien viņi sasniedza pagalmu. Visi priecājās, par Timu. Cik gan līksms bija Melnītis! Ar kādu baudu viņš apēda desu!

— Paldies, Tim, — Melnītis teica. — Lūk, tu jau otru reizi palīdzi man remdināt izsalkumu.

— Nieki, — Tims atteica, — vai par to maz vērts runāt.

Trīs dienas Tims negāja nekur prom no mātes. Viņš ļoti baidījās atkal sastapties ar lapsu. Ceturtajā dienā viņam apnika kvernēt pagalmā. Tims nolēma pastaigāties un pasauca sev līdzi Melnīti.

— Vai zini ko? — Tims teica. — Aiziesim uz tavu veco māju. Es gribu paskatīties, kur tu agrāk dzīvoji.

— Labi, — Melnītis atbildēja. — Es pats arī biju domājis turp aiziet. Jāpastāsta mūsu sunim, ka esmu izglābies no nāves. Pie reizes parādīšu viņam savu glābēju — slaveno Timu.

Abi pārgāja pāri laukam un nonāca pie lieliem, zaļiem vārtiem. Šī bija Melnīša māja.

Viņi izlīda pa vārtu apakšu un iegāja pagalmā. Pēkšņi viņiem pretī izsteidzās nikns cilvēks sarkanu seju.

— Slēpies ātrāk! — Melnītis izbīlī iekliedzās. — Tas ir mans saimnieks. Viņš tevi izceps un apēdīs. Lien ātrāk zem trušu būdas!

Tims paslēpās zem trušu būdas, bet Melnītis nepaguva.

Saimnieks saķēra viņu aiz astes un izvilka no būdas apakšas.

— Nu, skat, tas taču Melnītis! — saimnieks iesaucās. — Tātad tu neesi vis noslīcis? Nu, pagaidi — rīt es tevi tā slīcināšu, ka tu vairs neizpeldēsi. Bet pagaidām pasēdi šeit.

Viņš atvēra trušu būdu, iemeta tur Melnīti un durvis aizslēdza ar atslēgu.

Tiklīdz saimnieks bija prom, Tims izlīda no būdas apakšas un uzrausās uz jumta.

Labi, ka atslēga tepat slēdzenē! Tims noliecās un iebāza knābi atslēgas gredzenā. Viņš ne vienreiz vien bija noskatījies, kā viņu mājas saimnieks durvis gan aizslēdza, gan atslēdza. Pārāk vienkārši.Tikai atslēga jāpagriež.

— Ātrāk, Tim, laid mani ārā! — Melnītis ņaudēja.

— Tūlīt, tūlīt! — pēkšķēja Tims. — Tikai pasēdi klusu.

Viņš grieza galvu te uz vienu, te uz otru gan šā, gan tā, bet stingrā atslēga kā nekustējās, tā nekustējās. Tims sasprindzināja visus savus spēkus.

Krak! Tavu laimi! Atslēga ieskrapšķējās un pagriezās.

Durvis bija atslēgtas.

— Grūd stiprāk! — Tims uzsauca.

Melnītis izlēca ārā.

— Bēgsim ātrāk, kamēr saimnieks nav atgriezies!

Tims un Melnītis laidās abi kopā,ko kājas nes, līdz savam pagalmam.

Pagalmā viņi sastapa māti Pīli. Viņa birdināja gaužas asaras.

— Kas noticis? — Tims izbijās. — Vai kāds aprijis manu brāli vai māsu?

— Nē, — Pīle raudāja. — Man dara pāri šai mājā. Esmu ļoti

nelaimīga.

— Pastāstiet, kas jums dara pāri!—Melnītis iesaucās. — Mēs to pārmācīsim.

— Pirmkārt, zosene Tillija, — Pile teica. — Viņa man neļauj pieiet pie siles, kurā ir ēdiens. Otrkārt, lapsa. No tā laika, kad es viņai atņēmu grozu, tā augu dienu man uzglūn aiz stūra.

— Nu, un kas vēl? — Tims jautāja.

— Pērtiķis Bimbo, — Pīle atkal apraudājās.

Viņš ir ļaunāks par visiem. Šorīt viņš man no astes izrāva sešas spalvas, bet vakar iekoda kajā. Un vienmēr mani apmeta ar akmeņiem.

— Neraudi, māt, — Tims teica. — Mēs tev palīdzēsim.

— Protams, — Melnītis sacīja, — Tims kaut ko izdomās. Viņš ir liels gudrinieks, viņš pat durvis prot atslēgt, goda vārds!

Tims un Melnītis aizgāja aprunāties.

— Šis Bimbo ir jāpārmāca, — Tims teica. — Viņam jāapsvilina deguns. Bet kā to izdarīt?

— Pagaidi, — Melnītis čukstēja un paostīja gaisu. — Pēc kā te ož?

Tims apskatījās visapkārt. Zem koka stāvēja galdiņš, bet uz tā atradās dīvaina, brūna nūjiņa.

— Tas ir cigārs! — Melnītis izsaucās. —Vai tu zini, tā ir tāda ierīce dūmošanai. To aizdedzina un ieliek mutē, un rodas dūmi. Ai, es kaut ko izdomāju. Ņem to ciet, Tim!

Tims piegāja pie galdiņa, pacēlās pirkstgalos, izstiepa kaklu un paņēma degošo cigāru.

— Tuli, Melnīt! — viņš šļupstēja. Tims gribēja teikt: «Turi, Melnīt,» — bet cigārs viņam neļāva skaidri izrunāt vārdus.

— Paklausies, ko es izdomāju, — Melnītis sacīja. — Istabā es redzēju, ka bērniem ir tāda rotaļlieta — loks. No tā raida bultas. Bet mēs bultu vietā lokā ieliksim cigāru un to izšausim uz Bimbo. Tikai labi jāatvelk loka aukla. Vai saprati?

— Ai, ko nu, — Tims nogrozīja galvu. — Es nekādi to neizdarīšu. Labāk mēģini tu — tev taču ir četras ķepas.

— Labi, — Melnītis sacīja.

Viņi paņēma loku un cigāru, tad gāja meklēt pērtiķi Bimbo.

Bet Bimbo sēdēja uz palodzes un raudzījās pagalmā. Bimbo gaidīja Pīli.

— Re, kur viņš ir! Ātrāk, Melnīt! — Tims čukstēja.

Melnītis uzmanīgi ielika cigāru lokā. Cigārs vēl kūpēja. Bimbo lūkojās uz to ar lielu interesi.

— Tūlīt mēs pārmācīsim tevi par rupjību, — Tims kliedza. — Šauj, Melnīt!

Bet šai mirklī cigārs izkrita no loka un apdedzināja Melnītim ķepu.

— Miau! — Melnītis iebļāvās.

Pērtiķis Bimbo pat palēcās aiz smiekliem.

— Ha-ha-ha! Lūk, cik veikli! Pamēģini vēlreiz.

Tims pakampa cigāru un sniedza to Melnītim. Melnītis atkal ielika cigāru lokā, pavilka auklu — baukš! — un degošā bulta ielidoja tieši pērtiķim degunā.

— Ai, ai, ai! — Bimbo iebrēcās un kūleņiem vien novēlās no palodzes.

— Še tev! — Tims smējās. — Vai vēl darīsi pāri manai mātei? Un tev, Melnīt, paldies! Vienu ienaidnieku jau esam pārmācījuši.

— Bet ko mēs darīsim ar zosi? — Melnītis jautāja.

— Ai! Es zinu gan, — Tims sacīja. — Mēs viņu barosim, kamēr viņa kļūs trekna jo trekna. Tad viņu aiznesīs uz tirgu un pārdos. Tas ir viss.

— Bet kur mēs ņemsim tik daudz barības? — Melnītis jautāja. — Tu taču zini, kāda rīma ir Tillija.

— Nekas, — Tims atteica, — es palūgšu biezputru sunim Topam.

Tims aiztecēja pie suņa būdas. Tops sēdēja, važā piesiets, un viņam priekšā bija dzelzs bļodiņa ar biezputru.

— Mīļais Top, — Tims lūdza, — iedod man mazliet biezputras zosenei Tillijai, jo tu taču visu neapēdīsi.

— Vācies prom! — Tops ierūcās un sāka raustīt važu. — Ne kripatiņas nedošu šai muļķei Tillijai.

Tims nogāja malā un gudroja. Kur gan dabūt Tillijai kaut ko ēdamu? Pēkšņi viņš ieraudzīja zemē kādu daiku, ļoti līdzīgu pakavam. Tims aiz prieka pat palēcās. Tas taču magnēts.

Viņš pakampa magnētu knābī un tecēja uz suņa būdu. Tops metās viņam pretī un atņirdza zobus. Taču Tims negāja Topa būdai klāt. Viņš ar magnētu pasniedzās pēc bļodiņas, un — paskat — tā pati nāca klāt. Magnēts taču pievelk dzelzi!

Tops dusmojās un rēja, ka viss pagalms skanēja, bet Tims jautri smējās.

— Tillij! — viņš sauca. — Kur tu esi?

Nāc šurp, es tevi pacienāšu ar kaut ko garšīgu.

Zosene atnāca un rijīgi metās uz ēdienu. Viņa izēda visu biezputru un vēl apskatījās apkārt bjodiņai, vai nav kas nokritis zemē.

Melnītis atvilka vēl bļodiņu ar kartupeļiem. Tillija apēda arī kartupeļus.

Otrā dienā Tims ar Melnīti atkal atstiepa zosij ēdienu. Un viņa atkal visu apēda. Drīz vien Tillija kļuva ļoti resna un trekna, un pagalmā neviens nevarēja saprast, kāpēc Tims ar Melnīti tik ļoti viņu baro. Pīle kādreiz pat zosij iebilda:

— Neēd tik daudz, Tillij. Vai tad tu nezini, ko dara ar treknām zosīm?

— Klusē, māt, — Tims saskaitās. Viņš baidījās, ka māte iebiedēs Tilliju un tā tik daudz vairs neēdīs. Pīle apklusa, bet Tillija atgāja nomaļus un prātoja: «Ko gan dara ar treknām zosīm?»

— Bul, — viņa jautāja āzim, — vai tu zini, ko dara ar treknām zosīm?

— Kā nu ne, tās nes uz tirgu un pārdod, — āzis Buls atbildēja.

— Gā-gā-gā, — Tillija iekliedzās, — kādas šausmas! Es vairs neēdīšu! Es negribu būt trekna! Es negribu uz tirgu!

Bet bija jau par vēlu. Saimnieks bija ievērojis, ka Tillija kļuvusi ļoti trekna, un nolēma viņu pārdot. Viņš apsēja Tillijai ap kāju aukliņu un aizveda nabadzīti uz tirgu.

Bet Tims viņai sauca nopakaļ:

— Vai tu nu vēl darīsi pāri manai mātei?

— Nu, redzi, tagad esam pārmācījuši arī otru ienaidnieku, — Tims līksmi pēkšķēja. — Bet ko mēs darīsim ar lapsu?

— Jāpagaida, — Melnītis teica, — viņa droši vien drīz atnāks.

Un patiesi, nepaguva viņš to izteikt, kad jau parādījās lapsa. Viņa klusiņām zagās gar sienu, pārskrēja pāri pagalmam un paslēpās suņa būdā. Lūk, cik viltīga! Lapsa zināja, ka

būdā neviena nav, — Topu viņa bija redzējusi tīrumā.

— Ātrāk, Melnīt! — Tims uztraucās. — Es izdomāju, kā sodīt lapsu. Skriesim uz tīrumu. Mums jāatrod Buls.

Viņi aizdrāzās uz tīrumu. Buls plūkāja zāli, bet turpat tuvumā gulēja Tops.

— Uzklausies, Bul, — Tims teica, — palīdzi mums noķert lapsu. Viņa ielīda Topa būdā, viņa uzglūn manai mātei.

— Labi, — āzis atteica un pasauca Topu. Visi četri nu steidzās uz fermu.

— Bet ko mēs darīsim? — Buls jautāja.

Tims viņam kaut ko iečukstēja ausī.

— Veikli izdomāts, — Buls iesmējās.

— Klusāk, klusāk! — Tims āzi apsauca. — Izdzirdēs vēl lapsa. Viņai loti dzirdīgas ausis.

Klusiņām viņi iegāja pagalmā. Buls ieskrējās un kā lika no visa spēka ar ragiem pa būdu! Bac! — būda apgāzās tā, ka lapsa tika iesprostota. Lapsa pūlējās gan šā, gan tā,

bet nekādi nevarēja izspraukties laukā. Tikai viņas rūsganās astes galiņš rēgojās ārpusē. — Re, kā iekriti! — Tims sauca. — Vai nu tu vēl darīsi pāri manai mātei? Pag, es tūlīt pasaukšu saimnieku.

Bet saimnieku nemaz nevajadzēja saukt. Viņš bija izdzirdis troksni un pats paraudzījās pa logu.

— Siev, siev, skaties, kas te! Lapsa būdā! Kas gan viņu te noķēris?

— Es, es! — Buls iemekšķējās.

— Bet kas visu izdomāja? Tims! Melnītis sauca un uzlēca uz būdas.

— Tagad tu, lapsa, man vairs neizspruksi!

— Tiešām — lapsai bija beigas.

— Es no lapsādas izšūšu apkakli, — saimniece sacīja. — Ziemā būs silti.

Viņa tā arī izdarīja un svētkos izklāja lapsādu uz palodzes, lai to izvēdinātu.

Tad visi salasījās pie loga aplūkot lapsādu.

— Tagad lapsai vairs neaizmukt no šejienes, — Pīle teica.

— Kur nu! Viņa mūs nekad vairs neaiztiks, — vista Penīte kladzināja.

— Ļaunām lapsām pienāk ļauns gals, — suns Tops teica.

— Vai redzi, māt, — sacīja Tims, — mēs, lūk, uzvarējām visus ienaidniekus. Mēs apsvilinājām degunu Bimbo, un viņš vairs neuzdrīkstas parādīties logā. Mēs uzbarojām Tilliju, un saimnieks viņu aiznesa uz tirgu.

Mēs noķērām lapsu, un saimniece no lapsādas izšuva sev apkakli.

— Paldies, dēliņ, tu esi labi darījis, — Pīle sacīja. — Tikai es tevi lūdzu, tagad gan esi paklausīgs un nedari blēņas.

— Labi, māt, pacentīšos! — Tims nopūtās.

Un tiešām, drīz vien Tims kļuva pats rātnākais pīlēns pagalmā. Visi viņu ļoti cildina. To vien dzird: mūsu slavenais pīlēns, mūsu slavenais Tims.

Bet Melnītis kā senāk draudzējas ar Timu, un kā senāk viņi abi vienmēr ir kopā. Ja jūs kaut kur ieraudzīsit Timu — ziniet, drīz vien tur parādīsies arī Melnītis.

Content

Blaitone Enida Slavenais pīlēns Tims

Slavenais pīlēns Tims