Blaitone Enida

Noslēpumainā pils

Enida Blaitone

NOSLĒPUMAINĀ PILS

.

MĀJĀS NO SKOLAS

Kādā saulainā jūlija pēcpusdienā pie mājas iebraucamajiem vārtiem stāvēja divas meitenes.

"Automašīnai jau vajadzēja būt klāt," ierunājās Nora. "Cerams, viņi nav pārdūruši riepu. Kā es ilgojos satikt Maiku! Un Džeku, protams!"

"Es ari," piebilda Pegija, viņas māsa. "Interesanti, vai viņiem līdzi būs ari Pols? Vai viņš pavadīs brīvdienas kopā ar mums vai atgriezīsies Beronijā? Interesanti."

Pols bija Beronijas mazais princis, liels Noras, Pegijas, Maika un Džeka draugs. Viņš mācījās tajā pašā skolā, kur abi pārējie zēni, un visi kopā viņi bija piedzīvojuši daudz dēku.

"Domāju, ka dažas dienas viņš pavadīs kopā ar mums," šūpodamās uz vārtiņiem, teica Nora. "Tā viņš parasti dara, vai ne? Tad viņam vajadzēs atgriezties Beronijā, lai apciemotu vecākus un daudzos brāļus un māsas."

"Muļķīgi, ka mums skola beidzas veselas divas dienas agrāk nekā zēniem," sacīja Pegija. "Un agrāk arī jāatgriežas — tas ir vēl nepatīkamāk!"

"Re, kur automašīna! Un tajā ir zēni!" Nora pēkšņi iesaucās. "Viņi brauc ar Pola automašīnu — lielo, zilisudrabaino. Interesanti, vai pie stūres ir Renijs?"

Renijs bija Pola uzticamības persona. Dienā, kad Pols piedzima, mazo zēnu ielika viņam rokās, un viņš zvērēja rūpēties par to. Viņš ar sirdi un dvēseli bija uzticīgs mazajam princim un kopā ar to bija piedalījies daudzās dēkās. Un te nu viņš sēdēja milzīgajā beroniešu zilisudrabainajā automašīnā pie stūres un svinīgi veda mājās visus trīs zēnus!

Kad automašīna bija klāt, meitenes atrāva vaļā lielos vārtus un, tai ietraucoties pagalmā, sajūsmā kliedza: "Maik! Džek! Pol! Urā! Apsveicam ar atgriešanos!"

Automašīna, bremzēm kaucot, apstājās, un Renijs, kas bija pie stūres, caur ugunīgi rudo bārdu uzsmaidīja meitenēm. Tuvākajā logā parādījās trīs galvas.

"Sveikas, meitenes! Leciet iekšā! Mēs jau domājām, ka jūs mūs gaidīsiet!" sauca Maiks. Durvis atsprāga vaļā, un meitenes saspiedās aizmugures sēdeklī, kur zēni viņām atbrīvoja vietu.

Nora apskāva Maiku. Viņi bija dvīņi un sadzīvoja kā cimds ar roku. Nora gan bija mazāka par Maiku, bet viņi bija ļoti līdzīgi — ar melniem, sprogainiem matiem un spožām, jautrām acīm. Gaišmatainā Pegija bija gadu vecāka, taču augumā Maiks bija padevies tikpat garš.

"Sveikas!" teica Džeks un draudzīgi iedunkāja meitenes. "Ko jūs iedomājaties? Ka varat beigt mācības agrāk par mums?"

Džeks nebija viņu brālis. Viņam nebija vecāku, Arnoldi viņu bija pieņēmuši savā ģimenē un izturējās pret viņu kā pret Maika, Noras un Pegijas lielo brāli. Zēns jutās tā, it kā viņiem piederētu visa pasaule, un, laimīgi smaidīdams, lūkojās apkārt zilām acīm, kas spoži mirdzēja brūnajā sejā.

Princis Pols nekad draudzīgi nedunkāja meitenes tā, kā darīja pārējie zēni. Beroniešu uzvedības normas to nepieļāva! Viņš, priecīgi smaidot, pieklājīgi paklanījās katrai meitenei, taču meiteņu uzvedība nebija tik nevainojama kā beroniešiem, un viņas kā divi kucēni metās virsū zēnam.

"Vai viņam vēl kut? Jā, kut! Pol, vai tu paliksi brīvdienās pie mums? Kaut vai dažas dienas! Kā būs?"

"Beidziet kutināt," teica Pols un mēģināja meitenes atgrūst. "Ei, Renij! Renij! Apturi automašīnu un met viņas ārā!"

Automašīna ar joni piebrauca pie ieejas durvīm, un Renijs smaidot izlēca laukā. Viņš devās uz automašīnas aizmuguri, lai i/.ņemtu somas ar skolas mantām, kas bija sakrautas cita uz citas.

Durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa smaidīdama stāvēja Arnoldes kundze. "Laipni lūdzam, zēni!" viņa teica. Maiks metās apskaut māti. "Mēs esam mājās!" viņš sauca. "Vecās, labās mājas!"

Džeks noskūpstīja Arnoldes kundzi, un Pols, kā parasti, dziļi noliecās un pieklājīgi noskūpstīja viņai roku. Agrāk bērni smējās par Pola izsmalcinātajām manierēm, bet nu jau viņi bija pieraduši un gandrīz vairs nepievērsa tām uzmanību.

"Nāciet iekšā," Arnoldes kundze teica. "Atbrīvosim ceļu Renijam. Viņš nes ceļasomas. Renij, kā tu vari nest divas ceļasomas reizē?"

Renijs plati smaidīja. Viņš bija liels un neparasti stiprs. Divas ceļasomas reizē viņam bija tīrais nieks! Renijs viegliem soļiem devās augšā pa kāpnēm.

"Mamm! Kas tā par patīkamu smaržu?" Maiks kāri rāva nāsīs gaisu. "Ar sviestu apsmērēti grauzdiņi… un karsti plāceņi!"

"Pilnīgi pareizi," mamma atteica. "Tu laikam esi aizmirsis, ka pats lūdzi tos sagādāt pie tējas, kad atgriezīsies brīvdienās mājās. Tikai nesaprotu, kāpēc tev uz to nesas prāts karstā jūlija dienā."

Džeks ielūkojās ēdamistabā. Tējas galds jau bija klāts. "Ak tu dieniņ!" viņš sauca. "Mājas eklēri arī! Un lielākā šokolādes biskvītkūka ar krēmu, kādu es jebkad esmu redzējis! Kad dzersim tēju?"

"Kad nomazgāsiet rokas," atbildēja Arnoldes kundze. "Es tūlīt nesīšu grauzdiņus un plāceņus, tāpēc nekavējieties."

Bērni nekavējās. Visi pieci, ko kājas nes, smiedamies un sasaukdamies metās augšā pa kāpnēm, priecādamies, ka atkal ir kopā. Arī princis Pols bija apmierināts — viņš mīlēja šo draudzīgo un augstsirdīgo angļu ģimeni.

Kad bērni nonāca lejā, Arnoldes kundze nebija viena. Zēni uzsmaidīja sīkai, zaļacainai sieviņai, kas sēdēja blakus Arnoldes kundzei.

"Dimij!" viņi sauca un devās viņai paspiest roku. Pols, kā parasti, zemu paklanījās, tad negaidot apskāva sīko sieviņu.

Dimijas īstais vārds bija Dimitijas jaunkundze, un viņa bieži brauca palīgā Arnoldes kundzei, īpaši tad, kad mājās bija bērni. Bērni viņu mīlēja un šad tad vilka uz zoba, un, kaut gan Dimija izskatījās klusa un mierīga, viņa varēja būt ļoti stingra. Par to bērni bija vairākkārt pārliecinājušies.

"Vecā, labā Dimija!" sauca Maiks, un likās, ka viņš to gribētu pacelt. Dimija atstūma zēnu.

"Nē, nē, Maik. Es zinu, ka tu esi tagad gandrīz tikpat liels kā es, bet man nemaz negribas, lai mani mētātu kā tādu kartupeļu maisu. Sēdieties pie galda, kamēr grauzdiņi nav atdzisuši."

Uz kādu brīdi iestājās klusums — visi pieci bērni ieturējās no pilnajiem šķīvjiem uz galda. Pols skaļi nopūtās.

"Lūk, to es saucu par īstu ēdienu. Gandrīz kā Beronijā! Arnoldes kundze, es visu semestri dzīvoju pusbadā!"

"Neticiet viņam!" iejaucās Džeks. "Būtu jūs redzējuši, cik milzīgas pakas viņš ik nedēļu saņēma no Beroni jas!"

"Varu iedomāties," atsaucās Arnoldes kundze. "Pola mamma arī man bieži sūta paciņas — ar ļoti gardiem našķiem. Es šorīt saņēmu vēstuli no tavas mammas — karalienes, Pol. Viņa sūta sveicienus un ar nepacietību tevi gaida."

"Ak! Vai Pols ļoti drīz brauks prom?" vīlusies jautāja Nora. "Mēs abas ar Pegiju viņu neesam redzējušas veselu semestri. Vai viņš nevarētu vēl mazliet palikt?"

"Man jums ir pārsteigums," smaidīdama teica mamma. "Pola tēvs un māte nodomājuši dažus mēnešus pavadīt šeit un labāk iepazīties ar mums. Viņi grib ņemt līdzi arī divus Pola brāļus, lai zēni mazliet iepazītos ar Angliju, pirms brauc šurp mācīties."

"Ak, mamm! Tas ir lieliski!" iesaucās Pegija. "Tikai te nepietiks vietas karalim, karalienei un kalpiem. Viņi noteikti vedīs līdzi kalpus, vai ne, Pol? Viņi nekur nebrauc bez sargu, kalpu un kalpoņu bariem. Viņi taču nebrauks uz šejieni?"

"Nē, mīļā. Protams, ne," teica mamma. "Nerunā muļķības! Brīvdienās te tikko pietiek vietas jums pieciem. Nē, Pola tēvs vēlas, lai mēs samek

lētu labi lielu māju, kur viņš varētu iemitināt sievu, abus zēnus un kādus divdesmit kalpus."

"Ak šausmas!" iesaucās Maiks. "Tad jau viņam vajadzīga pils!"

"Tieši to viņš ierosina," teica Arnoldes kundze, pasniegdama šķīvi ar plāceņiem, ko biezā kārtā klāja sviests.

"Ei, nu! Tiešām?" brīnījās Nora. "Pol, tu to zināji?"

Pols papurināja savu tumšo galvu. Mute viņam bija pārāk pilna, lai runātu! Zēna acis mirdzēja, viņš mēģināja ātri norīt kumosu un aizrijās.

Viņam pār muguru nobira sitienu krusa, un Pola seja pietvīka tumši sarkana.

"Lieciet viņu mierā," teica Arnoldes kundze. "No tā viņam kļūst tikai sliktāk. Iedzer tēju, Pol."

"Pils! Klau! Tas tik būs joks — apzvanīt nekustamā īpašuma aģentus un teikt: "Vai jūs man neatsūtītu ziņas par kādu duci pilu?"" Maiks teica.

"Mamm, vai viņi jau izvēlējušies pili?" jautāja Nora. "Vai tas ir tuvu? Vai mēs varam braukt to apskatīt?"

"Muļķe! Tu taču zini, ka šeit tuvumā nav nevienas pils," teica Maiks.

"Lai mamma atbild," teica Nora. "Mamm, uz kuru pili viņi brauks?"

"Mīļais bērns, es jau teicu, ka vēstuli saņēmu likai šorīt," atbildēja mamma. "Pola mātei ir tikai tāda iecere. Viņa mani lūdz sameklēt piemērotu vietu un varbūt atbrauks, lai to apskatītu. It kā es nezinātu, vai pils ir piemērota dzīvošanai!"

"Man liekas, ka viņi grib nevis pirkt, bet īrēt pili," teica Maiks. "Paņem līdzi Polu, mamm. Lai izložņā dažas vecas pilis. Viņš zinās, kas patiks viņa mammai! Vai kāds grib pēdējo plāceni? Kas grib, lai piesakās."

Plāceni neviens negribēja, tāpēc to paņēma Maiks. Visi sajūsmināti sāka apspriest jauno ziņu. Pols, atguvies pēc klepus lēkmes, runāja skaļāk par pārējiem. Viņš bija patiesi saviļņots.

"Jūs visi varēsiet palikt pie manis," viņš paziņoja. "Pili mēs dzīvosim kopā. Jūs iepazīsieties ar abiem maniem brāļiem. Jūs…"

"Tava mamma varbūt negribēs," Maiks iebilda.

"Ilgu laiku viņa jūs noteikti negribēs," smaidīdama teica Arnoldes kundze. "Tik skaļu baru! Taisnību sakot, vēstulē rakstīts — viņa cerot, ka mēs visi mazliet padzīvosim pilī, un tie noteikti būšot lieli prieki."

"Kaut tikai mēs atrastu labu pili!" iesaucās Nora.

"Ko tas nozīmē — labu pili?" jautāja Maiks. "Tu taču nedomā, ka mēs meklēsim pussabru- kušas pilis? Mamm, vai tu vēl neko nezini?"

"Maik, vēstule pienāca tikai šodien," mamma teica. "Dieva dēļ, beidziet dzert tēju! Līdz nākamajai nedēļai mums būs jāapskata milzum daudz pilu."

"Piļu meklēšana! Tas man patiks!" sauca Džeks. "Interesanti, kādu mēs izvēlēsimies. Es ceru — tādu, ka elpa aizraujas!"

PILS MEKLĒJUMI

Nākamās dienas bija ļoti satraucošas ne viena vien iemesla dēļ. No vienas puses, bērni priecājās, ka atkal ir mājās — nav jāiet uz stundām, neskan zvans, kas aicina uz nodarbībām, vakaros nav jāgatavo stundas. No otras puses, cik aizraujoši ir lasīt informāciju par dažādām izīrējamām pilīm!

Tādu nebija daudz. Arnoldes kundze izskatīja visas avīzes, kas pienāca, un secināja, ka piedāvājums nav liels. Piedāvāja arī lielas savrupmājas, un Arnoldes kundze jau sāka apsvērt, vai Pola ģimenei nederētu īrēt kādu no tām. Piedāvātās pilis bija ļoti nomaļās vietās vai kādu laiku bijušas neizmantotas, un tajās dzīvoja tikai pārvaldnieki.

"Ak, nē, mamm! Lai paliek pils," teica Maiks. "Lielā mājā nebūs tik interesanti."

"Man svarīgākais nav tas, lai bērniem būtu interesanti," atbildēja mamma. "Es iedomājos grūtības, ar kādām vajadzēs saskarties Pola mammai lielā, tukšā pilī ar vecmodīgu apgaismojumu un apkuri."

"Arī Beronijā ne viss ir mūsdienīgs," iebilda Maiks. "Arī Pola pilī nav daudz kā tāda, kas būtu, piemēram, katrā lielā Anglijas viesnīcā. Mamm, sameklē, lūdzu, pili. Tas izklausās daudz interesantāk nekā liela māja."

"Skaties pats," atbildēja mamma. "Ņem avīzes, un visi kopā izpētiet. Man liekas, ka nekā piemērota nav. Kad izlasīsi sludinājumus, sapratīsi, ko es domāju."

Un Maiks devās prom, nesdams avīzes un juzdams vieglu satraukumu. Tas tik ir joks — izvēlēties pili! Zēns pasauca pārējos bērnus, viņi paņēma avīzes un izgāja dārzā.

"Te būs. Ņemiet katrs pa vienai vai divām," teica Maiks. "Izlasīsim avīzes un pēc tam salīdzināsim domas. Mammai nekas nepalika."

Bērni uzmanīgi lasīja sludinājumus. "Pils un piecdesmit tūkstoši akru zemes," teica Džeks. "Oho! Vai kāds izīrē ari piecdesmit tūkstošus akru? Nē, šī pils neder. Tajā ir tikai divpadsmit mēbelētas istabas — Dievs vien zina, cik daudz grib tavi vecāki, Pol. Karalis ar karalieni droši vien var sajukt prātā, dzīvojot milzīgās platībās!"

"Man patīk mūsu pils Beronijā," atbildēja Pols. "Taču es labāk būtu parasts zēns un dzīvotu tā kā tu, Džek."

"Nebrīnos, ka mammai šīs pilis nepatika." Maiks atlika avīzes malā. "Tās nekam neder. Vai nu īpašnieks grib dzīvot vienā pils spārnā, vai grib, lai Pola ģimene to īrētu uz veselu gadu, vai arī pils nav mēbelēta. Dabūt pili uz dažiem mēnešiem ir daudz grūtāk, nekā es domāju."

"Viena ir," pēkšņi ierunājās Pegija. "Izklausās interesanti. Nesaprotu, kāpēc tā mammai nepatika. Klausieties."

Pārējie pagriezās pret viņu. Bērni gulēja zālē, izklājuši apkārt avīzes. Pegija atstāstīju sludinājuma saturu avīzē, kuru viņa turēja rokā.

"Saucas "Mēness pils"," viņa teica. "Jauks nosaukums, vai ne? Mēness pils! Tā ir arī liela, bet ne pārāk liela — tieši tik, cik vajag Pola ģimenei. Tajā dzīvo pārvaldniece, tātad tai jābūt gluži labā stāvoklī. Ievākties var tūlīt, jo īpašnieks pilī nedzīvo. Tā ir uz augsta pakalna ar "brīnišķīgu panorāmu uz lauku ainavu ar tīreli, mežu un ūdeņiem"."

"Izklausās labi," pieceldamies sēdus, teica Maiks. "Turpini. Kas vēl?"

"Tā ir ļoti veca," Pegija turpināja. "Te rakstīts: "Teiku un leģendu apvīta pils." Interesanti, ko tas nozīmē? Un vēl: "Ko tikai visu spētu pastāstīt šīs vecās sienas! Nostāstus par nežēlību un noslēpumiem, naidu un alkatību." Dieva dēļ! Ja tā, tad labāk, lai tās vecās sienas klusē!"

"Tiešām izklausās labi," teica Nora. "Interesanti, kāpēc mammai nepatika?"

"Re, kur viņa ir!" iesaucās Maiks, kad mamma ar grozu un šķērēm puķu griešanai ienāca dārzā. "Mamm! Ei, mammu! Kāpēc tev nepatika Mēness pils? Izklausās lieliski."

"Mēness pils? Tāpēc, ka tā ir pašā pasaules malā," atbildēja Arnoldes kundze. "Tuvumā nav nevienas pilsētas, un vienīgais ciemats kaut kur netālu ir pamests un izpostīts, tam ir dīvains nosaukums — Mēnessciems. Pils nosaukums laikam radies no ciemata."

"Vai nav vienalga, ka tas ir pasaules malā?" jautāja Pegija.

"Nav vis," atteica mamma. "Lai apgādātu tik daudz cilvēku, cik brauks līdzi Pola mammai, veikaliem jābūt vismaz saprātīgā attālumā, bet tur tuvākie veikali ir pēc kādām divdesmit jūdzēm. Man tā vieta likās tik vientuļa un attāla, ka tirpas sāka skriet pa kauliem!"

"Ak, mamm! Mēs visi būtu sajūsmā par tādu pili," teica Nora. "Un Pola mammai būs līdzi ļoti daudz automašīnu, vai ne, Pol? Tāpēc iepirkšanās nieks vien būs."

"Nevis ļoti daudz," iesmējās Pols," bet pietiekami gan."

"Tai ir vēl viens trūkums — tur nav, ar ko draudzēties," teica Arnoldes kundze. "Piemēram, nav kaimiņu. Ko nabaga nelaimīgie pārvaldnieki tur vieni dara — goda vārds, nespēju iedomāties!"

"Viņiem droši vien ir krājumi veselam mēnesim," teica Džeks. Viņš pagriezās pret pārējiem. "Vai atceraties, kā mēs aizbēgām uz Noslēpumaino salu, kur nebija ne veikalu, ne kaimiņu, tikai zaķi un putni, un pati sala — vientuļa un neapdzīvota? Toties cik labi mums bija!"

"Jā, bija," pārējie piekrita. Maiks pagriezās pret māti. "Mamm, apskatīsim, lūdzu, šo Mēness pili. Vai mēs nevarētu aizbraukt un paskatīties? Pol, ko tu domā? Vai tava mamma iebilstu pret pili pasaules malā ar "vecām sienām, kas spētu pastāstīt teikas par noslēpumiem un nežēlību", un visu pārējo?"

Pols iesmējās. "Nē. Mamma nemaz neiebilstu. Man liekas, ka mūsu pils sienas ir daudz vecākas par Mēness pils sienām un spētu pastāstīt tikpat šaušalīgas teikas. Arnoldes kundze, vai pils ir ļoti tālu? Vai mēs nevarētu aizbraukt un apskatīt to?"

Maiks uzmeta skatienu avīzēm Pegijas rokās. "Tuvākā stacija ir Bolingblova," viņš teica. "Pirmoreiz dzirdu! Bolingblova… Kurtas ir?"

"Kādas simt jūdzes tālāk," teica mamma. Viņa paņēma no Pegijas avīzes un vēlreiz tās izskatīja. "Es gan nezinu, cik lielā mērā mēbelēta ir šī pils. Te rakstīts "daļēji mēbelēta". Tas varētu nozīmēt tikai divas vai trīs istabas. Un mēs pat nezinām, vai mēbeles ir labā stāvoklī. Varbūt tās tikko turas kopā."

"Mamm, brauksim un paskatīsimies." Maiks sāka zaudēt pacietību. "Tas aiztaupītu rakstīšanu gan mums, gan viņiem. Man, taisnību sakot, patīk. Izklausās mazliet… mazliet noslēpumaini… un vientuļi. Tā ir pagātne. Tā…"

"Maiks kļūst romantisks." Nora iesmējās. "Maik, tu ceri, ka no pils izjās karaļa Artura bruņinieki?"

"Nerunā muļķības!" atcirta Maiks. "Mamm, vai mēs nevarētu aizbraukt un paskatīties? Vai tu nevarētu piezvanīt un pateikt, ka mēs brau- cam ?

"Tur nav telefona," atbildēja mamma. "Un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es atteicos no šīs domas. Beronijas karaliene negribēs dzīvot pilī bez telefona."

"Ak," nopūtās Maiks, iedomādamies, ka mammai tomēr ir taisnība. Pēkšņi sarunā iejaucās Dimitijas jaunkundze. Viņa bija pienākusi, lai paklausītos sarunu.

"Es domāju, ka Mēness pils Pola ģimenei būtu ļoti piemērota," viņa teica. "Izņemot to, ka veikali ir divdesmit jūdžu attālumā un nav telefona, man šī pils liekas nevainojama. Galu galā, Pola mammai būs labas automašīnas, ar kurām varēs aizbraukt pēc visa, kas vien būs vajadzīgs, vai ari nosūtīt kādu ziņu. To ir vērts redzēt. Mums jāpasteidzas. Pola ģimene vēlas braukt kaut vai tūlīt."

"Brauksim jau šodien pat," teica Maiks. "Nevajag atlikt uz rītu to, ko var izdarīt šodien. Mamm, palūdz Reniju piebraukt pie mājas automašīnu. Brauksim šodien pat!"

"Jā, brauksim," piekrita Pols. "Es savus vecākus pazīstu. Ja viņi ļoti drīz nesaņems nekādas

ziņas par pili, viņi pārdomās un vairs negribēs pavadīt brīvdienas šeit."

"Ak vai! Kā jūs mani steidzināt!" smiedamās teica Arnoldes kundze. "Laikam gan būs labāk, ja saņemsimies un brauksim apskatīt to vietu tūlīt. Pol, sameklē Reniju. Mēs būsim gatavi pēc stundas ceturkšņa. Pusdienas līdzi neņemsim, kaut gan es gribētu, bet tas prasīs pārāk daudz laika. Maik, sameklē precīzākas kartes, ja? Mums jāizvēlas labākais ceļš."

Šiem vārdiem sekoja milzīga jezga, sasaukšanās un sajūsmas kliedzieni. Diena bija ļoti karsta, tāpēc meitenes uzvilka tīras, vēsas kok- , vilnas kleitas. Zēni uzģērba krāsainus kokvilnas kreklus un šortus, tikai Džeks uzskatīja, ka ir jau liels, un uzvilka pelēkas garās bikses.

Dimija nolēma palikt mājās. Lielajā, zilisud- rabotajā automašīnā, kas piederēja princim Polam, arī bez Dimijas būs briesmīgi šauri. Viņa pamāja uz atvadām.

"Tiksimies vēl šovakar," viņa teica. "Ceru, ka pārvaldnieki nebūs satriekti, redzot, ka pēkšņi, kā no zila gaisa, ierodas viesi. Nepacietīgi gaidīšu jūs atpakaļ ar jaunumiem par pili."

Viņi satraukti devās ceļā. Pols un Maiks sēdēja uz priekšējā sēdekļa blakus Renijam. Arnoldes kundze, meitenes un Džeks — aizmugurē. Maiks turēja karti un urbās tajā ar acīm, gatavs pateikt Renijam, kurā ceļā jāiegriežas.

Drīz viņi jau brauca pa lauku apkārtni, traukdamies gar dzīvžogiem un dzeltenīgiem kukurūzas laukiem abās ceļa malās. Vietām uzliesmoja magones un ceļmalā vīdēja debeszilie cigoriņu ziedi.

"Tagad šeit," teica Maiks, kad auto nonāca ceļa līkumā. "Tad mazliet uz austrumiem līdz tiltam. Tad uz Sārčesteras pilsētu un tad uz ziemeļiem — uz Bolingblovu. Tālāk uz kartes norādīti tikai lauku ceļi. Ceru, ka tie ir pietiekami labi tik varenai mašīnai."

"Kas būs pusdienās?" jautāja Pegija.

"Es zināju, ka nepaies ne dažas minūtes un kāds to jautās," teica Arnoldes kundze. "Pusdienosim vienos, ja pa ceļam gadīsies kāda pilsētiņa."

"Ap to laiku mums jābūt Bolingblovā," Maiks teica, ātri galvā rēķinādams. "Šī automašīna brauc ar tādu ātrumu, ka, burtiski, rij jūdzes."

"Varbūt vajadzētu Bolingblovā apjautāties par pili," Arnoldes kundze ierunājās.

"Var jau," teica Pegija un iesāka jautru dziesmiņu, kas pārējos darīja līksmus.

"Ak, Mēness pils,

Pie tevis drīz mēs būsim,

Šo pašu pēcpusdien',

Ak, Mēness pils!"

Pārējie pievienojās Pegijai, un, automašīnai traucoties tālāk, visi dziedāja muļķīgo dziesmiņu:

"Pie tevis driz mes būsim,

Ak, Mēness pils!"

MĒNESS PILS

Renijs iebrauca Bolingblovā uzreiz pēc vieniem. Tā bija glīta pilsētiņa ar platām ielām un tirgus laukumu centrā.

Arnoldes kundze to atzinīgi novērtēja. "Šeit ir labi veikali," viņa teica. "Un viesnīca, uz kurieni Renijs mūs atvedis, izskatās ļoti patīkama. Veca, romantiska un nevainojami tīra."

Viņi bija ļoti izsalkuši un ar prieku ieraudzīja bagātīgi klātu pusdienu galdu. "Glazēta melone! Jauki," teica Maiks. "Kas vēl? Auksta vistas gaļa, šķiņķis un salāti. Kas var būt vēl labāks? Pēc visa tā es gribēšu tikai saldējumu."

Mazā viesmīle uzsmaidīja izsalkušajiem bērniem un ātri pierakstīja pasūtījumus. Drīz vien visi locīja iekšā un bija pārāk aizņemti ar ēšanu, lai runātu.

Samaksājusi rēķinu, Arnoldes kundze uzdeva viesmīlei dažus jautājumus.

"Jūs nezināt, vai ceļš uz Mēness pili ir labs? Un cik ilgi uz turieni jābrauc ar automašīnu?"

"Mēness pils!" viesmīle pārsteigta iesaucās. "Tur gan jūs nevarat braukt. Tur apmeklētājus nelaiž. To nevienam neļauj apskatīt."

"Es dzirdēju, ka šovasar to varot īrēt," teica Arnoldes kundze. "Es gribu apskatīt."

"īrēt!" viesmīle iesaucās. "Nekad nebūtu iedomājusies, ka kāds gribēs dzīvot tik vecā, nomaļā pili, tik tālu no tuvākās pilsētas! Ak Dievs! Tur gadu gadiem neviens nav dzīvojis."

"Ak vai! Tad nav, ko cerēt, ka tā būs labā stāvoklī," Arnoldes kundze teica, juzdama, ka brauciens būs bijis velts. "Taču tur droši vien ir pārvaldnieki."

"Nezinu," atbildēja viesmīle. "Esmu gan dzirdējusi, ka reizi mēnesī kāds braucot šurp ar automašīnu, lai iepirktu pārtiku, benzīnu un tā tālāk. Tad jau tur droši vien ir pārvaldnieki. Es, goda vārds, ne par kādu naudu nedzīvotu tik vientuļā, vecā vietā. Runā, ka tur notiekot savādas lietas — ļoti savādas."

"Oho! Kādas?" nepacietīgi iesaucās Nora.

"Nezinu," atteica mazā viesmīle. "Zinu tikai to, ka reiz turp devās kāds gudrs vīrs, lai lūgtu atļauju apskatīt pils lielajā bibliotēkā senas grāmatas, — un kaut kas viņu tā nobiedēja, ka viņš izkūkoja prātu! Grāmatas it kā pašas esot lēkušas viņam virsū no plauktiem!"

Visi iesmējās. "Tas ir labi!" sauca Maiks. "Man patiktu dzīvot pilī, kur no plauktiem lec grāmatas. Es teiktu: "Ei! Vai mani gaida kāds noslēpumains stāsts? Lec, lūdzu, laukā, es tevi noķeršu!"

Viesmīlei nepatika smiešanās par viņas vārdiem. Viņa strauji pašūpoja galvu. "Tā ir dīvaina, veca pils, kurā neviens neko nezina par mūsdienu dzīvi. Es tai mestu līkumu pat tad, ja man solītu naudu."

Bērni devās ārā, lai sameklētu automašīnu, smaidīdami par viesmīles sašutuma pilno seju. Visi sakāpa automobilī, un Renijs jautājoši atskatījās uz Arnoldes kundzi.

"Uz pili, kundze?" viņš jautāja. Viņa pamāja ar galvu, un Maiks ieskatījās kartē.

"Labie ceļi beigušies," viņš teica. "Aiz pilsētas robežas griezies pa labi, Renij."

"Jāsaka, man nepatika tas, ko mēs dzirdējām par Mēness pili," kad automašīna sāka braukt, ierunājās Arnoldes kundze. "Ja tur tik sen neviens nav dzīvojis, izņemot pārvaldniekus, tad pilij jābūt ļoti sliktā stāvoklī."

"Jā, pārāk labi neizklausās," atsaucās Maiks. "Cik dīvaini gan ir cilvēki! Viņiem pieder pils, bet viņi par to neliekas ne zinis! Ceļš arī ir šausmīgs."

Renijam vajadzēja samazināt ātrumu, jo ceļš kļuva loti slikts un tāds arī palika līdz beigām. Tas bija bedrains, nelīdzens un vietām stipri akmeņains. Automašīna virzījās ļoti piesardzīgi.

"Šeit jābūt krustojumam," teica Maiks. "Jā, skatieties! Re, kurtas ir. Mums jāgriežas pa kreisi, Renij."

"Tas ir labi," Renijs atbildēja. "Uz otru pusi mēs nevarētu braukt. Tur jau ceļu neredz!"

Un patiesi! Ceļu, kas nogriezās pa labi, diez vai varēja saukt par ceļu — tās bija lauku ratu iebrauktas sliedes, vairs neizmantotas un aizaugušas. Pegija rādīja uz kaut ko tālumā, apmēram pusjūdzi tālāk.

"Skatieties!" viņa teica. "Kaut kādas mājas. Mamm, vai tas varētu būt viss, kas palicis pāri no sagruvušā Mēnessciema? Un kāpēc tas ir sa- gruvis? Kā tu domā?"

"Pegij, mīlā, kā lai es to zinu?" mamma atbildēja. "Varbūt cilvēkiem šī vieta likās pārāk nomaļa un viņi atstāja ciematu."

"Es varu saskatīt dažus jumtus," Pegija teica. "Tie visi izskatās pussagruvuši. Tas gan būtu jauki — pētīt pamestu ciematu!"

"Kas nu kuram patīk," atbildēja mamma. "Es varu iedomāties daudz lietderīgāku laika pavadīšanu nekā klīst pa vecu, smirdīgu ciematu bez * nevienas dzīvas dvēseles."

"Kāpēc lai tas būtu smirdīgs?" Pegija gribēja zināt, bet tajā mirklī zem automašīnas riteņiem gadījās tādas grambas, ka Arnoldes kundze sāka bažīties, vai izturēs atsperes. Taču Renijs viņu pārliecināja, ka tās ir ļoti, ļoti stipras.

"Beroniešu automašīnas domātas tieši tādiem ceļiem," viņš teica. "Ar bedrēm, nelīdzenumiem un grambām. Atsperes nevar salūzt, Arnoldes kundze. Drīz jābūt pilij. Tur pāri ir pakalns. Tai jābūt tur."

Visi nepacietīgi skatījās uz pakalnu, kas parādījās pie apvāršņa. Tas bija loti stāvs, un tā nogāzes klāja koki. Pēkšņi Džeks iekliedzās:

'Re, kur pils! Re, pašā augšā! Gandrīz virsotnē. Aiz tās paceļas pakalns laikam, lai pasargātu no vēja. Skatieties, kas par milzīgu torni! Izslējies pāri pakalnam. Tikai viens tornis. Cik savādi!"

"Un tomēr izskatās pēc pils, kaut arī ar vienu torni," teica Nora. "Man tas liekas grandiozs. Un tam apkārt mazi tornīši un visādi izliekumi. No turienes droši vien paveras brīnišķīgs skats uz apkārtni. Un tomēr — dzīvot šeit visu laiku būtu ļoti vientuļi."

"Tavam tētim un mammai pils noteikti liksies pietiekami grandioza, Pol," teica Džeks. "Tā ir īsta pils — stipra un liela, un iespaidīga, ja tu saproti, ko es domāju."

Pols saprata. Uz viņu pils bija atstājusi dziļu iespaidu. Turklāt apkārtne bija tik raksturīga Anglijai. Un cik ļoti viņa mammai patiks Boling- blovas pilsētiņa, tirgus laukums, kukurūzas lauki un lauku ceļi!

"Iespaidīga, vai ne, bet es neticu, ka to ir vērts apskatīt 110 iekšpuses, ja runājam par mēbelēm," teica Arnoldes kundze. "Par tām droši vien neviens neliekas ne zinis. Nekas, drīz redzēsim. Esam gandrīz klāt."

Automašīna brauca augšup pa stāvo nogāzi. Renijs bija samazinājis ātrumu, un tā lēnām, motoram rūcot, rāpās augšā pa kalna nogāzi, kas bija tikpat grambaina kā ceļš, no kura viņi bija nogriezušies. Ceļš vijās te pa labi, te pa kreisi, lai vieglāk būtu uzkāpt kājām.

Jo tuvāk nāca pils, jo lielāka un varenāka tā izskatījās. "Tā mūs vēro!" pēkšņi ierunājās Nora. "Tā saka: "Kas tas par trokšņainu verķi traucē manus sapņus?" Es zinu, ka tā mūs vēro."

"Neesi nu muļķe," Pegija satraukti atteica. "Tu runā nejēdzības, Nora. Pils ir varena, lūk, ko es teikšu! Slienas taisni debesīs. Cik augstu paceļas vienīgais tornis! Man patīk. Šī pils pieder seno bruņinieku un viņu sirdsdāmu laikiem, nevis mūsdienām."

Pamazām automašīna tuvojās lieliem vārtiem. Tie bija ciet. Džeks izlēca laukā, lai tos atvērtu. Renijs baidījās, ka vārti varētu būt aizslēgti, taču tā nebi ja. Kaut gan vārti krakšķēja un brakšķēja, it kā dusmotos par to, ka tiem pieskaras, Džekam izdevās tos atvērt.

Automašīna iebrauca pa vārtiem un nokļuva uz aizauguša piebraucamā ceļa, kas vijās līdz iespaidīgajai pils ieejai. Platas kāpnes veda uz lielām durvīm, kas bija apsistas ar dzelzs naglām.

"Tā! Esam klāt," Arnoldes kundze teica tādā balsī, it kā būtu priecājusies, ja viņi nebūtu klāt. Princim Polam pieklājīgi piepalīdzot, viņa izkāpa

no automašīnas. Renijs uzskrēja pa kāpnēm, lai piezvanītu vai pieklauvētu pie durvīm, vai kā citādi liktu sevi manīt.

Pie durvīm karājās milzīga ķēde ar kaltu dzelzs rokturi galā. "Vai tas ir zvans?" Maiks šaubījās. "Klauvēkļa nav. Mamm, skaties! Durvis no vienas vietas klātas ar zirnekļu tīkliem. Izskatās, ka šīs durvis nav virinātas gadiem ilgi!"

"Tā ir," teica Arnoldes kundze. Viņa sāka uztraukties par to, ko viņi ieraudzīs pašā pilī — ja iekļūs tajā!

"Varbūt man paraut aiz ķēdes? Ja nu atskan zvans?" jautāja Maiks. "Labi. Aiziet!"

Zēns no visa spēka pavilka ķēdi. Nekas nenotika. Neatskanēja ne skaņa — ne šķindoņa, ne žvadzoņa. Maiks vilka vēlreiz. Un atkal klusums.

Tad vilka Renijs — un rāviens izrādījās tik stiprs, ka ķēde notrūka un nokrita viņam uz pleciem! Renijs nepatikā nometa to zemē.

"Ķēde ir tik veca, ka rūsa to sagrauzusi," viņš teica. "Pieklauvēšu."

Un Renijs sāka vālēt ar milzīgajām dūrēm pa durvīm. Pēkšņi viņus apņēma tik spēcīga atbalss, ka viņi pārsteigti salēcās.

Neviens nenāca. Durvis palika cieši aiztaisītas. "Nu, ko lai dara," novilka Arnoldes kundze, "ļoti nepatīkami. Laikam būs jāmet visas pūles pie malas."

"Nē, mamm! Mēs nevaram mierīgi braukt mājās, kad esam nokļuvuši līdz ieejas durvīm!" Maiks bija satriekts. "Apiesim apkārt, varbūt atradīsim citas durvis, varbūt pagalma durvis. Vai tad pilīm nav pagalma durvju? Vai tavai pilij ir pagalma durvis, Pol?"

"Ne vienas vien," Pols, plati smaidot, atteica. "Redzat, iesim šeit. Izskatās pēc taciņas."

Un visi devās pakaļ Polam, kaut gan Arnoldes kundzei nemaz negribējās atrast citu ieeju. Viņa jau bija atteikusies no domas noīrēt šo pili Pola vecākiem, taču zināja, kādu brēku sacels bērni, ja viņa uzstās, ka tūlīt jāiet atpakaļ uz automašīnu.

Aizaugušais celiņš vijās gar pils sienām. Viņi nonāca pie zemām durvīm, taču tām nebija ne zvana, ne klauvēkla, ne roktura. Bariņš devās tālāk un pēkšņi pamanīja zemajā mūrī nelielu spraugu.

"Skatieties!" iesaucās Pegija un apstājās. "Uz auklas karājas izmazgāta veļa! Tātad šeit kādam jābūt! Jā! Redzat? Tur, mūrī, ir diezgan lielas durvis, kas ved uz pagalmu — vai uz veļas žāvētavu, ja jums tīk. Tur, kur karājas veļa. Tuvumā jābūt virtuvei. Ja kliegsim, varbūt kāds sadzirdēs."

Maiks paklausīgi iekliedzās, tā ka pārējie pārsteigumā salēcās. Viņš prata uztaisīt tik spalgu balsi, kādu neviens no viņa negaidīja.

"EI! VAI TE KĀDS IR?" viņš kliedza.

Neviens neatbildēja. Tikai vistas aizmuka pāri pagalmam un nozuda zem krūmiem. Svītrains kaķis aizdrāzās garām un ari pazuda.

"EI!" atsāka Maiks un aprāvās. Kāds piesardzīgi iznāca pa lielajām durvīm — pa durvīm, kas veda uz pagalmu.

Tā bija maza, apaļa sieviņa sirmiem matiem. Viņai sekoja vēl divas večiņas, pēc izskata ļoti līdzīgas pirmajai, tikai garas un slaidas. Visas trīs pārsteigtas skatījās uz atbraucējiem.

"Ko jūs gribat?" bailīgā balsī ierunājās apaļā sieviņa. "Kas jūs esat? Kāpēc esat atbraukuši? Te nedrīkst nākt."

PILI

Arnoldes kundze ar māklera vēstuli rokā iznāca priekšā. "Mēs esam atbraukuši, lai apskatītu pili," viņa teica. "Vai mēs jūs iztraucējām? Piezvanīt nevarējām, pilī nav telefona."

"Bet… bet pils nav domāta apskatei," paziņoja mazā sieviņa, un viņas abas garās pavadones piekrītot sparīgi māja ar galvu.

"Mēs neesam tūristi," iebilda Arnoldes kundze. "Mēs saņēmām informāciju par pili 110 mākleriem, kuri teica, ka pili varot apskatīt jebkurā laikā, ja mums līdzi ir vēstule. Tā atnāca kopā ar informāciju. Varbūt pils derēs manai draudzenei, kas uz dažiem mēnešiem grib īrēt lielas telpas."

"Ak, mana dēla nav mājās," izskatīdamās ļoti apjukusi, sieviņa teica. "Viņš sacīja, ka neviens nenākšot, ka nevienam šī vieta nebūšot vajadzīga. Vēl neviens nav gribējis to apskatīt, nopirkt vai īrēt. Neviens. Es pat nezinu, vai drīkstu jūs laist iekšā."

"Mēs esam veikuši tik tālu ceļu, lai to apskatītu!" Arnoldes kundze iebilda. "Tas ir smieklīgi! Baidos, ka jums būs lielas nepatikšanas, ja īpašnieki uzzinās, ka neesat ielaidušas iespējamos īrniekus. Jūsu dēļ viņi var zaudēt lielu naudu. Vai saprotat? Jūsu dēlam nav nekāda teikšana!"

"Viņš sacīja, lai mēs nevienu nelaižot," teica sieviņa un, nezinādama, ko lai iesāk, pagriezās pret garajām pavadonēm. Sievas steigā čukstus apspriedās. Bērni un Arnoldes kundze nepacietīgi gaidīja. Cik neizpalīdzīgas ir šīs sievietes!

Beidzot mazā apalīte pagriezās. "Es gan nezinu, ko teiks mans dēls," viņa atkārtoja, "bet laikam būs jālaiž jūs iekšā. Mēs ar abām māsām esam pārvaldnieces."

"Jā. Domāju, ka jums ir jālaiž mūs iekšā un jāparāda pils," stingri teica Arnoldes kundze. "Kas ir jūsu dēls? Arī pārvaldnieks?"

"Ak, nē. Mans dēls ir ļoti, ļoti gudrs," sieviņa lepni atbildēja. "Viņš ir zinātnieks. Es pat nevaru pateikt, cik pārbaudījumu viņš nolicis."

"Kāpēc tad viņš ir apracis sevi šeit?" jautāja Arnoldes kundze, domādama, ka šis noslēpumainais dēls droši vien ir izlutināts slaists, kas, triju sieviešu aprūpēts, dzīvo pils greznībā!

"Viņš ir aizņemts ar darbu," atkal lepni atbildēja sieviņa. "Ar svarīgu darbu, kas prasa klusumu un mieru. Nezinu, ko viņš teiks, ja pili kāds ievāksies."

"Tam, ko viņš teiks, nav ne mazākās nozīmes." Arnoldes kundze sāka zaudēt savaldību. "Pils nepieder viņam. Ja viņš sagādā tādas neērtības ik reizi, kad kāds to ierodas apskatīt, jūs viņa dēļ noteikti zaudēsiet darbu! Un tagad nepieminiet vairs, lūdzu, savu dēlu, bet tūlīt parādiet pili!"

"Jā, kundze." Večiņa izskatījās nobijusies. Abas pārējās sievietes neteica ne vārda, tikai drūmi sekoja viņiem.

"Kā jūs sauc?" jautāja Arnoldes kundze, kad viņi gāja pa gaiteni.

"Es esmu Brimingas kundze, un tās ir manas māsas — Edija Lotsas jaunkundze un Hanna Lotsas jaunkundze," atbildēja sieviņa. "Vai cilvēkam, kas grib īrēt pili, vajadzēs visas telpas?"

"Protams," teica Arnoldes kundze. "Izņemot jūsu istabas. Kāpēc jūs tā jautājat?"

Brimingas kundze neko neatbildēja, tikai uzmeta ašu skatienu abām māsām ar izstieptajām sejām. Bērniem likās, ka Brimingas kundze iet pārāk lēni, viņi apsteidza večiņu un devās uz priekšu pa gaiteni, kārodami drīzāk apskatīt pili.

Viņi iegāja lielā zālē, kuru apņēma brīnišķīgi brokāta aizkari. Visapkārt bija izliktas spoži mirdzošas bruņas. Pols uzsita vienam no bruņinieku tērpiem, atskanēja dobjš troksnis. "Es gribētu tādu uzvilkt," viņš teica. "Gribētu pārvilkt sejas aizsegu un skatīties caur to."

"Tu esi par mazu, lai valkātu buņas," atbildēja Džeks. "Es gan varētu tajās ielīst."

Arnoldes kundze ievēroja satraukumu Brimingas kundzes sejā. "Neuztraucieties!" Viņa iesmējās. "Viņi nestaigās apkārt bruņās! Ļoti skaista zāle!"

"Jā," atbildēja sieviete un pieveda viņus pie lielām durvīm. Viņa atrāva tās vaļā. Skatienam pavērās patiesi skaista istaba ar greznām mēbelēm. Tās bija pārvilktas ar spilgti zilu, gadu gaitā stipri izbalējušu audumu. Visā istabas garumā stiepās paklājs patīkami maigos zilos, sarkanos un krēm- krāsas toņos, kas arī bija pabalējuši. Bērniem kājas iegrima paklājā, tikko viņi uz tā uzkāpa.

"Mammai patiktu," Pols uzreiz teica. "Skatieties! Kas par pulksteni!"

Pie sienas karājās milzīgs pulkstenis. Tas bija izgatavots kā baznīca ar zvanu torni. Mirklī, kad bērni uz to paskatījās, baznīca sāka zvanīt. Pulkstenis bija trīs.

"Skatieties! Durvīs parādās eņģelis — tur, pulksteņa apakšdaļā!" sauca Pegija. "Mazs eņģelītis ar spārniem un tauri!"

Eņģelis ar tauri rokā mirkli pakavējās, tad lēnām pazuda aiz durvīm, un tās aizvērās.

"Pirmo reizi redzu tādu pulksteni!" Nora sajūsmināta teica.

"Šeit ir daudz neparastu lietu," piezīmēja Brimingas kundze. "Lords Mēness… tas, kurš dzīvoja pagājušā gadsimta sākumā… kolekcionēja savādus nieciņus no dažādām pasaules malām. Te ir mūzikas lādīte, kas spēlē simt dažādas melodijas un…"

"Kur tā ir?" Pegija sajūsmināta sauca.

Taču Arnoldes kundze, uzmetusi skatienu ro- kaspulkstenim, ieraudzīja, ka laika atlicis tikai tik daudz, lai apskatītu pili, nevis lai klausītos mūzikas lādītes atskaņotās simt melodijas.

"Jums vēl pietiks laika darbināt mūzikas lādīti, ja mēs šeit atgriezīsimies," viņa teica. "Mums ir jāsteidzas. Vai jūs neparādītu visas istabas, izņemot, protams, savējās, Brimingas kundze? Mana draudzene — Beronijas karaliene — ņems līdzi savus kalpus, un viņiem, protams, būs vajadzīga virtuve."

"Redziet…" iesāka Brimingas kundze, izskatīdamās tā, it kā grasītos piezīmēt, ka viņa nezina, ko par to teiks viņas dēls. "Virtuve ir pietiekami liela. Mēs izmantojam tikai vienu tās kaktu. Es izrādīšu citas istabas un tad uzvēdīšu jūs augšā."

Visas istabas bija skaistas. Tādas bija arī guļamistabas augšstāvā — brīnišķīgi mēbelētas, ar skaistām gleznām, savādiem, bet glītiem rotājumiem, neparastiem un ļoti savdabīgiem aizkariem.

Daži tā spīdēja un laistījās, ka Pegija nodomāja, vai tikai tie nav 110 zelta.

Nekas nebija apdrupis, noplīsis, zirnekļu tīkliem klāts vai netīrs. Viss bija ļoti labi kopts, un Arnoldes kundze nekur nemanīja nevienu puteklīti. Lai cik dīvainas bija trīs pārvaldnieces, par pili tās nepāiprotami rūpējās ar vislielāko gādību un cītību.

Augšstāvā atradās arī liela istaba, kuras sienas no augšas līdz apakšai klāja grāmatplaukti. Bērni pārsteigumā nespēja izrunāt ne vārda. Viņi nekur nebija redzējuši tik daudz grāmatu vienkopus, tikai lielajās sabiedriskajās bibliotēkās!

"Cik brīnišķīgi!" Maiks nespēja novērst skatienu. "Klau! Lietainā dienā šī istaba ir nenovērtējama! Mēs nemūžam neizlasīsim visas šīs grāmatas!"

"Tās ir vecas," teica Džeks. "Varu derēt, ka tās ir ļoti interesantas. Kāda jēga, ja mājā ir tūkstošiem grāmatu, bet nav neviena, kas tās lasītu!"

"Mans dēls tās lasa," lepni ierunājās Brimingas kundze. Neviens neatbildēja. Brimingas kundzes dēls visiem bija līdz kaklam!

Trešajā stāvā bija lieli bēniņi — telpas, kurās glabājās milzīgas lādes, vecas mēbeles un dažnedažādi neparasti sīkumi.

"Šaubos, ka manai draudzenei vajadzēs bēniņus," teica Arnoldes kundze. Viņa bija saska

tījusi telpas, caur kurām viņi gāja. "Pietiks ar pirmo un otro stāvu. Māja ir brīnišķīgā stāvoklī. Vai par to rūpējaties jūs ar māsām? Neviens cits jums nepalīdz?"

"Neviens," lepni atbildēja Brimingas kundze, un Lotsas jaunkundzes — Edija un Hanna — piekrītoši māja ar galvu. Tad viņi atkal devās lejā uz vienu no istabām. "Mēs jau gadiem šeit dzīvojam vienas. Mēs mīlam šo veco pili. Te dzīvojuši un strādājuši mūsu senči. Jā, mana vec- vecvecvecmāmiņa šeit dzīvoja tagadējā lorda vecvecvecvectēva laikos. Tas ir viņa portrets."

Bērni paskatījās uz milzīgo portretu, kas karājās virs kamīna. Tajā bija attēlots drūms vīrs ar melnu matu vilni, kas krita pār pieri, un viņa acis nikni vērās bērnos.

"Neizskatās, ka mēs viņam patiktu," teica Pegija. "Kaut viņš neskatītos tik nikni. Ja mēs te paliksim, es šajā istabā neuzkavēšos. Es jutīšos neomulīgi, ja uz mani skatīsies vecveclords Mēness."

Pārējie iesmējās. Pēkšņi Maiks kaut ko iedomājās. "Mēs vēl neesam bijuši tornī — tajā, augstajā! Mums tas jāredz!"

Iestājās klusums. Brimingas kundze skatījās uz māsām, un māsas skatījās uz viņu. Neviena neteica ne vārda.

"Kas būs ar torni?" pārsteigts par klusumu, atkārtoja Maiks. "Vai mēs to drīkstam apskatīt?

Varu derēt, ka tavai mammai, Pol, tornis patiks. Viņa sēdēs augšā un lūkosies pāri laukiem. Tam jābūt brīnišķīgam skatam! Iesim palūkosimies."

"Es palikšu šeit un apspriedīšu dažus jautājumus ar pārvaldniecēm," teica Arnoldes kundze, kurai nemaz nekārojās kāpt simtiem pakāpienu augšā tornī. "Varat paskraidīt apkārt. Ceru, ka arī tornis ir labā stāvokli, Brimingas kundze?"

"Jā, kundze," pēc īsa klusuma mirkļa atsaucās Brimingas kundze. "Taču tur nav nekā interesanta. Nekā. Esmu pārliecināta, ka jūsu draudzenei tornis nebūs vajadzīgs. Tik daudz pakāpienu uz augšu… Un tikai mazas istabas ar akmens sienām un šauriem lodziņiem. Nekam nederīgas."

"Tas ir aizslēgts," negaidot ierunājās viena ņo Lotsas jaunkundzēm. "Pavisam aizslēgts."

"Un kur ir atslēga?" Maiks uzreiz apjautājās. Nevarēja taču laist garām izdevību uzkāpt tornī!

Atkal iestājās klusums. "Pazudusi," atbildēja otra Lotsas jaunkundze.

"Pirms vairākiem gadiem," piebilda pirmā. "Bet tur tiešām nav nekā interesanta."

"Vienīgi skats!" Maiks bija apmulsis. Viņš neticēja nevienam vārdam par aizslēgtajām durvīm un pazaudētajām atslēgām. Kāpēc pārvaldnieces negrib, ka viņi apskata torni? Vai tajā valda nekārtība?

"Jums jāatrod atslēga, pirms vēl ir atbraukusi mana draudzene," teica Arnoldes kundze. "Viņa noteikti gribēs redzēt ainavu, kas paveras no torņa. Un tagad man jāuzdod daži jautājumi attiecībā uz ēdienu un tamlīdzīgi. Jūs, bērni, divdesmit minūtes paskraidiet apkārt, tikai, lūdzu, esiet uzma- nīgi!"

"Protams!" Pegija sašutusi atcirta. "Ejam, Maik." Un meitene pieklusināja balsi. "Iesim pameklēsim torni."

NEPATĪKAMS VĪRS

Triju pārvaldnieču skatienu pavadīti, bērni izgāja no istabas un aizvēra durvis. Viņi atradās lielajā zālē, kurai visapkārt mirdzēja bruņutērpi. Pegija mazliet nodrebinājās.

"Tagad man liekas, ka šajos bruņutērpos ir cilvēki un viņi skatās uz mani," viņa teica. "Un no abām Lotsas jaunkundzēm man metas zosāda. Savāda ģimenīte."

"Dēls varētu būt lielākais savādnieks," ierunājās Maiks. "Man tā vien liekas, ka viņš man nepatiks. Toties kas par pili! Pol, tev patīk?"

"Jā, patīk. Ļoti," mirdzošām acīm atsaucās mazais princis. "Un mamma būs sajūsmā. Un abi brāļi. Te mums visiem pietiks vietas, arī jums! Mēs lieliski pavadīsim laiku!"

"Tā… Kur varētu būt ieeja tornī?" Džeks skali domāja. "Tornis ii pils austrumu claļā. Tātad tam jābūt tajā virzienā — tālāk pa gaiteni. Ejam."

Bērni sekoja Džekam. Zēns viņus veda pa tumšo gaiteni, kura sienas klāja tādi kā gobelēni, lai gan tumsā tos nevarēja labi saskatīt.

"Kaut man būtu kabatas lukturītis!" teica Maiks. "Vajadzēs atvest kabatas lukturīšus un daudz bateriju. Liekas, ka pilī ir tikai dažas lampiņas, un varu derēt, ka naktī tās visas nededzina."

Bērni nonāca līdz gaiteņa galam un iegāja mazā kvadrātveida istabā, kurā gar sienām rindojās vecas lādes. Maiks pavēra vaļā vienas lādes vāku un ieskatījās tajā. Istabu uzreiz piepildīja stipra naftalīna smaka. Nora nošķaudījās.

"Laikam lupatas. Vai aizkari," Maiks teica un ļāva vākam ar troksni atkrist atpakaļ. "Tās vecās pārvaldnieces tiešām valda pār visu! Tā… Kā lai tiek tornī?"

"Izskatās, ka šeit ieejas nav," apskatīdams istabu, teica Džeks. Viņš piegāja pie gobelēna, kas karājās no griestiem līdz pat grīdai, aizsegdams tukšumu starp daudzajām lādēm. Zēns pacēla gobelēna malu un pārsteigumā iesaucās.

"Te ir torņa durvis! Vismaz man liekas, ka tās ved uz torni."

Pārējie sanāca ap zēnu. Aiz gobelēna atklājās augstas, šauras durvis, aiz vecuma nomelnējušas, taču pēc izskata ļoti stipras. Durvīm bija rokturis — melns dzelzs riņķis — un milzīgs atslēgas caurums.

Maiks grozīja rokturi gan šā, gan tā. Zēns dzirdēja, kā klikšķ slēdzene, taču, lai cik stipri viņš grūda, durvis nevērās.

"Aizslēgts," viņš vīlies teica. "Un atslēgas nav. Vai tu domā, ka tā tiešām pazudusi, Džek?"

"Nē," atbildēja Džeks. "Esmu pārliecināts, ka viņas negrib, lai mēs izmantotu torni. Varu derēt, ka tas vajadzīgs viņu briesmīgajam dēlam, lai noslēptos no trim večām."

"Un veiktu brīnišķīgu zinātnisko darbu." Maiks smīnēja. "Vai caurām dienām slaistītos, nevienam nezinot. Interesanti, kāds viņš izskatās. Diez vai viņš šeit paliks, kad atbrauks tava mamma, Pol. Viņam vajadzēs izvākties no torņa, un tad mēs vērosim ainavu!"

Džeks saņēma dzelzs rokturi un vēlreiz parāva durvis, šoreiz īpaši spēcīgi. Tikko zēns to izdarīja, garajā gaitenī, kas veda uz kvadrātveida istabiņu, kurā viņi stāvēja, atskanēja soli.

Bērni apmetās riņķī, lai redzētu, kas tur nāk. Džeka roka palika uz torņa durvju dzelzs riņķa.

Istabā ienāca vīrs. Ieraudzījis bērnus, viņš strauji apstājās un pārsteigts vērās viņos. Tas bija drukns maza auguma vīrs ar ļoti tumšu ādu. Acis viņam izskatījās gandrīz melnas, un lielais deguns un plānās lūpas darīja viņu ļoti neglītu.

Vīrs skaļi iesaucās: "Ko jūs šeit darāt? Kā jūs iedrošināties? Tūlīt prom, sīko varza! Noņem roku no riņķa, puika! Durvis ir aizslēgtas, un jums nav jābāž deguns visur manā pilī!"

Bērniem aizrāvās elpa. Viņa pilī! Ko tas varētu nozīmēt?

"Tā ir lorda Mēness pils!" teica Džeks, vienīgais, kurš spēja saņemties, lai atbildētu niknajam vīram. "Vai jūs esat lords Mēness?"

"Vai nav vienalga, kas es esmu?" pārsteigts par Džeka vārdiem, atsaucās vīrs. "Es teicu — vācieties! Kā jūs te iekjuvāt? Te neviens nedrīkst nākt. Neviens!"

"Mana māte, Beronijas karaliene, īrēs šo pili no lorda Mēness," pēkšņi atguvis runas dāvanas, princis Pols teica tajā pavēlnieciskajā tonī, kuru dzirdot bērniem bieži nāca smiekli. Taču šoreiz viņi nesmējās. Viņi priecājās par Pola pēkšņo valdonību.

Vīrs skatījās uz Polu tā, it kā neticētu savām ausīm. Pinkainās uzacis noslīdēja pār acīm, un likās, ka palikušas tikai šauras spraudziņas.

"Kas tās par pasakām?" viņš pēkšņi noprasīja. "Beronijas karaliene? Pirmo reizi dzirdu! Vācieties, es teicu! Un, ja es jūs vēlreiz te redzēšu, uzvilkšu tornī un nometīšu lejā!"

Džeks mēģināja vēlreiz. "Tā ir taisnība!" viņš sauca. "Mēs visi šeit apmetīsimies un gribam apskatīt torņa istabas, lai mūsu draugs tās varētu aprakstīt savai mammai. Viņa noteikti gribēs zināt, kādas tās izskatās. Liekas, jūs varai iekļūt tornī, tāpēc atveriet, lūdzu, durvis."

Pēkšņi vīrs iekaisa dusmās. Viņš kaut ko izgrūda caur zobiem, pacēla rokas un tuvojās bērniem ar tik niknu izteiksmi, ka viņi atkāpās. Meitenes skriešus metās prom pa gaiteni. Zēni mirkli stāvēja kā zemē iemieti, tad arī viņi metās prom, ko kājas nes! Vīrs bija stiprs un bez pūlēm varēja nogāzt gar zemi visus trīs. Viņš dzinās pakaļ bērniem.

Bērni ieskrēja no gaiteņa zālē un atrāva vaļā durvis, kas veda uz istabu, kur viņi bija atstājuši Arnoldes kundzi un trīs māsas pārvaldnieces.

"Ak Dievs!" iesāka Arnoldes kundze, kuru tik pēkšņa ielaušanās nokaitināja. "Jāsaka…"

Bērniem, nikni murminādams, sekoja vīrs un pārsteigts apstājās uz sliekšņa. Tad viņš iesoļoja istabā un uzrunāja māti.

"Ko tas nozīmē? Es pieķēru šos bērnus, kad viņi ložņāja pa pili. Un kas tā par sievieti?"

"Gaj, nomierinies," trīcošā balsī atteica Brimingas kundze. "Viņai ir vēstule no mākleriem. Viņa… viņa domā, ka viņas draudzene, Beronijas karaliene, gribēs īrēt Mēness pili. Viņa atbraukusi, lai to apskatītu. Tie ir viņas bērni. Un šis mazais zēns ir Beronijas karalienes dēls — princis Pols. Viss… viss kārtībā. Viņi drīkst būt šeit."

"Vai es neteicu, ka nevienu nedrīst ielaist?" viņas dēls nikni jautāja. "Kas ta par īrēšanu? Es neticu nevienam vārdam."

Arnoldes kundze sāka uztraukties. Cik dīvains cilvēks! Viņa pamāja ar roku Maikam. "Atved Reniju," viņa teica. Maiks izsteidzās zālē un piegāja pie lielajām āra durvīm. Renijs bija palicis automašīnā pie kāpnēm, kas veda no iebraucamā ceļa uz ieejas durvīm. Cik ļoti Maiks cerēja, ka Reni js vēl ir tur un gaida!

Āra durvis bija kārtīgi aizbultētas, un slēdzenes caurumos rēgojās divas atslēgas. Maiks no visa spēka atvilka aizšaujamos un ar pūlēm pagrieza atslēgas. Durvis atvērās ar šausmīgu čīkstoņu, it kā būtu apvainojušās par to, ka ir pamodināta;, pēc gara, gara miega.

Renijs pacietīgi stāvēja pie automašīnas uz iebraucamā ceļa. Viņš uzreiz ieraudzīja Maiku un, pamanījs zēna sejā satraukumu, acumirklī uzlēca uz pakāpieniem.

"Mamma tevi sauc," Maiks teica un skriešus metās atpakaļ caur zāli uz istabu, kurā bija palikuši pārējie. Milzis Renijs sekoja zēnam, un viņa zābaki smagi klaudzēja uz akmens grīdas.

Gajs, Brimingas kundzes dēls, pētīja vēstuli, kuru viņš gandrīz bija izrāvis no Arnoldes kundzes rokām, kad viņa gribēja pierādīt savu vārdu patiesīgumu. Viņa seja bija drūma kā negaisa mākonis.

"Kāpēc nerakstījāt, lai norunātu tikšanos?" viņš uzstāja. "Neviens nedrīkst ierasties bez pie

teikšanās! Un jāteic, ka šī pils nav izīrēta gadiem. Gadiem! Es nevaru…"

"Jūs saucāt, kundze?" viņu pārtrauca Renija zemā balss. Gajs pacēla galvu un pārsteigts ieraudzīja blakus Arnoldes kundzei milzīgo beronieti.

"Jā, Renij," teica Arnoldes kundze. "Esmu apskatījusi pili un domāju, ka tavam saimniekam, Beronijas karalim, tā būs pa prātam. Taču šim cilvēkam — vienas pārvaldnieces dēlam —, liekas, nepatīk mūsu ierašanās. Vai tu domā, ka tavs saimnieks viņam ļaus palikt šeit, kad būs atvedis savus kalpus?"

Renijs ļoti labi saprata, ko no viņa grib dzirdēt Arnoldes kundze. Viņš skatījās uz Gāju ar lielu nepatiku. Tad viņš paklanījās Arnoldes kundzei un skaļi teica: "Kundze, jūs zināt mana kunga vēlmes. Viņa Majestāte neļaus palikt nevienam, izņemot pārvaldnieces. Viņam noteikti nebūs tiesību palikt vai kaut ko iebilst."

Bērni uzvaroši skatījās uz Gāju. Vecais, labais Renijs! Brimingas kundze aprauti iekliedzās. "Viņš ir mans dēls. Viņš te vienmēr dzīvojis. Viņš negribēja būt rupjš. Tikai…"

"Domāju, ka te vairs nav, ko piebilst," teica Arnoldes kundze. "Jūsu dēlam vajadzēs atstāt pili, kamēr mani draugi to īrēs. Liekas, viņš domā, ka pils pieder viņam."

Gaja seja pietvīka zili sarkana. Viņš spēra soli uz priekšu un atvēra muti — taču neviens tā arī neuzzināja, ko viņš gribēja teikt, jo ari Renijs spēra soli uz priekšu. Ar to pietika! Viens paviršs skatiens uz milzi Reniju ar liesmojoši rudo bārdu un stingrajām acīm lika Gajam ātri pārdomāt. Viņš kaut ko nomurmināja zem deguna, apmetās apkārt un izgāja no istabas.

"Tagad nu gan iesim," teica Arnoldes kundze, pacēlusi vēstuli, ko Gajs bija nometis uz galda. "Teikšu mākleriem, lai viņi sazinās ar lordu Mēnesi un visu ātri nokārto. Kā jau teicu, mani draugi varētu atbraukt desmit dienu laikā. Varbūt ātrāk, ja būs iespējams. Es izstāstīšu, cik labā kārtībā tiek uzturēta pils, un varat būt drošas — karalienes kalpi uzturēs tādu pašu kārtību."

"Kundze, lūdzu, nestāstiet lordam Mēnesim, ka mans dēls… Ka mans dēls… uzvedās nepieklājīgi," lūdzās Brimingas kundze, kas pēkšņi izskatījās tā, it kā tikko valdītu asaras. "Viņš… viņš arī rūpējas par pili… un nezināja, ka kāds brauks to apskatīt… vai īrēt."

"Tas nav attaisnojums viņa uzvedībai," teica Arnoldes kundze. "Taču, ticiet man, es nesagādāšu nepatikšanas ne viņam, ne jums, ja arī viņš darīs tāpat. Taču viņam noteikti jāatstāj pils, kamēr šeit dzīvo manas draudzenes ģimene. Mēs, protams, ceram, ka jūs paliksiet, tikai ne jūsu dēls un neviens no jūsu radiem vai draugiem. To mēs lordam Mēnesim pateiksim skaidri un gaiši/'

Arnoldes kundze atvadījās un devās uz izeju.

Viņai sekoja bērni un Renijs. Pārvaldnieces viņus nepavadīja. Viņas palika stāvam drūmas un noskumušas.

Taču no augšējā stāva lielo, zilisudrabaino automašīnu, kas traucās prom pa piebraucamo ceļu, vēroja dusmīgu acu pāris. Neviens to neievēroja, tikai Renijs, taču viņš neko neteica.

IECERES

Bērnus sagaidīja kapteinis Arnolds. Viņš bija tikko atgriezies no darījumu brauciena un ļoti priecājās viņus satikt. Arnolda kungs pameta gaisā pēc kārtas Pegiju un Noru.

Zēni, priecīgi, ka ieraudzījuši tēvu, apstāja viņu. "Kurā pasaules malā jūs bijāt?" viņš jautāja. "Es atgriezos mājās cerībā, ka mani sveiks mīloša sieva un pieci jautri bērni, bet šeit bija tikai Dimija!"

"Es darīju visu, lai uzņemtu viņu, kā pieklājas," Dimija teica Arnoldes kundzei. "Nepārdzīvojiet. Viņš ir mājās tikai desmit minūtes. Ilgi gaidīt nevajadzēja."

Pulkstenis rādīja astoņi, un visi bija ļoti izsalkuši. "Mēs tev izstāstīsim jaunumus, kad būsim nomazgājušies un apsēdušies pie vakariņu galda," teica Arnoldes kundze. "Mums tiešām bija ļoti interesanta diena!"

Un viņi izstāstīja kapteinimArnoldam par Mēness pils apmeklējumu — aprakstīja tās krāšņumu, varenību, vientulību, cik labā stāvoklī to uztur trīs māsas pārvaldnieces, un visu par dusmīgo dēlu.

"Hā! Viņš droši vien aizbiedē visus cilvēkus," teica kapteinis Arnolds. "Viņām patīk domāt, ka ir šajā pilī karalis, varbūt viņš atved draugus un dižojas to priekšā. Man lorda Mēness vietā būtu daži jautājumi. Piemēram, kāpēc pils nav izīrēta agrāk. Vēl es noskaidrotu, cik daudz pārvaldnieces dēla draugu ir uzturējušies pilī un droši vien dzīvojuši tur mēnešiem ilgi. Pēc jūsu vārdiem, viņš atstāj sliktu iespaidu."

"Kad parādījās Renijs, viņš drīz vien atguvās." Maiks plati smaidīja. "Pēc tam viņš nespēja iz- stomīt ne vārda."

"Tā ir ļoti patīkama vieta," teica Arnoldes kundze. "Rīt no paša rīta piezvanīšu mākleriem un lūgšu viņus sazināties ar Pola tēvu. Pilī var ievākties kaut vai tūlīt. Es varētu pasūtīt pārtiku un visu citu, kas vajadzīgs. Bolingblovā es apjautājos, kuros veikalos varētu iepirkties."

"Vai tu domā, ka mēs brauksim jau nākamajā nedēļā?" Pols cerīgi jautāja.

"Un kāpēc gan ne?" teica Arnoldes kundze. "Tavējie droši vien lidos, Pol. Kaut tikai vasara būtu laba! Ap pili ir tik skaista apkārtne. Tavai mammai patiks."

"Vai mēs pārcelsimies uz pili, tikko atbrauks tava ģimene?" pagriezusies pret Polu, nepacietīgi jautāja Nora.

"Nē, nē," Pola vietā atbildēja meitenes mamma. "Protams, ne. Sākumā viņiem pievienosies tikai Pols. Viņiem vajadzīgs laiks, lai iekārtotos. Taču vēlāk mēs noteikti pievienosimies."

"Pols pirmais varēs uzkāpt tornī," Pegija skaudīgi novilka. "Pol, atraksti mums par visu, labi? Par torni… Un vai atslēgas ir atrastas… Un vai tas briesmīgais vīrs, Brimingas kundzes dēls, ir aizbraucis, un…"

"Protams, viņš aizbrauks," teica mamma. "Es jau nu nekādā ziņā nepieļaušu, ka viņš klīst pa pili. Man viņš likās mazliet jucis. Pārvaldniecēm arī vajadzēs turēties tālāk, lai netraucētu karalienes kalpus. Domāju, ka viņas būs prātīgas, īpaši tad, ja tuvumā nebūs tā vīra. Liekas, ka tas viņas pabāzis zem tupeles."

"Es visu izpētīšu un, kad jūs atbrauksiet, izrādīšu pili," solīja Pols.

Dimija aizgrābti klausījās. Viņa nebija bijusi pilī kopā ar pārējiem, taču Pols teica, ka viņai noteikti jāatbrauc vismaz uz vienu dienu. Viņam Dimija loti patika. Zēns pagriezās pret kapteini Arnoldu, un viņam prātā pēkšņi ienāca kāda doma.

"Ser, vai jūs arī varēsiet braukt? Vai jums ir atvaļinājums?"

"Ceru, ka jā," kraudams šķīvī biskvītkūku ar augļiem un putukrējumu, teica kapteinis Arnolds. "Kaut gan tas vēl nav zināms. Varbūt mani gaida loti aizraujošs darbs."

"Kāds?" visi cits caur citu jautāja, bet viņš tikai šūpoja galvu. "Neteikšu, kamēr pats nezināšu," viņš teica. "Ceru, ka tad jau mēs būsim atgriezušies no Mēness pils."

Nora plati nožāvājās, aizlikusi mutei priekšā roku. "Ak vai! Piedodiet, bet man loti nāk miegs. Tik ļoti, ka es pat biskvitkūku vairs nevaru ieēst. Cik žēl!"

"Man gan nav žēl," teica Pols. "Tad es varēšu apēst tavu daļu."

Maiks un Pols uzlasīja pēdējās kūkas paliekas un atstāja galdu lielā nekārtībā. "Tā jau es domāju," teica Dimija. "Nekas! Patīkami redzēt, ka visi šķīvji ir tukši, — būs vieglāk mazgāt. Tagad žāvājas ari Pegija un Pols."

"Visi pa gultām!" sauca Arnoldes kundze. "Es gribētu palikt divatā ar vīru! Neesmu viņu redzējusi loti sen."

Visi pieci bērni devās uz guļamistabu, un nu jau žāvājās visi. Maiks gribēja parunāt par Mēness pili, bet gan Džeks, gan Pols cieši aizmiga, tikko nolikuši galvu uz spilvena, un viņam neatlika nekas cits kā likties gultā un domāt.

Mēness pils! Cik savādi, ka pasaulē ir tādas pilis — tik loti, ļoti vecas — tik labā stāvoklī — ar tik dīvainām mantām. Viņš atcerējās pulksteni, kas izskatījās pēc baznīcas, un eņģeli, kurš parādījās baznīcas durvīs. Noteikti jāatceras, ka jāsameklē mūzikas kaste, kura spēlē simt melodijas. Un varbūt varētu uzlaikot bruņas? Un… un…

Nu jau Maiks gulēja tikpat cieši kā pārējie. Arnoldes kundze sēdēja lejasstāvā un klusi runājās ar savu daudz ceļojošo vīru. Arnolda kungs bija viens no labākajiem pilotiem pasaulē. Cik reižu viņš bija lidojis apkārt pasaulei? Viņam bija sajucis skaits. Arī Arnoldes kundze bija laba lidotāja un kopā ar vīru veikusi vairākus rekord- lidojumus. Viņa zināja par lidmašīnām gandrīz tikpat daudz kā viņš.

"Jaunais darbs, kuru tu minēji…" viņa iesāka. "Vai tas ir svarīgs? Tu vari izstāstīt?"

"Jā, izstāstīšu," atbildēja viņas vīrs. "Lidojums ar jaunu lidmašīnu — neparastu, bet īstu skaistuli. Tā ir brīnumlidmašīna. Tā var pacelties gaisā lielā ātrumā un uzņem augstumu ļoti neparastā veidā."

"Apbrīnojami!" teica Arnoldes kundze. "Tātad tu veiksi izmēģinājuma lidojumu? Kad? Tu zini?"

"Nē," atbildēja viņas vīrs. "Jā, tas ir izmēģinājuma lidojums. Un es izdarīšu dažus galvu reibinošus izmēģinājumus, tici man! Kas tai par ātrumu! Man jāvelk mugurā speciāls apģērbs, un uz galvas man būs īpašs aparāts milzīgā ātruma dēļ. Tas ir lielāks par skaņas ātrumu!"

"Es gribu redzēt, kā tu pacelsies gaisā,"

Arnoldes kundze teica. "Es tev vienmēr nesu veiksmi, vai ne? Vienīgajā reizē, kad nevarēju ierasties, tu cieti avāriju. Man noteikti jāredz šī loti neparastā, svarīgā pacelšanās, dārgais."

"Jā, noteikti," izkratīdams pīpi, piekrita kapteinis Arnolds. "Tikai ceru, ka tas nesakritīs ar braucienu uz Mēness pili pie karalienes un viņas ģimenes. Tu taču priecātos par šo braucienu!"

"Ja abi notikumi sakritīs, es braukšu kopā ar tevi, dārgais, un bērni var braukt uz pili kopā ar Dimiju," atbildēja sieva. "Man jābrauc tev līdzi un jānes tev veiksme, kad tu lidosi ar jauno lidmašīnu."

Viņi devās pie miera, un drīz mājā visi gulēja. Cik daudzi sapņoja par Mēness pili? Pieci bērni jau nu noteikti.

Arī nākamajā rītā viņu pirmā doma bija par pili. Pēc brokastīm viņi nelika mierā Arnoldes kundzi, lūdzot, lai viņa tūlīt piezvana mākleriem. Arnoldes kundze iebilda. "Vispirms jāpiezvana Pola mammai. Lai dabūtu savienojumu ar Bero- niju, mazliet jāpagaida."

Taču beidzot visi bija sazvanīti. Karaliene ar prieku piekrita. Viņa runāja arī ar Polu, un zēns bi ja sajūsmā par to, ka mammas balss tik daudzu jūdžu attālumā skan pavisam skaidri.

"Mīļais Pol!" mamma teica beroniešu valodā. "Drīz es tevi redzēšu. Un tavi brāļi ļoti priecājas, ka brauks uz Angliju — tik brīnišķīgu zemi!

Arnoldes kundze visu nokārtos, cik vien ātri iespējams."

Mākleri ar prieku uzzināja, ka Mēness pili grib īrēt. "Pirmo reizi daudzu gadu laikā," viņi stāstīja Arnoldes kundzei. "Bija tik grūti to izīrēt. Mēs esam sūtījuši dažus cilvēkus to apskatīt, bet viņi atgriezās ar dīvainiem stāstiem — vai nu nav tikuši iekšā, vai kāds viņiem sagādājis galvassāpes. Es īsti nezinu, kas tur bija noticis. Mēs ļoti ceram, ka Beronijas karalienei pils patiks. Un priecājos dzirdēt, ka pils ir tik labā stāvoklī. Varbūt turpmāk mums veiksies labāk."

Arnoldes kundze domāja, ka galvassāpes sagādājis tieši Gajs Brimings! Viņa neko neteica, bet apņēmās pret šo nepatīkamo puisi izturēties bargi, ja viņš neaizvāksies un nepaliks drošā attālumā no pils.

"Mums nemaz nav jāsazinās ar lordu Mēnesi," viņa bērniem stāstīja. "Ja mākleri ir apmierināti, viņi ir tiesīgi lemt, vai ļaut ievākties jauniem īrniekiem un kad. Tāpēc, Pol, es norunāju, ka tava mamma ievāksies pilī pēc nedēļas!"

"Labi!" Pols atviegloti uzelpoja. "Jāgaida tikai septiņas dienas! Domāju, ka mamma paziņos trim vecajām kundzēm, kādus ēdienus viņa grib un tamlīdzīgi… Vai par to gādāsiet jūs, Arnoldes kundze?"

"Es," atbildēja Arnoldes kundze. "Nabaga večiņas dabūs trūkties, kad dienu pēc dienas ieradīsies jaunas kravas ar mantām. Viņas nezinās, kur lai tās liek."

"Vai īrēt pili ir dārgi?" jautāja Maiks, iedomādamies, ka viņš kādu dienu varētu pats noīrēt pili.

"Ak Dievs! Jā!" atbildēja mamma. "Kāpēc tu tā jautā? Vai tu arī domā īrēt pili, mīļais? Tad ietaupi mūsu ģimenei dažus tūkstošus mārciņu."

"Ārprāts!" iesaucās Maiks, acumirklī atteikdamies no domas par pilīm. "Mamm, tu taču arī brauksi, vai ne? Es dzirdēju, tu šorīt teici Dimi- jai, ka varbūt nevarēsi braukt."

"Varbūt tētis gribēs, lai es braucu viņam līdzi veikt jauno darbu," atbildēja mamma. "Taču vēlāk es jums pievienošos. Ja es nevarēšu braukt, jūs pavadīs Dimija. Dimija drīz to zinās, un arī jums es pateikšu, tikko uzzināšu. Apsolu."

Kapteinis Arnolds tovakar atnāca mājās ar patīkamiem jaunumiem. "Viss kārtībā!" viņš teica. "Es lidošu nākamnedēļ. Un, tā kā tas droši vien aizņems tikai nedēļu, mēs ar mammu atgriezīsimies tieši laikā, lai pēc divām nedēļām pievienotos Polam un viņa ģimenei Mēness pilī. Varbūt tieši tajā dienā, kurā esam aicināti."

"Tas ir labi!" teica Maiks. "Polam, protams, vajadzēs braukt nākamnedēļ, kad ieradīsies viņa ģimene. Un pēc nedēļas, kad viņi būs iekārtojušies, ieradīsimies mēs visi."

"Labāk priecājieties šonedēļ, kamēr esat visi kopā," ierunājās Dimija. "Nākamnedēļ ar jums kopā būšu tikai es."

"Vai mēs ari nevarētu braukt skatīties izmēģinājuma lidojumus, tēti?" jautāja Pegija. "Kāpēc ne?"

"Tie ir slepeni," tētis atbildēja. "Skatītājus nelaiž. Galvu augšā! Mūsu ieceres attiecībā uz šīm brīvdienām īstenosies. Es esmu pārliecināts, ka nekas slikts nenotiks."

Taču viņš maldījās — kaut kas slikts notika, un nedēļa vēl nebija pagājusi!

KAS NOGĀJA GREIZI

Pirmās aizdomas par to, ka kaut kas nav kārtībā, radās pēc trim dienām, kad Arnoldes kundze saņēma vēstuli no Pola mātes, karalienes.

"Kādi jaunumi no mammas?" nepacietīgi jautāja Pols. "Cik gara vēstule, Arnoldes kundze!"

"Jā, gara gan," atbildēja Arnoldes kundze. "Ak vai! Pol, mīļais, viens no taviem brāļiem saslimis. Tas ir Boriss, kuram pēc dažām dienām kopā ar tavu mammu vajadzēja braukt uz Mēness pili."

"Vai!" Pols skumji nopūtās. "Kas viņam kaiš? Viņš taču nav ļoti slims, vai ne?"

"Nē, bet tavi vecāki baidās, ka tās ir masalas," atbildēja Arnoldes kundze. "Cik žēl! Mamma raksta, ka otrs brālis neesot slims, bet, ja Borisam ir masalas, ari viņam būšot jāpaliek karantīnā. Viņi taču bija kopā."

"Arnoldes kundze! Vai las nozīmē, ka mana mamma nebrauks?" Pols izmisis iesaucās. "Kas būs ar Mēness pili? Kas būs…"

"Nesāksim uztraukties, pirms neesam pārliecināti, ka Borisam ir masalas," teica Arnoldes kundze. "Tava mamma raksta, ka tas varētu būt arī kas cits. Varbūt viņa atvedīs citus bērnus un atstās Borisu abus ar brāli mājās. Neuztraucies."

Taču Pols, protams, uztraucās. Ak, viņu skaistās, skaistās ieceres! Nabaga Boriss! Viņam vienmēr kaut kas atgadās. Diez vai viņi varēs braukt uz Mēness pili — un tā varēja būt tik aizraujoša dēka!

Arī Maiks un pārējie bērni jutās loti vīlušies. Ja tiks atcelts Pola mātes brauciens uz Angliju, viņiem ies secen prieki Mēness pilī!

"Vienīgais, kas par to priecāsies, ir tas šausmīgais vīrs, Briminga kungs," drūmi noteica Maiks. "Viņš līksmos tā kā neviens!"

Pagāja vēl divas dienas. "Vai ir jaunumi no mammas?" Pols jautāja ik reizi, kad aizgāja pastnieks. "Arnoldes kundze, mums jāievācas pilī parit, vai ne? Kas būs, ja mamma izlems nebraukt? Jūs to pateiksies pārvaldniecēm?"

"Par to galvu nelauzi," teica Arnoldes kundze. "Tava mamma šodien pēcpusdienā zvanīs. Tad mēs uzzināsim."

"Dzinu!" Pēc pusdienām atskanēja zvans, un bērni iesteidzās zālē. Arnoldes kundze viņus stingri atstūma malā. Viņa pacēla klausuli. Atskanēja balss.

"Zvans no Beronijas personīgi Arnoldes kundzei."

"Es esmu Arnoldes kundze," bija atbilde, kurai sekoja vairāki klikšķi un tālas balsis.

Bērni, elpu aizturējuši, apstāja Arnoldes kundzi un mēģināja saklausīt, ko viņai saka. Arnoldes kundze uzmanīgi klausījās, māja ar galvu un teica: "Jā. Jā, saprotu. Jā, ļoti laba doma. Jā. Jā. Nē, protams, nē. Jā, piekrītu."

Bērni, kas no tā visa neko nevarēja izlobīt, nepacietīgi mīņājās uz vietas. Pols stāvēja tik tuvu Arnoldes kundzei, cik vien varēja, cerēdams uztvert 110 mātes garās runas kādu vārdu. Taču velti.

Beidzot Arnoldes kundze atvadījās un ar klikšķi nolika klausuli. Pols iešņukstējās. "Kāpēc jūs man neļāvāt runāt? Kāpēc?"

"Tāpēc, ka tas bija personīgs zvans, un tāpēc, ka tā nebija tava mamma," smiedamās par mazā Pola dusmīgo izteiksmi, teica Arnoldes kundze. "Tagad klausies, un es izstāstīšu, ko man teica. Nav tik ļauni, kā mēs baidījāmies."

"Kāpēc? Stāsti mums! Ātri, Mamm!" sauca Maiks.

"Zvanīja tavas mammas sekretāre," Arnoldes kundze teica Polam. "Borisam ir masalas, un Gregoram, tavam brālim, las parādījās pirms divām dienām. Taču las ii ļoti vieglā formā, un pavisam drīz viņi būs uz kājām."

"Un kas tad būs? Vai mamma viņus atstās un brauks šurp?" taujāja Pols.

"Nē. Viņa negrib atstāt tavus brāļus vienus, bet ir pārliecināta, ka varēs atbraukt pēc dienām desmit kopā ar viņiem," teica Arnoldes kundze. "Un iesaka… Tā kā viņa noīrējusi pili, sākot ar rītdienu, tad būtu labi, ja mēs visi brauktu uz pili un iekārtotos, iekams ierodas pārējie!"

"Lieliski!" Pegija un Nora reizē iesaucās. Pēkšņi Nora kļuva nopietna. "Mamm," viņa iesāka, "kas būs ar tevi un tēti? Tu drīz brauksi Ildzi tētim uz izmēģinājuma lidojumiem, vai ne? Varbūt tu viņu laidīsi vienu un brauksi kopā ar mums?"

"Mīļā, man ir jābrauc līdzi tētim," mamma atteica. "Es viņam nesu veiksmi, bet jūs pavadīs Dimija, vai ne, Dimij? Un Renijs. Mēs ilgi nebūsim prom — apmēram nedēļu. Tavai mammai būs patīkami redzēt, ka esi iekārtojies, Pol, un Dimija varēs izrādīt kalpiem istabas un norādīt, kur jāliek mantas."

"Jā, es neatteiktos," atsaucās Dimija, kas ar interesi bija klausījusies. "Es vēl neesmu redzējusi šo skaisto pili — bet tagad redzēšu! Bet kad ieradīsies kalpi? Diez vai es tikšu galā ar beroniešu kalpu baru, kas runā man nezināmā valodā. Pat ar Renija palīdzību."

"Kalpi nebūs agrāk par karalieni," teica Arnoldes kundze. "Ar tavu palīdzību bērni var paši rūpēties par sevi. Uz pili tiks nogādāts milzum daudz pārtikas, pasūtījumus atsaukt jau ir par vēlu. Es tev iedošu sarakstu, un tu zināsi, ko atvedis. Nu, kā ir, bērni?"

"Brīnišķīgi! Lieliski! Satriecoši!" viņi sauca vienā balsī. Pegija apskāva mammu. "Kā es gribu, lai tu arī brauktu!" viņa teica. "Tu taču pievienosies mums, kad ieradīsies karaliene, vai ne? Tikmēr lidmašīnas izmēģinājuma lidojumi būs galā."

"Darīšu, ko varēšu," atbildēja mamma. "Un tagad mums jāpasteidzas. Man jāsaliek jūsu drēbes, jāpiezvana mākleriem un jāuzraksta vēstule trim pārvaldiecēm, ka mūsu ieceres mainījušās un pagaidām brauks tikai bērni."

"Es salikšu drēbes," teica Dimija. "Laiks ir silts, un daudz drēbju nevajadzēs. Ja jūs, bērni, gribat ņemt līdzi grāmatas vai spēles, labāk sameklējiet tās un iedodiet man — es salikšu ceļasomās. Un tu, Maik, neiedomājies, lūdzu, ka vari ņemt līdzi savu dzelzceļu."

"Cik daudz grāmatu katrs no mums var ņemt?" jautāja Džeks. Tad viņš atcerējās pils lielo bibliotēku. "Kaut gan… Mēs varēsim lasīt visas tās grāmatas, kuras redzējām Mēness pils bibliotēkā. Ari lietus laikā mums būs, ko darīt!"

"Es gan ņemšu līdzi dažas grāmatas," atsaucās Maiks. "Vecās grāmatas no bibliotēkas var izrādīties garlaicīgas. Es ņemšu Ildzi savas mīļākās piedzīvojumu grāmatas."

"Kāds varētu uzrakstīt grāmatu par mūsu piedzīvojumiem," kopā ar Pegiju kāpdama augšā, teica Nora. "Tās būtu aizraujošākās grāmatas pasaulē."

"Un visi gribētu iepazīties ar mums un vēlētos, kaut arī būtu piedalījušies mūsu dēkās!" teica Pols. "Varu derēt, ka ļoti daudziem bērniem kārotos aizbraukt uz Noslēpumaino salu, uz kuru mēs aizbēgām, kad iepazināmies. Atceraties?"

"Ejiet, pļāpas," pukojās Dimijas jaunkundze, bikstīdama bērnus augšā pa kāpnēm. "Parādiet, kādas drēbes jums ir atvilktnēs, lai es redzu, cik man jāmazgā, jāgludina un jālāpa. Ja būs ļoti daudz, jums, Pegija un Nora, vajadzēs palīdzēt."

"Palīdzēsim," meitenes apsolīja. Viņas tik ļoti priecājās, ka brauks uz Mēness pili, ka pat doma par veļas lāpīšanu viņas nenomāca.

Kapteinis Arnolds, atgriezies vakarā mājās, uzzināja jaunumus. "Labi, ka zēniem masalas ir vieglā formā," viņš teica. "Būtu nepatīkami atcelt braucienu uz Mēness pili. Nekas, kopā ar Dimiju bērni būs drošībā."

Divas nākamās dienas bija raibu raibās. Arnol-

dcs kundze skraidīja apkārt, reizi pa reizei kaut ko meklēdama. Dimija bez apstājas mazgāja, gludināja un lāpīja. Zēni lika grāmatas un spēles divu lielu ceļasomu dibenā. Pegija un Nora atsāka dziedāt muļķīgo "Mēness dziesmiņu".

"Ak, Mēness pils,

It drīz mēs tevi redzēsim!"

Un pēc ilga pārdomu brīža Maiks piemetināja:

"Un pavadīsim tornī

Daudz jautru stundu mēs!"

"Interesanti, vai tas vīrietis brauks prom," pēkšņi ierunājās Džeks un sauca Arnoldes kundzei: "Arnoldes kundze! Vai jūs uzrakstījāt pārvaldniecēm vēstuli? Atbildes droši vien vēl nav!"

"Vēl ir par agru," atsaucās Arnoldes kundze. "Jā, protams, es uzrakstīju. Es rakstīju Brimingas kundzei. Kāpēc tu tā jautā?"

"Atcerējos to vīru — Gāju," teica Džeks. "Ceru, ka viņš būs aizbraucis."

"Protams, viņš būs aizbraucis," atbildēja Arnoldes kundze. "Es teicu mākleriem, ka mēs neīrēsim pili, kamēr viņš nebūs prom. Par viņu varat nedomāt. Un man liekas, ka arī vecās kundzes jūs reti redzēsiet — ja nu vienīgi slaukāM putekļus un tīrām telpas, līdz ieradīsies karalienes kalpi."

"Kas taisīs ēst?" jautāja Pegija. "Dimija? Vai tās trīs vecas viņu laidīs pie plīts?"

"Nezinu," teica Arnoldes kundze. "Es rakstīju, ka viņas var izvēlēties — vai nu taisīt jums ēst un saņemt par to naudu, vai ļaut Dimijai rīkoties pa virtuvi. Nešaubos, ka viņas gatavos pašas, lai mazliet nopelnītu. Es vismaz ceru, tad Dimijai būs vieglāk."

"Kaut drīzāk beigtos šodiena un pienāktu rītdiena," teica Nora, kas parādījās ar klēpi izgludinātu drēbju.

"Vai tu nevari izdomāt ko jaunu?" atsaucās Maiks. "Tu to atkārto vismaz divdesmito reizi. Cik ir pulkstenis? Gandrīz jau tējas dzeršanas laiks. Rīt ap šo laiku mēs būsim Mēness pilī!"

Beidzot viss bija salikts, ceļasomas aiztaisītas. Dimija pati pārbaudīja, lai pārliecinātos, ka viss nepieciešamais salikts un nekas nav aizmirsts. Arī Arnoldes kundze ar kapteini gatavojās braukt prom nākamajā dienā. Bērni nezināja, uz kurieni, — izmēģinājuma lidojumi vēl tika turēti noslēpumā — taisnību sakot, pat kapteinis Arnolds īsti nezināja, uz kurieni viņš nākamajā dienā brauks.

"Iesaku visiem agri iet gulēt," viņš teica pie vakariņu galda. "Es gribu pamosties ar pilnīgi skaidru galvu, un tu jau tagad izskaties nogurusi, mīļā," viņš teica, pagriezies pret sievu. "Un Dimija ari."

"Mēs gan neesam noguruši," atsaucās Maiks. "Taču mēs agri iesim gulēt. Celsimies rīt visi agrāk! Cikos atbrauks Renijs?"

"Ap pusvienpadsmitiem," mamma teica. "Ja gribat, varat arī rīt pusdienot Bolingblovas viesnīcā. Domāju, ka jums nav jāpiekodina uzmanīgi izturēties pret pils mēbelēm, un…"

"Mamm, mēs uzvedīsimies kā prinči un princeses!" iesmējās Maiks. "Pietiek. Ejam visi gulēt. Lai dzīvo rītdiena un Mēness pils!"

ATKAL PILS

Nākamajā rītā visi steidzās pa galvu pa kaklu. Māju uz laiku vajadzēja atstāt tukšu. Hantas kundzei, kas gatavoja ēst un palīdzēja veikt mājas soli, vajadzēja doties uz savām mājām un katru dienu atgriezties, lai noslaucītu putekļus un izvēdinātu telpas. Un vēl viņai būs jābaro vistas.

Kapteinis Arnolds bija salicis lielo somu, bet Arnoldes kundze savas mantas sakārtoja mazajā somā. Maiks gribēja attaisīt vienu no ceļasomām un ielikt divas grāmatas, kuras viņš pēdējā mirklī pēkšņi sadomāja ņemt līdzi.

"Pietiek," stingri noteica Dimija. "Tu jau divas reizes taisīji vaļā somas un sagriezi visu kājām gaisā. Es somas aizslēdzu un noliku atslēgu drošā vietā."

"Sasodīts," Maiks teica un devās pie Pola lādes, kurā tas veda skolas mantas un kuru ņēma līdzi arī šoreiz. Taču Dimija bija pārspējusi viņu viltībā un aizslēgusi arī to.

Renijs piebrauca spožā automašīnā tieši pusvienpadsmitos un plati uzsmaidīja satrauktajiem bērniem. "Tātad atkal uz pili!" viņš teica. "Nabaga automašīna! Ka tikai neizjūk, kratoties pa tām bedrēm un grambām."

"Beroniešu automašīnām grambas ir nieks," atteica Pols. "Pats tā teici! Un man tās patīk tik un tā. Uz redzēšanos, kapteini Arnold, un lai jums izdodas izmēģinājuma lidojumi!"

"Paldies," atbildēja kapteinis Arnolds. "Ja dzirdēsiet ko līdzīgu skaļam šķaudienam, kas izgaist, īsti nepaguvis atskanēt, ziniet, ka tur ar jauno lidmašīnu aizšaujos es."

Visi iesmējās. Nora apskāva tēti. "Uzmanies, tētiņ, labi?" viņa teica. "Un lai tev veicas!"

Drīz visi bija atvadījušies un automašīna devās ceļā, bet kapteinis ar Arnoldes kundzi stāvēja durvīs un māja ar roku nopakaļ. Prom viņi bija!

Lielajā automašīnā atkal visi sēdēja saspiesti, taču neviens neiebilda, tikai Dimija, kas teica Norai, ka tā esot nemierīgākais cilvēks, kāds viņai jelkad sēdējis blakus. Taču, kad Noras vietu ieņēma Pegija, Dimijas jaunkundze pārdomāja un teica, ka Pegija dīdoties vēl vairāk. Skaidrs, ka neviens no pieciem bērniem nebeidza runāt vai liekties ārā pa logu, vai visu ceļu ķircināt cits citu.

Pusdienas viņi atkal ēda Bolingblovā, un viņus apkalpoja tā pati mazā viesmīle.

"Mēs bijām pilī," teica Pegija. "Tā ir BRĪNIŠĶĪGA!"

"Un mēs braucam atkal. Lai paliktu!" teica Nora.

Viesmīle iesmējās. Viņa neticēja Norai. "Tur neviens nepaliek," viņa teica. "Tāpēc nemēģiniet mani apvest ap stūri. Tai ir nelaba slava. Tai Mēness pilij."

"Kāpēc tā?" Maiks nevilcinājās ar jautājumu.

"Stāsta, ka tur notiekot savādas lietas," viesmīle noslēpumaini atbildēja. "Es jau jums stāstīju par puisi, kas brauca uz pili, lai apskatītu tās bibliotēkā vecas grāmatas."

"Ak, jā! Un tās lēca viņam virsū no plauktiem!" Pegija ieķiķinājās. "Mēs ļoti ceram, ka tas notiks arī tad, kad mēs tur būsim! Tikai ticiet mums, lūdzu. Mēs tiešām braucam, lai tur paliktu."

Viesmīle skatījās un joprojām nespēja noticēt. "Jā, esmu dzirdējusi, ka esot pasūtītas un uz pili nosūtītas kaut kādas preces," viņa teica. "Gan pārtika, gan dažādas mantas. Vai tas būtu jums?"

"Daļēji," atbildēja Pegija. "Vai jūs zināt vēl kādus nostāstus par pili?"

"Trokšņi!" Viesmīle pieklusināja balsi, it kā baidītos runāt. "Trokšņi! Esmu dzirdējusi, ka tur esot ļoti dīvaini trokšņi."

"Kādi?" Maiks ziņkāri jautāja.

"Nezinu. Neviens nezina," meitene atbildēja. "Gluži vienkārši trokšņi. Nebrauciet vis uz pili. Brauciet mājās, kamēr nav par vēlu!"

Un viņa aizgāja, nesdama prom netīros traukus. Pegija iesmējās. "Ļoti aizraujoši. Vai nav savādi, ka par vecām mājām klīst dīvaini nostāsti? Es nemaz nebrīnītos, ja tos būtu izdomājis tas puisis Gajs, lai viņu netraucētu un cilvēki negribētu braukt uz pili. Varu derēt, ka tur nav ne trokšņu, ne savādu nolikumu!"

"Es domāju tāpat," teica Maiks. "Tās ir pasakas. Nekas, drīz paši uzzināsim. Es gan gribētu, lai kaut kas notiktu."

"Tikai ne trokšņi," atsaucās Nora. "Man trokšņi nepatīk — es domāju dīvainus trokšņus —, kad nevar saprast, kā tie rodas."

"Piemēram, pīts krēsls mūsu guļamistabā," teica Pegija. "Naktī tas pēkšņi iekrakšķas tieši tā, it kā tajā kāds iesēstos, bet, kad es ieslēdzu gaismu, izrādās — neviena nav."

"Protams, nav," ierunājās Dimija. "Gluži vienkārši pinums atpūšas pēc tam, kad tam vajadzējis izturēt tavu smagumu, Pegij."

Pašlaik viņi ēda saldējumu. Tas bija tik gards, ka Dimijas jaunkundze pasūtīja vēl. Nora sirsnīgi papliķēja viņai pa roku.

"Man nudien patīk daži tavi paradumi, Dimij," viņa teica. "Piemēram, pasūtīt vēl vienu saldējuma porciju, un skatīties uz otru pusi, ja kāds no mums pasūta trešo."

"Trešās nebūs," atbildēja Dimija. "Es prasu rēķinu."

Bērni plati smaidīja. Viņi nemaz negribēja trešo saldējumu, bet kaitināt Dimiju vienmēr bija jautri. Viesmīle atnesa rēķinu.

"Es runāju par Mēness pili ar draudzeni," viņa klusi teica. "Viņa ir tā preču tirgotāja māsīca, kurš aizsūtīja uz pili dažas preces. Autofurgona šoferis esot tā nobijies, kad nokļuva pilī, ka nometis preces uz piebraucamā ceļa, nokliedzis "Te būs!", ielēcis atpakaļ un drāzies lejā pa kalnu tā, it kā viņam dzītos pakaļ suņu bars."

"Kāpēc tad viņš tā nobijās?" Nora lauzīja galvu. "Ieejas durvis nemaz nav briesmīgas. Tas šoferis būs traks."

"Es jums saku, tā ir šausmīga vieta," teica viesmīle, kas, likās, bija apņēmusies izrādīt visu savu zināšanu mazumiņu. "Gan redzēsiet, pēc dažām dienām jūs mani pieminēsiet. Un es domāju, ka jums būs, ko stāstīt."

Bērni smējās. "Tur ir tikai trīs vecas, nekaitīgas pārvaldnieces," teica Maiks. "Viņas būtu nobijušās vairāk par jebkuru, ja pilī notiktu savādas lietas, kā jūs sakāt."

"Ak, pārvaldnieces! Un trīs! Tas ir savādi," teica viesmīle.

"Kāpēc? Vai viņas naktī lido uz slotaskāta?" plati smaidot, jautāja Džeks.

Viesmīle sadusmojās. Viņa skali salika kaudzē šķīvjus un aizgāja.

"Aiziet!" teica Maiks. ""Uz Mēness pili! Mēs tur būsim ļoti drīz." Nē, nepareizi. Nekas. Aiziet! Ejam."

Viņi devās atpakaļ uz automašīnu. Renijs jau sēdēja pie stūres un pacietīgi gaidīja. Pēc viesmīles nostāstiem sirds kļuva mierīga, ieraugot viņu tur — lielu, spēcīgu un pārliecinātu. Visi, juzdamies kārtīgi paēduši, sasēdās automobilī. Un nu — uz pili!

Automašīna devās ceļā. Viņi brauca pa to pašu grumbuļaino un grambaino ceļu. Renijs vadīja automašīnu uzmanīgi. Nora un Pegija vēroja, kad parādīsies sānceļš, kas veda uz pamesto ciematu.

"Es gribēju pajautāt viesmīlei, ko viņa zina par šo ciematu," nožēlas pilnā balsī novilka Nora, "bet aizmirsu. Varu derēt, ka viņai padomā būtu brīnišķīgs stāsts."

"Skatieties! Re, kur atzarojums!" iesaucās Pegija. "Kādu dienu vajadzēs apskatīt ciematu. Tas ir tikai kādu jūdzi no pils. Es to gribētu izpētīt."

Automašīna pabrauca garām ceļam, kas veda uz ciematu, un bērni vēlreiz ieraudzīja pussa- gruvušus jumtus un pamestu māju puduri.

Un nu viņi jau bija uz stāvā ceļa, kas veda uz pili. Automašīna meta līkumus pa nogāzi, motors skaļi rūca. Pat spēcīga beroniešu automašīna te nevar tikt augšā vienā mirklī!

Vārti atkal bija ciet, un Maiks izlēca no automašīnas, lai tos atvērtu. Tad automašīna pa piebraucamo ceļu pieripoja pie ieejas durvīm. Arī tās bija ciet.

"Te nu mēs esam," skatīdamies uz pili, kuras tornis sniedzās debesīs, teica Maiks. "Tik tuvu tā izskatās šausmīgi liela. Ko darīsim? Atkal zva* nīsim pie durvīm? Ak, nē! Tu norāvi ķēdi, Renij. Cerams, ka nevajadzēs iet apkārt pilij kā pagājušajā reizē."

"Ķēde ir salabota," Renijs atsaucās, un bērni, paskatījušies uz durvīm, redzēja, ka viņam taisnība. "Šoreiz varam tikt iekšā pa parādes durvīm."

Džeks uzlēca uz platajiem pakāpieniem, pieķērās pie dzelzs roktura ķēdes galā un pavilka to uz leju.

Šoreiz zvans ieskanējās! Kaut kur pils dziļumos atbalsojās skaļa šķindoņa — ķērkstoša, spalga skaņa, it kā zvans būtu liels, bet ieplīsis.

Renijs nolika ceļasomas un Pola lādi uz pakāpieniem. Visi pacietīgi gaidīja, kad atvērsies durvis. Džeks kļuva nepacietīgs un piezvanīja vēlreiz.

Pēkšņi viņš salēcās. Durvis lēnām un klusi vērās vaļā.

Taču aiz tām neviena nebija! Bērni stāvēja un gaidīja, kad parādīsies kāda no pārvaldniecēm, bet neviens nenāca. Varbūt kāds stāv aiz durvīm?

Džeks ieskrēja iekšā un paskatījās. Nē — priekšnams bija tukšs. "Cik savādi!" teica Dimija. "Kāds noteikti pēc zvana atvēra durvis, bet kāpēc tūdaļ pazuda?"

"Viens no savādajiem notikumiem." Maiks ieķiķinājās. "Man liekas, ka durvis atvēra kāda no māsām, bet tā nobijās no Renija un viņa ugunīgās bārdas, ka tūlīt metās prom. Priekšnamā ir tik tumšs, ka mēs pat neievērotu, ja kāds muktu prom. Vai palīdzēt, Renij?"

Renijam palīdzība nebija vajadzīga. "Ej sameklē kādu un apjautājies, vai viss gatavs, lai mēs ievāktos," viņš teica, stāvēdams priekšnamā. Džeks paskatījās uz Dimiju.

"Vai gribi, lai atvedu Brimingas kundzi?" viņš jautāja. Dimija pamāja ar galvu, un Džeks aizsteidzās, mēģinādams atcerēties ceļu.

Zēns gandrīz tūlīt atgriezās ar Edijas Lotsas jaunkundzi, kas izskatījās diezgan nobijusies. "Vienu atradu," Džeks apmierināts teica. "Viņa apgalvo, ka neesot dzirdējusi zvanu, un netic, ka durvis kāds atvēris."

"Muļķības," atbildēja Dimija."Lotsas jaun- kundz, vai viss gatavs, lai mēs varētu iekārtoties?

Jūs droši vien saņēmāt Arnoldes kundzes un māklera vēstuli par pārmaiņām mūsu nodomos."

"Ak, jā. Jā," nomurmināja Edijas jaunkundze. Likās, ka viņai trūkst elpas. "Mēs zinām, ka atbrauks tikai bērni un Dimijas jaunkundze. Jā. Viss gatavs. Guļamistabas izvēlieties paši. Sūtījumi arī klāt — ļoti daudz! Tie visi ir virtuvē. Jā."

"Paldies," teica Dimija. "Tagad mēs iekārtosimies, un vēlāk es apskatīšu virtuvi. Nu, bērni! Nāciet augšā, parādiet man guļamistabas. Tiešām brīnišķīga vieta!"

Un viņi satraukti devās augšā pa kāpnēm, skaļi sarunādamies un pārtraukdami cits citu. Te nu gan ies jautri!

IEKĀRTOŠANĀS PILĪ

Renijs ar somām sekoja bērniem augšā pa kāpnēm. Dimija nodomāja, ka arī viņai vajadzētu žigli iet līdzi, kamēr bērni nav ieņēmuši nepiemērotas guļamistabas. Un, soļodama pa platajām kāpnēm, viņa apbrīnoja pili — kas par burvīgu vietu!

"Kādi paklāji! Kādas drapērijas! Cik brīnišķīgas gleznas!" viņa domāja, pārliekusies pār platajām margām un aplūkodama lielo priekšnamu. Ieejas durvis joprojām stāvēja vaļā un pa

tām ieplūda saules gaisma, atstarodamās uz paaugstinājumiem izkārtotajos bruņutērpos.

"Nekur neviena puteklīša!" Dimija brīnījās. "Var jau būt, ka pārvaldnieces ir savādnieces, bet uzturēt kārtību viņas prot."

Renijs bija nolicis somas uz plata kāpņu laukumiņa un pašlaik gāja garām Dimijai, lai atnestu pārējās. Vīrs apstājās viņai blakus.

"Es gribētu mazu istabiņu netālu no mana mazā saimnieka, prinča," viņš pieklājīgi bilda. "Vai nišu viņa istabā, ja tas ir iespējams."

"Labi, Renij. Es par to parūpēšos," atbildēja Dimija, vai simto reizi apbrīnodama Renija uzticību Polam. Kalps, draugs, sargs — Renijs bija viss kopā!

Dimija steidzās turp, kur skanēja bezrūpīga čivināšana un smiekli. Kur tie bērni palikuši?

Viņi stāvēja milzīgā guļamistabā, no kuras logiem bija jūdzēm tālu pārskatāma lauku apkārtne. Nora mirdzošām acīm metās pretī Dimijai.

"Dimij! Vai mēs ar Pegiju varam ieņemt šo istabu? Tā ir brīnišķīga! Redzi, kāds skats?"

"Nekādā ziņā," pārsteigta par istabas lielumu, atbildēja Dimija. "Tā laikam ir viena no lielākajām istabām. Te apmetīsies Pola mamma."

"Nē, Dimij! Te ir vēl daudz lielākas istabas!" Nora iebilda. "Nāc paskaties!"

Apmulsusi Dimija sekoja Norai no istabas uz istabu, kas visas bija brīnišķīgi mēbelētas un brīnišķīgā kārtībā. No logiem pavērās pasakaini skali.

Beidzot viņi nonāca vietā, kur bija mazākas telpas, savienotas savā starpā, bet ar atsevišķu izeju uz kāpņu laukumu. Te bija divas divistabu telpas un viena istaba vienam cilvēkam.

"Kā radītas pieciem bērniem," Dimija uzreiz teica. "Nē, nerunā pretī, Nora. Istaba, kuru gribēji tu, ir daudz par lielu. Klausies uzmanīgi. Ja pārvaldnieces šeit nepaliks, jums pašiem būs jākopj istabas, un tikt galā ar mazām istabām ir vieglāk."

"Ak vai!" Nora vīlusies nopūtās. "Tev droši vien taisnība, Dimij. Un būtu jauki dzīvot blakusistabās." Meitene pienāca pie durvīm un sauca: "Pegij! Maik: Nāciet šurp! Te ir trīs telpas gluži blakus cita citai."

Bērni skriešus metās šurp. Džeks uzreiz piekrita. "Jā. Mēs ar Maiku varētu palikt vidējā telpā, jūs abas, meitenes, pa kreisi no mums, bet Pols pa labi — vienā istabā. Labāk nemaz nevar būt."

Zēns pienāca pie loga un paskatījās ārā. "Nekad neesmu redzējis tik skaistu skatu!" viņš iesaucās. "Nekad! Ei, vai tas nav pamestais ciemats? Esmu pārliecināts, ka redzu jumtus un dažus skursteņus."

Bērni sadrūzmējās pie loga. "Jā!" iesaucās Maiks. "Droši vien. Skatieties! Tur rēgojas arī ceļš, kas atiet uz ciematu. Kādu dienu noteikti jāaiziet un jāapskatās."

Dimija bija aizgājusi. Viņa gribēja sameklēt vienu istabu sev un otru Renijam. Mazliet tālāk pa gaiteni viņa atrada istabiņu Renijam, bet — ak, vai! — tās logi vērās uz pils pagalmu un tajā bija diezgan tumšs, jo pils sienas bija ļoti tuvu kalna nogāzei. Aiz pils kā klints pacēlās kalns.

Pāri kalna virsotnei slējās tikai augstais tornis. Dimija iedomājās, ka 110 torņa varētu pavērties brīnišķīga ainava. Viņa meklēja, kur apmesties, un cerēja atrast istabu ar skaistu skatu.

Dimija uzgāja pavisam mazu istabiņu gaiteņa galā. Tajā nebija gultas, un tā drīzāk atgādināja dzīvojamo telpu. Dimija nolēma iebīdīt gultu no citas telpas un atstāt šo istabiņu sev. Skats, kas pavērās no loga, bija tik skaists, ka Dimija labāk paliktu šeit nekā lielākā istabā bez skata.

Dimija devās atpakaļ pie bērniem. Viņi bija pasaukuši Reniju un vīrs ienesis iekšā somas. Dimija uzsmaidīja bārdainajam milzim. "Es tev atradu istabu, Renij," viņa teica. "Pavisam tuvu, tikai ar sliktu skatu."

Taču Renijam, kas bija audzis augstu kalnu un dziļu ieleju zemē, skats pa logu nerūpēja. Tos viņš bija atskatījies Beronijā. Viņš bija ļoti apmierināts ar savu istabiņu tāpēc, ka tā bija tik tuvu Polam.

"Šeit nav izlietņu un tekoša ūdens," teica Nora, pētīdama lielus, vecmodīgus mazgāšanās galdiņus. "Vai mums vajadzēs liet ūdeni no šīm milzīgajām krūkām? Es savējo tikko varu pacelt."

"Varēsi iet uz vannas istabu," atbildēja Maiks. "Es saskaitīju septiņas šajā stāvā vien. Un viena ir tieši pretī mūsu istabām. Tajā ir duša un viss pārējais."

"Dimij, tev patīk?" jautāja Nora. "Vai atradi istabu sev? Patīkamu? Ak, Dimij! Vai nav jauki dzīvot tādā pilī? Tā ir tik milzīga, ka man vajadzēs vairākus gadus, lai to apietu."

Ari Dimijai bija tāda sajūta, bet apbrīnojami, cik ātri viņi iegaumēja visu istabu atrašanos un īsāko ceļu šur, tur un visur kur! Pilī bija divas galvenās kāpnes un divas vai trīs mazākas kāpnītes.

"Mēs varam spēlēt sunīšus un paslēpes," teica Maiks. "Cik te ir kāpņu, pa kurām var tikt prom! Zini ko, Pol? Labi, ka mums ļāva šeit padzīvot vieniem, līdz atbrauks tavējie. Kad viņi būs klāt, tik jautri neies. Goda vārds! Tāpēc ka visas istabas būs aizņemtas un nevienam nepatiks, ka mēs skraidām apkārt."

"Nepatiks vis," atbildēja Pols, iedomājoties, ka kopā ar ģimeni un kalpiem viņam vajadzēs uzvesties pavisam citādi. "Darīsim šonedēļ visu, kas ienāk prātā."

Dimija nokāpa lejā, lai satiktu visas trīs pārvaldnieces. Viņa pašķindināja zvaniņu telpā, kas, viņasprāt, varēja būt viesistaba, taču neviens nenāca. Tāpēc viņa pati sameklēja ceļu uz milzīgo virtuvi.

Prāvajā virtuvē bija divi kamīni — vienā dega uguns, otrs bija izdzisis. Gar sienām stiepās lielas plītis. Šur un tur rēgojās sešas vai septiņas izlietnes. Pie durvīm Dimija apstājās. Ak Dievs, kas par vietu!

Virtuves dibenā pie atvērta loga sēdēja visas trīs māsas. Dimija jau bija satikusi vienu no viņām vārdā Edija Lotsa. Viņa devās pie večiņām.

Māsas piecēlās, izskatīdamās satrauktas.

"Sēdiet, lūdzu," Dimija teica, domādama, ka šis trio gan ir savāds. "Es arī apsēdīšos, un mēs kopā izlemsim, kā lai rīkojas līdz Viņas Majestātes, Beronijas karalienes, atbraukšanai nākamnedēļ."

Sievietes apsēdās. Neviena no māsām neteica ne vārda. Dimija pieklājīgi runāja un beidzot panāca, ka Brimingas kundze atvēra muti.

Viņas vienojās, ka māsas gādās par bērniem, Dimiju un Reniju un turpinās rūpēties par kārtību pilī, līdz atbrauks beroniešu kalpi.

"Un tad viss aizies postā!" skumīgi teica Brimingas kundze. "Mans dēls tā teica. Ak, šie ārzemju kalpi!"

"Tas nav taisnīgi," atteica Dimija. "Jūs pašas redzēsiet, ka beronieši leposies ar šo vietu un uzturēs to brīnišķīgā kārtībā. Karaliene gādās, lai

nekas slikts nenotiek. Pasmaidiet, lūdzu. Galu galā, lordam Mēnesim jāmēģina mazliet nopelnīt ar tik skaistu pili, kas gadiem stāvējusi tukša."

"Mans dēls saka, ka lords Mēness neizīrētu pili ārzemniekiem," teica Brimingas kundze. "Viņš saka, ka mākleri to izīrējuši bez lorda Mēness ziņas. Viņš saka…"

Dimijai, tāpat kā Arnoldes kundzei, sāka krist uz nerviem šis uzmācīgais dēls. "Domāju, ka uz jūsu dēlu tas neattiecas," viņa teica. Tad viņa atcerējās vienu no Arnoldes kundzes noteikumiem — ka šim uzmācīgajam puisim… Kā viņu sauca? Ak, jā! Gajs… Ka viņam jāatstāj pils.

"Ceru, ka tagad, kad pils izīrēta, jūsu dēla šeit vairs nav," viņa teica.

"Protams, nav," skaļā balsī atbildēja Edijas Lotsas jaunkundze. Viņa nikni vērās Dimijā un izskatījās tā, it kā gribētu kaut ko piebilst, bet Brimingas kundze strauji iebakstīja viņai ar elkoni un pārtrauca.

Drīz Dimija aizgāja. "Šķiet, ka viņas visas dievina to puisi," viņa domāja, meklēdama bērnus, lai palīdzētu sakārtot mantas. "Labi, ka viņš ir prom. Virtuvē viņa noteikti nebija. Tā… Kā lai tiek uz mūsu istabām? Ak Dievs! Līdz tām būs kāda jūdze, goda vārds!"

Bērni jau bija sākuši izkravāt mantas. Viņi neļāva Dimijai palīdzēt. "Nē, Dimij. Tev jākārto savas mantas," teica Nora. "Tu vienmēr aizmirsti, ka skolā mēs paši tiekam galā. Un tiksim arī šoreiz. Tiešām!"

"Kad dzersim tēju? Un kur?" sauca Maiks. "Man jau gribas ēst."

"Es liku pasniegt tēju puspiecos," atbildēja Dimija. "Iesim uz mazāko istabu pa labi no priekšnama. To, kur pie sienām ir savādi veclaiku mūzikas instrumenti."

"Jā, zinu," teica Pegija. "Savādas formas istaba. Kā to sauc? Istaba burta "L" veidā."

"Jā, gluži kā burts "L"," atsaucās Džeks. "Un gar visu sienu, kas atgādina "L" apakšējo svītriņu, ir logi. Tur var nolikt galdu un ēdot skatīties ārā pa logu. Mēs redzēsim jūdzēm tālu!"

Bērni izkrāmēja somas un salika mantas lielās atvilktnēs, no kurām puse, protams, palika tukšas, jo drēbes aizņēma ļoti maz vietas.

"Šīm lielajām kumodēm ir tik milzīgas atvilktnes, ka tajās var paslēpties," teica Pols, ienākdams zēnu istabā, kas bija starp viņa un meiteņu telpām. "Vēl neesat gatavi? Man ir daudz vairāk mantu, bet es jau visu izdarīju."

"Mēs arī būtu beiguši, ja samestu visu atvilktnēs pa roku galam tā kā tu," teica Maiks. "Kāp nost no svītera, Pol! Te ir pietiekami daudz paklāju, lai nevajadzētu staigāt pa manām drēbēm."

"Nepūties," atsaucās Pols. "Cikos dzersim tēju? Es neatteiktos kaut vai tūlīt."

Taču viņam, tāpat kā pārējiem, vajadzēja gaidīt līdz puspieciem. Ko lai dara pēc tam? Maikam atbilde nebi ja jāmeklē.

"Tornis! Paskatīsimies, vai tagad tas ir atslēgts. Tā tam vajadzētu būt."

SAVĀDS NOTIKUMS

Brimingas kundze atnesa ļoti gardu tēju. Bērni to apliecināja tik sirsnīgi un skaļi, ka Brimingas kundze pat pasmaidīja!

"Paldies, Brimij," Nora pēkšņi teica. Dimija uzmeta viņai bargu skatienu, bet pārējie vērās Brimingas kundzē, gaidīdami, ka viņa tūlīt iebildīs.

Taču, visiem par pārsteigumu, izskatījās, ka večiņai nekas nav pretī. Viņa pat vēlreiz pasmaidīja. "Dīvaini, ka tu mani tā nosauci!" viņa teica. "Mani tā neviens nav saucis, kopš es biju lorda Mēness bērnu aukle. Sen, sen! Toreiz visi mani sauca par Brimiju."

Un viņa izsteidzās no istabas kā pārbiedēta vista, acīmredzot, tāpat kā bērni, pārsteigta par savu garo runu.

"Kāda nekaunība! Tu viņu nosauci par Brimiju, kaut gan redzi otro reizi mūžā!" Maiks aizrādīja Norai. "Taču tu trāpīji vārīgā vietā. Vai ne, Dimij?"

"Brimija, Dimija," Nora ķiķināja. "Es varētu sacerēt dzejolīti par Brimiju un Dimiju."

"Labāk nevajag," liedama tēju, teica Dimija. "Es esmu pieradusi pie jūsu muļķīgajiem gājieniem, bet Brimingas kundze ne. Esmu pārliecināta, ka viņai nepatiks klausīties smieklīgu dziesmiņu par sevi."

"Labi," Nora piekāpās. "Brimijai un Dimijai tik un tā nevar atrast kārtīgu atskaņu. Ei, kas par satriecošu šokolādes kūku! Glīta un liela arī. Tik liela, ka mēs katrs varam dabūt otru gabaliņu."

"Šī milzīgā kūka nav jāapēd šodien," teica Dimija. "Brimingas kundze to droši vien izcepusi visai nedēļai."

"Līdz nedēļas beigām Brimija būs par mums pavisam citās domās," iebilda Maiks. "No kurienes ir šie cepumi? Tie nav pašcepti."

"Es redzēju atvestos preču saiņus," atsaucās Dimija, "un teicu Brimingas kundzei, lai atvērto, kas mums varētu derēt, bet viņa jau bija izcepusi šo skaisto šokolādes kūku."

"Man sāk likties, ka viņa nav nemaz tik slikta," ierunājās Džeks. "Kā tu domā, Pol?"

Pols domāja, ka tam, kurš izcepis tik gardu šokolādes kūku, jābūt labam cilvēkam. Dimija smējās. Viņa klausījās piecu bērnu draudzīgajā pļāpāšanā, lēja viņiem vēl tēju, grieza kūku, smērēja sviestmaizes un domāja, ka viņi nudien ir jauki bērni.

"Ko darīsiet pēc tējas?" viņa jautāja.

Irsim apskatīt torni," nekavējoties atbildēja

Maiks. "Tagad tā durvīm vajadzētu būt vaļa. Gribi nākt līdzi, Dimij?"

"Diez vai," Dimija atbildēja. "Es gribu apskatīt, vai gultas uzklātas un vai veļa ir kārtīgi izvēdināta. Brimingas kundze nezināja, kuras istabas mēs izvēlēsimies, un es redzēju, ka pie uguns vēdinās palagu kaudzes — laikam mums. Paskatīšos, kas notiek, un viņa man noteikti palīdzēs. Taču jūs, ja gribat, ejiet un apskatiet torni."

"Labi. Atstāsim Brimiju ar Dimiju, lai viņas trin mēli pie palagiem un spilveniem," pieceldamies teica Maiks. "Vai visi paēduši? Piedod, Dimij. Es neredzēju, ka tava tase vēl nav tukša." Un viņš atkal apsēdās.

"Mani, lūdzu, negaidiet," atsaucās Dimija. "Man tēja sagādā baudu klusumā, kad jūs esat prom. Ejiet vien un dariet, ko gribat."

"Dimija nu gan priecājas, ka var pabeigt tējas dzeršanu klusumā," teica Nora un garāmejot sirsnīgi pakutināja Dimijai kaklu. "Viņa mūs pieskatīja, kamēr mēs dzērām tēju. Ja tev vajadzīga palīdzība gultu klāšanā, pasauc, un mēs būsim klāt."

Bērni bariņā izgāja no istabas. Dimija omulīgi atspiedās pret krēsla atzveltni un ielēja vēl vienu tasi tējas. Viņi dzēra savādajā L veida istabā un galds bija nolikts pie logiem pašā burta "L" apakšā. Dimija vēroja skatu, kas pavērās pa logu.

Istabā valdīja klusums. Dimija nedzirdēja bērnu balsis pat tālumā — tikai karotītes sišanos pret tases malām, lēnām maisot tēju.

TRINKŠ!

Dimija salēcās. Troksnis atskanēja tik pēkšņi un negaidīti, ka viņa uzreiz pat nespēja iedomāties, kas tur varētu būt.

TRINKŠ! Atkal. Kas tas varētu būt? Pēkšņi Dimija atcerējās vecos mūzikas instrumentus, kas karājās otrā istabas galā — burta "L" garajā galā. Viņa pasmaidīja.

"Muļķa bērni!" viņa domāja. "Viens būs ielavījies atpakaļ, lai izspēlētu joku, un nobiedēja mani. Droši vien Maiks! Ielavījies un parāvis kāda instrumenta stīgas. Muļķa zēns."

Un viņa turpināja maisīt tēju, cenzdamās saklausīt ķiķināšanu.

TRINKŠ! TRINKŠ!

"Es tevi dzirdu!" Dimija jautri iesaucās. "Trinkšķini, cik gribi. Man vienalga!"

TRANKŠ!

"Skrien prom spēlēties!" sauca Dimija. "Muļķa bērni!"

TRANKŠ!

Dimija lauzīja galvu, kurš instruments taisa šo "trinkš". Tā bija pārdabīga skaņa, taču mūzikas instrumenti pie dibcnsienas bija ļoti savādi — veci, izgatavoti ārzemēs un ļoti neparasti. Varbūt tur trinkšķēja tas verķis, kurš izskatās pēc bungām, bet kuram pārvilktās izturīgas stīgas. Viņa jau nu gan neliksies ne zinis un neies skatīties.

TRANKŠ!

"Pietiek," teica Dimija. "Vajadzētu saprast, kad joks beidzies."

Viņa mēģināja saklausīt ķiķināšanu vai zaglīgu soļu šļūkšanu, bet neko nedzirdēja. Dimija iemalkoja tēju. Vairs neskanēja ne trinkšķ i nāšana, ne rīboņa, un Dimija bija pārliecināta, ka tas bērns, kurš izspēlējis ar viņu joku, ir aizlavijies prom.

Dimija devās parūpēties par gultas veļu un drīz jau bija iegrimusi sarunā ar Brimingas kundzi par palagiem un spilvendrānām. Viņa bija pārliecināta, ka bērni aizrāvušies ar torņa izpēti.

Taču nekā! Īstenībā bērni bija ļoti dusmīgi, jo torņa durvis joprojām stāvēja aizslēgtas!

Viņi bija aizgājuši pa gobelēniem iztapsēto gaiteni uz kvadrātveida istabu, gar kuras sienām stiepās lielās ozola lādes. Maiks taisnā ceļā devās pie gobelēna, kas aizsedza torņa durvis.

Viņš to parāva uz vienu pusi, cerēdams ieraudzīt durvis.

Zēnam pārsteigumā aizrāvās elpa, un viņš pievērsa pārsteigto skatienu pārējiem bērniem sev aiz muguras. "Nav!" viņš teica. "Durvju nav!"

Visi pieci steigā pārmeklēja telpu. Durvis nekur neredzēja — gar visu sienu stiepās lādes, un apmēram trīs pēdu attālumā no vietas, kur karājās gobelēns, stāvēja augsta kumode, augstāka pt ar lādēm.

"Varu derēt, ka durvis ir aiz šīs kumodes!" Džeks teica. "Man liekas, ka agrāk šis gobelēns ir karājies citur. Palīdzi, Maik. Pabīdīsim kumodi nost."

Zēni sasprindzināja spēkus. Kumode bija pārsteidzoši smaga, un, lai to izkustinātu, roku vajadzēja pielikt visiem pieciem. Neviens neiedomājās izņemt atvilktņu saturu, lai kumode kļūtu vieglāka.

Aiz kumodes, kā jau Džeks bija domājis, atradās torņa durvis — augstas, šauras un — aizslēgtas!

"Atkal tas briesmīgais vīrs!" Džeks nikni izgrūda, raudams uz savu pusi roktura apli. "Ko viņš iedomājas? Smieklīgi iedomāties, ka durvis var noslēpt aiz kumodes un gobelēnu piekārt citur. Viņš laikam ir traks. Kāda tam visam jēga?"

"Tāda, ka viņš negrib, lai kāds ietu tornī, jo viņam tur ir kas slēpjams," teica Maiks. Pārējie piekrītot māja ar galvu. Nora parāva rokturi un tad pieliekusies palūrēja pa atslēgas caurumu.

"Es varu saskatīt akmens kāpnes," viņa teica. "Ko tas briesmīgais vīrs iedomājas? Pol, ko teiks tava mamma, kad uzzinās, kas te notiek?"

"Varbūt līdz tam laikam, kad atbrauks tava ģimene, durvis būs atslēgtas," Džeks lēnām novilka. "Varbūt Brimingas kundzei nebija laika,

lai iztīrītu torni, un viņa domā, ka var mus ai/ka vēt ar tādiem gājieniem."

"Jā, laikam gan," Pols piekrita. "Tornī tas virs droši vien iekārtojis ko līdzīgu mājām — iedo mājies, ka tas pieder viņam, — un negrib mūs laist iekšā. Varu derēt, ka visas viņa mēbeles vēl ir tur."

"Ja durvīs pēkšņi parādītos atslēga un tornis būtu tukšs, tad mēs zinātu, ka mums bijusi taisnība," Džeks teica. "Viņš droši vien izvāksies kādā tumšā nakti."

"Tas ir tracinoši," teica Pegi ja, savukārt kratīdama rokturi, it kā, sajūtot dusmas, durvis varētu atvērties. Meitene noliecās pie atslēgas cauruma.

"Ei!" viņa sauca. "Mēs zinām, ka jūs esat augšā! Nāciet lejā un atslēdziet durvis!"

Džeks viņu parāva malā. "Nedari muļķības, Pegij," viņš teica. "Tev nemaz nepatiktu, ja viņš trakodams mestos lejā pa kāpnēm, atrautu vaļā durvis un skatītos uz tevi briesmīgām acīm!"

Pegija, diezgan satraukta, paskatījās uz durvīm. "Soļi neskan!" viņa smiedamās teica. "Viņš tik un tā nebūtu dzirdējis manus saucienus. Tie netiktu cauri šīm biezajām durvīm un neaizskanētu augšā pa akmens kāpnēm."

Maiks ieskatījās lielajā kumodē, kuru bērni bija atbīdījuši no durvīm. "Gribētos zināt, kāpēc tā ir tik sasodīti smaga," viņš teica. "Mēs to ar pūlēm atvilkām no durvīm. Skatieties. Segas, visādas drēbes… Un kas ir te atvilktnes dibenā, ietīts zilos aizkaros?"

Bērni noliecās pār ceļos nometušos zēnu un vērās lielajā apakšējā atvilknē. Maiks parāva drēbi, kas bija aptīta ap tik lieliem un smagiem priekšmetiem, ka tos nevarēja ne pakustināt.

Neviens tos nevarēja pakustināt ne par collu, un bērni lauzīja galvas par to, kas tas varētu būt. Džeks paņēma drēbi aiz stūra un rāva tik stipri, ka smagais sainis aitiņās vaļā.

"Akmeņi! Milzīgi akmeņi. Cik daudz laika viņam vajadzēja, lai tos sanestu un saliktu atvilktnē. Brīnums, ka tā nav salūzusi, kaut gan šīs mēbeles ir ļoti vecas un pamatīgas."

"Nav brīnums, ka mēs to tikko varējām pakustināt," teica Pols. "Ko darīsim?"

"Nebīdīsim lādi vairs atpakaļ, lai Gaja Bri- minga kungs redz, ka mēs esam atklājuši viņa jociņu — galīgu muļķību. Un tomēr tornī kaut kā ir jātiek, tikai tas noteikti nebūs viegli."

ATKAL TRINKŠ-TRANKŠ!

Bērni atstāja kumodi turpat — nobīdītu no torņa durvīm. Gajs Brimings noteikti sapratīs, ka viņi ir atnākuši, lai apskatītu torni, un atklājuši, ka durvis apslēptas un aizbarikādētas ar kumodi! Vai viņš ko iesāks? To nu viņi redzēs!

Bērni nolēma atgriezties L veida istabā un izstāstīt visu Dimijai. Tur viņas nebija, un, atcerējušies, ka Dimija bija solījusies pielūkot, kā saklātas gultas, viņi devās uz guļamistabām augšējā stāvā. Kā jau viņi bija domājuši, Dimija bija tur. Viņa bi ja tikko beigusi pārlūkot Pola istabu un bi ja viena.

"Ak, Dimij! Vai tu viena saklāji visas gultas?" iesaucās Nora. "Piedod! Es domāju, ka tu noteikti pasauksi palīgā mūs abas ar Pegiju."

"Neuztraucies, mīļā. Man palīdzēja Brimingas kundze un viena no Lotsu jaunkundzēm," Dimija atbildēja. "Nezinu gan, kura. Viņas ir tik līdzīgas, šīs abas Lotsas. Viņas tikko aizgāja."

"Mēs netikām tornī, Dimij," Pegija nopietni teica.

"Durvis joprojām ir aizslēgtas," piebilda Maiks.

"Un kāds tās ir mēģinājis noslēpt — aizbīdījis priekšā kumodi," piemetināja Pols. "Ko tu par to teiksi?"

Dimija iesmējās, raugoties viņu svinīgi nopietnajās sejās. "Taisnību sakot, es par to daudz neprātotu," viņa atbildēja. "Varbūt tornī sakrautas mantas, kas jātīra vai jāmet ārā. Varbūt tas tiek izmantots kā noliktava, un es nemaz nešaubos, ka līdz nākamnedēļai, kad atbrauks Pola ģimene, durvis būs atslēgtas un ikviens varēs ieiet tornī."

"Es gan domāju, ka tu maldies, Dimij," Džeks iebilda. "Man tas šķiet noslēpumaini. Esmu pārliecināts, ka te pielicis roku Gajs."

"Jums prātā tikai dumjības," Dimija atcirta. "Ieminēšos par to Brimingas kundzei, un jūs redzēsiet, ka viņai atradīsies itin vienkāršs skaidrojums. Varbūt atslēga pazudusi, kā viņas teica pirmajā reizē."

"Kāpēc tad šoreiz durvis bija apslēptas?" uzstāja Džeks. "Un kāpēc tām priekšā bija aizvilkta kumode ar akmeņiem, tā ka to tikko varēja izkustināt?"

"Akmeņi! Muļķības!" Dimija iesaucās. "Tu joko. Un, starp citu, runājot par jokiem, — TRINKŠ! TRANKŠ!"

Un viņa skaļi atdarināja trinkšķiem līdzīgās skaņas. Bērni izbrīnīti skatījās uz Dimiju. Viņa skaļi iesmējās.

"Jā, varat tēlot, cik tīk, ka neko nezināt," viņa teica. "Taču es pazīstu šīs nevainīgās sejas. Jā gan! Smieklīgi bija?TRINKŠ! TRANKŠ!"

Kamēr Dimija "trinkšķināja", bērni izskatījās pagalam apmulsuši. Vispirms viņi vērās Dimijā, tad saskatījās.

"Ko tu gribi teikt, Dimij?" beidzot jautāja Nora. "Mums nav ne jausmas, uz ko tu tēmē."

Dimija sarauca pieri. "Ļoti labi zināt. Viens no jums, bet varbūt divi vai trīs, to es nezinu, ielavījāties atpakaļ tējas istabā un trinkšķinājāt dažus instrumentu, kas tur karājās pie sienas," viņa teica. "Nemaz neliedzieties. Joks bija labs, piekrītu, un pirmajā reizē es salēcos kā negudra. Tikai neizliecieties, ka neko nezināt!"

"Neviens no mums neatgriezās, lai izspēlētu šo joku." Džeks bija izbrīnīts. Viņš pārlaida skatienu pārējiem. "Vai ne? Mēs taisnā ceļā devāmies uz torņa durvīm un visu laiku bijām tur. Par trinkšķināšanu mēs nezinām nenieka."

Dimija nekādi nespēja noticēt. "Nu, nu. Varbūt instrumenti paši uzrāva meldiņu?" viņa jautāja. "Kad sapratīsies, ka joks beidzies, es tomēr gribētu zināt, kurš to izdarīja."

Bērni atstāja Dimiju vienu un kāpa lejā uz dzīvojamo istabu, kur bija dzēruši tēju. Viņi jutās pagalam apmulsuši. "Par ko tā Dimija runāja?" Maiks iesāka. "TRINKŠ! TRANKŠ! Kad Dimija sāka atdarināt trinkšķināšanu, es pat nodomāju, ka viņa izkūkojusi prātiņu. Mēs te noteikti neesam pie vainas."

"Varbūt veci mūzikas instrumenti ir līdzīgi pītiem krēsliem," teica Pegija. "Varbūt stīgas atslābst un izdod skaņas."

"Pirmo reizi dzirdu," atsaucās Maiks. "Iesim un tos kārtīgi apskatīsim."

Bērni sastājās gar sienām un skatījās uz savādajiem instrumentiem — daži no tiem līdzinājās lielām ģitārām, citi bandžo, vēl tur bija tamtami un tamburīni — milzums instrumentu, un daudzus no tiem bērni redzēja pirmo reizi.

Džeks aizskāra stīgu, un tā klusi iestrinkšķējās. Pēc mirkļa viņi visi taustīja dažādas stīgas un dauzīja bungas un tamburīnus, un istabu piepildīja nepatīkams troksnis.

Pēc kāda laika tas bērniem apnika. "Man liekas, ka Dimija būs iesnaudusies, kad mēs aizgājām," teica Džeks. "Instrumenti paši nespēlē. • Ejam rotaļāties. Kas ir par "Skrienošo sātanu"?"

Par bija visi, un bērni paņēma kārtis no bufetes, kur bija saliktas dažādas spēles.

Pirmā partija bija pusē, kad istabā ienāca Dimija. "Kas par jauku, mierīgu skatu!" viņa teica. "Es ķeršos pie lāpīšanas, tāpēc mani neaiciniet. Man tik straujas spēles nepatīk."

Viņa paņēma šuvekli un apsēdās pie loga blakus bērniem. Bērni spēlēja uz tā paša galda, pie kura bija dzēruši tēju. Dimija skatījās ārā pa logu un apbrīnoja jauko ainavu, kas bija redzama bezgalīgi tālu. Debesis bija loti zilas, arī tālumā vīdēja zilgme. Saule rietēja, un visu apņēma zeltaina gaisma.

Džeks sāka no jauna dalīt kārtis. "Pagaidiet, pirms sākat nākamo partiju," teica Dimija. "Paskatieties ārā! Vai jūs esat redzējuši tik skaistu ainavu?"

Viņi vērās ārā pa logu, un Nora klusībā sāka rīmēt dzejas rindiņas. Mirklis bija neparasti mierīgs.

TRINKŠ!

Visi strauji salēcās, un Dimija nometa zemē šķēres.

"Re!" Dimija nočukstēja. "Tas ir tas troksnis, kuru es pirmīt dzirdēju. Tātad tas nebija neviens nojums?"

"Nē. Mēs taču teicām, ka ne," Nora sacīja. "Un tagad mēs visi esam šeit. Neviens nespēra ne soli uz to istabas galu, kur ir ģitāras un citi instrumenti."

Cits nekas neatgadījās. Džeks piecēlās un, apgājis burta "L" pamatdalu, iegāja istabas garajā galā, kur sienas bija nokārtas ar daudzajiem instrumentiem. Tur neviena nebija. Durvis stāvēja vaļā, un viņš tās aizvēra.

"Neviena nav," zēns teica un apsēdās. "Varbūt kāds ielavījās un uztrinkšķināja ģitāru. Interesanti, kas ir šis jokdaris."

Zēns atsāka dalīt kārtis.

TRINKŠ!

Troksnis bija tik skaļš, ka visi atkal salēcās. Džeks ar Maiku metās apkārt istabas līkumam. Durvis bija ciet!

"Kāds varēja ielavīties, uztrinkšķināt un ātri iziet," teica Džeks. "Skatieties! Durvīs ir atslēga. Mēs to pagriezīsim un aizslēgsim durvis. Tad jokdaris būs mums rokā!"

Viņš pagrieza atslēgu. Dimija izskatījās pārbiedēta. Viņa bija pārliecināta, ka viens no bērniem pēc tējas dzeršanas ir izspēlējis ar viņu joku, bet nu viņa redzēja, ka viņi saka taisnību. Trinkšķina kāds cits!

TRANKŠ!

Džeks nometa kārtis. "Kaut kas prātam neaptverams!" viņš iesaucās. "Es aizslēdzu durvis!"

Maiks pazuda otrā istabas galā. "Tās ir ciet!" viņš sauca. "Kārtīgi, pamatīgi aizslēgtas. Bez atslēgas tās attaisīt nevar."

Zēns uzmeta skatienu instrumentiem pie sienas, prātodams, kurš no tiem varēja trinkšķināt. Viņš meklēja trīsuļojošu stīgu, bet nevienu nemanīja. Maiks atgriezās tikpat apmulsis kā pārējie.

TRANKŠ!

"Pie joda!" iesaucās Džeks. "Kas to dara?"

"Domāju, ka to nedara neviens," teica Dimija un pacēla šķēres, kuras atkal bija nometusi. "Man liekas, ka daži instrumenti to dara savā nodabā. Varbūt karstā laikā, kāds ir tagad, tie izplešas?"

"Nekas cits prātīgāks galvā nenāk," atsaucās Pegija. "Ja nu vienīgi…"

"Kas?" jautāja Džeks, kad Pegija apklusa.

"Ja nu vienīgi tā ir viena no šejienes dīvainībām," Pegija atbildēja. "Vai jūs neatceraties, ko viesnīcā teica viesmīle? Dīvaini trokšņi, savādi notikumi."

"Nē!" iesaucās Nora. "Es tam neticu un negribu ticēt."

"Un, vai atceraties, viņa stāstīja, ka grāmatas

lecot nost no plauktiem?" Pegija turpināja. "Ak vai! Cerams, ka lietas nesāks lēkāt apkārt."

"Klausieties, ko es teikšu," pēkšņi mundrā balsi sacīja Dimija. "Tādas runas ir muļķīgas un smieklīgas. Es tās vairs negribu dzirdēt. Muļķīgi ticēt kādas viesmīles dumjajiem stāstiem! Grāmatas lecot! Kādas muļķības!"

"Jā, bet mēs taču dzirdējām savādu troksni," iebilda Pegija.

"Atļaušos teikt, ka jā, bet mēs nolēmām, ka karstā laikā dažu instrumentu stīgas izplešas un trinkšķina pašas no sevis," teica Dimija.

TRANKŠ!

"Jā, tieši tā," atskanot savādajam trinkšķini otrā istabas galā, stingri noteica Dimija. "Tur neviena nav. Durvis ir aizslēgtas, un, ja instrumentiem patīk nopūsties un trokšņot tāpēc, ka ir karsti, tad lai tie to dara."

TRINKŠ!

"Tev droši vien taisnība," piekrita Nora. "Pret trokšņiem man nekas nav pretī. Spēlēsim tālāk!"

Džeks atkal sāka dalīt kārtis un bērni pacēla savas kārtis, visu laiku ausīdamies, vai atkal neatskanēs trinkšķi.

Taču nekas neatskanēja! Bērni jau sāka aizmirst notikušo un trokšņaini spēlēja kārtis. Dimija vēroja viņus un priecājās, ka viņi nav samulsuši. Taču pati viņa joprojām bija ļoti apmulsusi.

Vai viņai ir taisnība, ka šo trokšņu izcelšanās

ir dabīga? Protams, tai jābūt taisnībai. Dimija paskatījās pa logu. Saule bija noslīdējusi pavisam zemu.

Bum-bum!

Bērni salēcās tā, ka puse no kārtīm noslīdēja zemē. Dimija pielēca kājās. Kas tad nu šoreiz?

No durvju puses atplūda balss — gaudulīga, apmulsusi balss.

"Dimitijas jaunkundz, mēs atnesām vakariņas, bet durvis ir aizslēgtas."

"Ak kungs! Tā jau ir Brimija, kas klauvē pie durvīm!" teica Džeks, un viņa balsī skanēja dziļš atvieglojums. Zēns metās pie durvīm, lai tās atvērtu. Tur stāvēja Brimija ar lielu paplāti un aiz viņas, arī ar paplātēm, — abas nopietnās māsas.

Neviens nepaskaidroja, kāpēc durvis bijušas aizslēgtas. Pēkšņi tas likās tik muļķīgi. Ieraudzījuši ļoti pievilcīgās vakariņas, visi seši pilnīgi aizmirsa trinkšķus, rokas kāri satvēra paplātes un nolika tās uz galda.

"Oho!" novilka Džeks. "Karaliska maltīte! Un noteikti derēs princim! Dimij, vai esi gatava? Viens, divi, trīs, aiziet!"

INTERESANTS ATKLĀJUMS

Cik jauki bija tovakar doties pie miera mazajā spārnā ar trim telpām! Durvis starp tām palika atvērtas, lai visi trīs zēni un abas meitenes varētu sasaukties.

Miegs nevienam nenāca. Kad visi jau bija pidžamās, meitenes un Pols apsēdās vidējā istabā uz gultām, lai papļāpātu ar Maiku un Džeku. Un nebija necik ilgi, kad sākās neizbēgamā kauja ar spilveniem! Bērni ar spalgiem kliedzieniem un būkšķiem drāzās apkārt istabai, un tai pāri ar lielu blīkšķi aizlidoja krēsls.

"Ja mēs celsim lielu brēku, atnāks Dimija," Maiks elsoja. "Ak, tu, lops, Pol! Tu paņēmi manu spilvenu. Atdod!"

Bum! Būkš! Ķiķināšana un spiedzieni, kailu pēdu dipoņa pa visu istabu, un kāds jespiests stūrī! Pēkšņi Nora izmisīgi iekliedzās:

"Pol! Stulbeni! Tavs spilvens izlidoja pa logu!"

Kaujā uzreiz iestājās pārtraukums. Pols izskatījās pamatīgi apmulsis, kad Maiks metās viņam virsū. "Stulbeni, Pol! Kāpēc tu tā darīji?"

"Izrāvās 110 rokas," Pols skaidroja un piegāja pie loga. Zēns izliecās tik tālu, ka Džeks viņu saķēra aiz pidžamas biksēm, baidīdamies, ka viņš varētu izveides ārā un sekot spilvenam. "Es redzu," viņš teica. "Tas ir lejā zālē. Tūlīt atnesīšu."

Zēns pieskrēja pie durvīm un atvēra tās. Tajā mirklī pa gaiteni nāca Dimija! Viņa ieraudzīja zēnu un iesaucās:

"Pol! Tev jau sen vajadzēja būt gultā. Ko tu dari?"

"Tāpat vien skatos," atbildēja Pols. "Tu ej gulēt, Dimij?"

"Jā, eju, bet es vēl atnākšu, lai paskatītos, vai jūs visi guļat," Dimija stingri teica. "Tāpēc, ja jums padomā ir "sunīši" un "paslēpes" pils gaiteņos, izmetiet to no galvas! Jūs droši vien kāvāties ar spilveniem. Tu izskaties sakarsis un izspūris."

"Mazliet pakāvāmies." Pols smaidīja. "Arla- bunakti, Dimij." Viņš aizvēra durvis un devās atpakaļ pie pārējiem, kas, izdzirdējuši Dimijas balsi, metās gultās.

"Tā bija Dimija," pabāzis galvu zēnu istabā, teica Pols. "Viņa tikai tagad gāja uz savu istabu, bet viņa atnāks vēlreiz, lai paskatītos, vai mēs guļam. Pie joda! Ko lai iesāk ar spilvenu? Man negribas tagad iet lejā un to meklēt. Ja nu viņa atnāk?"

"Pagaidi, lai viņa atnāk un aiziet, pēc tam es iešu tev līdzi," Maiks teica. "Kļūst jau tumšs. Paņemsim kabatas lukturīšus un, kad būs droši, izlavīsimies ārā. Dieva dēļ, lien gultā! Nākamais nāks Renijs!"

Maikam bija taisnība. Apmēram pēc piecām minūtēm ieradās Renijs un klusi atvēra Pola istabas durvis, lai pārliecinātos, vai viņš ir gultā un aizmidzis. Kamēr Renijs iededzināja kabatas lukturīti un apskatīja saritinājušos kamolu Pola gultā, nedzirdēja ne skaņas. Vīrs klusi izgāja un aizvēra durvis. Pols atviegloti uzelpoja.

Kad beidzot nāca Dimija, abas meitenes bija cieši aizmigušas un Pols ari! Dimija pārmija pāris vārdu ar Maiku un Džeku, novēlēja labu nakti un

izgāja.

Maiks uzslējās gultā sēdus. "Pol!" viņš klusi sauca. "Ejam?"

Klusums! Pols bija tālu prom un sapņoja par torņiem, pilīm un sabrukušiem ciematiem. Maiks izkūleņoja no gultas un devās viņu modināt, taču Džeks viņu apsauca.

"Lai guļ! Vēl sacels troksni un uzmodinās Reniju. Iesim divatā. Paņem kabatas lukturīti!"

Tāpat bez svārkiem abi zēni čībās, ar kabatas lukturīšiem rokās, izlavījās no istabas. Nakts bija tik silta, ka viņiem bija karsti pat pidžamā! Bija arī tumšs, un viņi taustījās pa krēslainajiem gaiteņiem, ieslēgdami kabatas lukturīšus tumšajos posmos starp gaismas plankumiem, kas ik pēc gabaliņa nespodri apgaismoja gaiteni.

"Iesim labāk pa galvenajām durvīm," čukstēja Maiks. "Ja iesim uz virtuvi, varam saskrieties ar Brimiju vai kādu no Lotsu jaunkundzēm, un mēs jau arī nezinām, kur ir citas durvis."

"Atceries, kā galvenās durvis pašas atvērās, kad mēs šodien atbraucām?" Džeks atčukstēja. "Es jau biju piemirsis."

"To droši vien izdarīja viena no Lotsu jaunkundzēm," Maiks teica. "Tas izskatās pēc viņām —

atvērt durvis un tūlīt aizlaisties. Esam klāt! Milzīgas, vai ne?"

Zēni atbultēja lielās durvis, cerēdami, ka viņus neviens nedzirdēs. Viņi pagrieza lielo atslēgu un nospieda rokturi. Durvis viegli iekārās eņģēs un neticami klusi atvērās.

Abi zēni iznāca uz lielā kāpņu laukuma. "Pa labi aiz stūra," klusi teica Džeks. "Iesim gar pašu sienu, tad mēs noteikti nonāksim līdz spilvenam."

Pils sienas nebija būvētas taisnā līnijā, tās meta savādus līkumus, vietām apaļus, vietām stūrainus, - it kā celtnieks būtu iecerējis savādu formu telpas vai torņus, kas tā arī palikuši nepabeigti.

"Spilvenam jābūt šeit," čukstēja Džeks un apgaismoja ar lukturīti zāli. Tad zēns paskatījās augšup, mēģinādams noteikt, vai viņi atrodas zem savas guļamistabas logiem.

Pēkšņi viņš saķēra Maiku aiz rokas un čukstēja tam ausī: "Maik! Augšā tornī… Skaties! Vai tu redzi to pašu, ko es?"

Maiks paskatījās augšup un ieraudzīja milzīgi augsto torni. Tas slējās pret tumšajām naksnīgajām debesīm, kuras vāji apgaismoja zvaigznes. Pēkšņi zēns iekliedzās:

"Logi! Tajos ir gaisma! Tornī kāds ir!"

Abi zēni vērās augšup uz milzīgo torni. "Trīs no šaurajiem lodziņiem ir apgaismoti," Džeks čukstēja. "Trīs! Šonakt tur kāds ir ļoti aizņemts."

"Varbūt tas puisis Gajs vācas ārā, kā jau mēs domājām," teica Maiks. "Vāc ārā savas mantas, es domāju."

"Interesanti, vai tas ir viņš," vērdamies augšup un vēlēdamies, kaut uz īsu mirkli varētu ieskatīties vienā no logiem, teica Džeks.

"Paliksim mazliet un pavērosim. Tas, kurš tur ir, var pienākt pie loga," ierunājās Maiks. Un tā viņi sēdēja biezajā zālē un vēroja apgaismotos torņa logus. Vienreiz viņi manīja ēnu logā, taču pēc tās nevarēja spriest, vai las ir Gajs.

Beidzot zēniem apnika. "Ņemam spilvenu un ejam," celdamies teica Džeks. Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma, un viņš saķēra Maiku aiz rokas. "Pagaidi! Varbūt aizlavīsimies līdz kvadrātveida istabiņai, 110 kuras uz torni ved durvis, un paskatīsimies, vai tās ir atslēgtas. Mēs taču zinām, ka tornī kāds ir."

"Jā! Satriecoša doma!" Maiks bija sajūsmā. "Mēs pat varētu uzlavīties augšā pa kāpnēm un paskatīties, kas tur notiek. Ejam tūlīt!"

Zēni atgriezās pie galvenajām durvīm. Tās joprojām stāvēja vaļā, par ko Džeks izjuta lielu atvieglojumu. Viņš nevarēja nedomāt, ka durvis, kas pašas varēja atvērties, tikpat mierīgi varētu pašas aizvērties! Lai nu kā, tās bija pusatvērtas tieši tāpat, kā viņi tās bija atstājuši.

Zēni iegāja, aizvēra, aizslēdza un atkal aizbultēja durvis, klusi pagāja garām bruņutērpiem un devās uz kvadrātveida istabiņu. Viņi nonāca tajā pa gobelēniem izsisto gaiteni.

Istaba grima tumsā, un neviens no zēniem nevarēja sataustīt slēdzi. Viņi ieslēdza kabatas lukturīšus, un acumirklī pa sienām visapkārt sāka lēkāt savādas ēnas. Zēni pagrieza kabatas lukturīšus pret vietu, kur vajadzēja būt durvīm. Kumode joprojām atradās tur, kur viņi to bija atstājuši. Dziļi sienā skaidri saskatāmas rēgojās augstas, šauras durvis.

Maiks uz pirkstgaliem piezagās pie tām un satvēra rokturi. Viņš to uzmanīgi pagrieza. Un pēkšņi iestenējās.

-"Nē!" viņš teica. "Aizslēgtas. Pie joda! Šovakar mums nekādu dēku nebūs."

"Jābūt muļķim, lai cerētu, ka tās būs atvērtas," Džeks atsaucās. "Tas puisis darīs visu, lai neviens nenojaustu, ka viņš ir tornī. Viņš ārdītos kā negudrs, ja iedomātos, ka mēs esam bijuši ārā un redzējuši apgaismotos logus!"

"Gaidīt nav jēgas," atbildēja Maiks. "Pie joda to puisi! Vairāk par visu pasaulē es gribētu izpētīt šo torni! Kāpēc tas vīrs ir tik noslēgts? Vai viņš kaut ko slēpj augšā? Kāpēc viņš ieslēdzies tornī?"

"Droši vien zina, ka viņam jau vajadzēja būt prom," teica Džeks. "Klau! Aizliksim kaut ko priekšā durvīm, lai, taisot tās vaļā, viņš pagrūstu šķērsli nost."

"Kāda jēga?" jautāja Maiks.

"Lai liktu viņam manīt, ka mēs esam te bi juši." Džeks plati pasmaidīja. "Viņš zinās, ka mums ir aizdomas, zinās, ka mēs nojaušam, ka tornī kāds ir, un ka mēs uzmanīsim, vai šķērslis durvīm priekšā ir bīdīts. Ja viņš izies pa durvīm, viņš to varēs nolikt atpakaļ, bet ieejot nevarēs, un mēs zināsim, ka viņš atkal ir torni."

"Pareizi. Izņemsim no kādas lādes segu," teica Maiks. Zēni izņēma kādu segu, salocīja to gareniski un stingri piespieda pie durvju apakšas.

"Varbūt durvis veras uz iekšu," teica Džeks, "nevis uz āru. Ja tā, sega neko nelīdzēs. Viņš var atvērt durvis, ieraudzīt segu un pārkāpt tai pāri, pat nepieskaroties."

"Nē. Durvis veras uz šo istabu," Maiks iebilda, rādīdams uz. līkumotu rievu akmens grīdā. "Redzi, kur durvju apakšmala ik reizi, kad tās tiek vērtas, ieskrāpējusi akmeni?"

"Jā, tev taisnība," atbildēja Džeks un vēl ciešāk piespieda pie durvīm segu. Zēns plati nožāvājās. "Kā man nāk miegs! Ejam gulēt. Spilvenu paņēmi?"

"Jā," teica Maiks, paceldams spilvenu no grīdas. "Pateicoties Pola spilvenam, mēs uzzinājām, ka tornis ir apdzīvots."

Zēni atgriezās savās istabās, uzmanīdamies, lai neuzdurtos Renijam, kurš naktī mēdza vairākkārt celties, lai pārliecinātos, vai viņa mazajam saimniekam nekas nedraud. Zēni negribēja uzskriet virsū milzu beronietim.

Meitenes un Pols joprojām gulēja. Maiks nolika Pola spilvenu viņa gultas kājgalī, kopā ar Dže- ku atvieglots ielīda starp palagiem un saritinājās kamolā.

"Arlabunakti," teica Džeks. "Rīt apjautāsimies Brimijai par torni. Redzēs, ko viņa teiks."

Maiks neatbildēja. Viņš jau gulēja!

DŽEKS UZZINA MILZUM DAUDZ JAUNUMU

Nākamajā rītā abi zēni izstāstīja pārējiem, ka naktī redzējuši torņa logus apgaismotus. Meitenes sāka smieties, uzzinot, ka zēni pielikuši durvīm priekšā segu. "Uzreiz pēc brokastīm iesim uz kvadrātveida istabu," bērni nolēma, "un paskatīsimies, vai tā vēl tur ir."

Taču sega bija pazudusi! Durvis joprojām bija ciet un aizslēgtas. Maiks vērīgi nopētīja telpu. "Gajs droši vien iznācis no torņa, ieraudzījis segu, nolicis to malā un nav parūpējies, lai atliktu atpakaļ. Viņam vienalga, ka mums ir aizdomas."

Džeks vēra vaļā lādi pēc lādes un ieskatījās tajās. "Re, kur ir!" viņš beidzot iesaucās. "Iemesta iekšā, tāpat gareniski salocīta."

"Viņš zina, ka mēs viņam esam uz pēdām." Nora bija satraukta.

"Kaut nu tā būtu!" iesaucās Džeks. "Kamēr viņš nemanīti ieslīdēs un izslīdēs un kamēr viņš tur torni slēgtu, mēs neko nevaram iesākt."

"Varam pajautāt Brimijai," teica Nora. "Viņa slauka putekļus un grīdu apakšējās istabās. Es redzēju, kad nācām šurp. Iesim un pajautāsim."

Un viņi devās meklēt Brimiju. Večiņa, ļoti piesārtušu seju, tupēja uz ceļiem un cītīgi slaucīja grīdu.

"Piedodiet, Brimij," Maiks iesāka. "Torņa durvis joprojām ir slēgtas. Kur, lūdzu, ir atslēga?"

Brimija uztraukta pacēla skatienu un atmeta no sejas dažas sirmas matu šķipsnas. "Atslēga?" viņa jautāja. "Droši vien vēl nav atradusies."

"Ir gan," ierunājās Džeks. "Kāds ir iegājis un izgājis pa torņa durvīm, tātad atslēgai jābūt."

"Tad tā būs atradusies," teica Brimija un atsāka rūpīgi berzt grīdu. "Tornī ir dažas mantas, kas jāizvāc pirms karalienes atbraukšanas."

"Kādas?" Džeks jautāja, cieši apņēmies uzzināt vismaz kaut ko. "Vai tās ir lorda Mēness mantas? Ļoti vērtīgas? Vai tāpēc tās tiek turētas«aiz atslēgas?"

"Varbūt," atbildēja Brimija. Viņa izklausījās tiklab aizkaitināta, kā uztraukusies. "Ir lietas, par kurām es negribu runāt, tāpēc, lūdzu, neuzdodiet tik daudz jautājumu. Jūs pili īrējat, nevis pērkat! Kad karaliene nākamnedēļ atbrauks, viss būs atslēgts, iztīrīts un kārtībā. Tornis jums nav vajadzīgs, turklāt bērniem tajā kāpt ir bīstami."

"Kāpēc?" iejautājās Nora.

"Ak, šie jautājumi!" iesaucās Brimija, atmes- dama vēl vairāk šķipsnu nost no acīm un izskatīdamās patiesi nomocīta. "Vai nu jūs ļausiet man strādāt, vai es sūdzēšos Dimitijas jaunkundzei! Viņa jau nu neļaus kāpt tornī, lai jūs neizkristu pa augstajiem logiem. Tie tiešām ir bīstami."

Tajā mirklī durvīs parādījās Renijs. "Dimitijas jaunkundze grib atvest no Bolingblovas dažas lietas," viņš teica. "Vai brauksiet līdzi?"

"Jā!" bērni sauca un, Brimingas kundzei par lielu atvieglojumu, izgāja 110 istabas.

"Klau! Es nebraukšu," tikko Brimingas kundze viņus nevarēja vairs sadzirdēt, ierunājās Džeks. "Jūs brauciet, bet es kaut kur paslēpšos. Man liekas — tikko Brimija būs pārliecināta, ka mēs vairs nemaisāmies pa kājām, viņa metīsies brīdināt Gāju. Ja es palikšu, varēšu kaut ko uzzināt."

"Pareizi," Maiks piekrita. "Mēs domāsim par to, kā tu ložņā apkārt pilij, bet paši mielosimies ar lieliem saldējumiem."

Kamēr pārējie gāja prom, Džeks paslēpās savā istabā. Kad bija drošs, ka visi ir prom, viņš piesardzīgi izgāja garajā gaitenī. Tuvumā nevienu nemanīja. Zēns nolēma nokāpt pa vienām sānu kāpnēm. Viņš varēja saklausīt, kā Brimija kaut ko stāsta abām Lotsu jaunkundzēm.

Kāpnes veda uz pirmā stāva telpām, kas varēja būt kalpotāju guļamistabas. Nedzirdēja ne skaņas.

Džeks pagāja garām guļamistabu atvērtajām durvīm un devās uz priekšu pa gaiteni, kura grīda bija bez paklāja, priecādamies, ka viņam ir kurpes ar gumijas zoli.

Zēns pagriezās ap stūri un pienāca pie vienas no virtuvēm. Un te viņš izdzirdēja balsis! Džeks apstājās pie pusatvērtajām durvīm, mēģinādams noteikt, vai tās ir sieviešu balsis.

Jā, tās noteikti bija sieviešu balsis — uztrauktas un norūpējušās. Tad atskanēja vīrieša balss, skaļa, it kā dusmīga.

"Es nevaru! Tas nebūs gatavs vēl dažas dienas. Es neko nevaru darīt. Izdomājiet kaut ko. Vainojiet sevi, ka neklausījāt pavēli un ielaidāt pilī svešiniekus. Taču tornis paliks slēgts, es jums saku — tāpēc atrunājieties, kā vien protat. Jūs nesaprotat, ko esat izdarījušas, ielaizdamas pilī cilvēkus."

Tad Džeks saklausīja niknus soļus uz virtuves akmens klona, solus, kas skanēja tikpat nejauki un noteikti kā balss! Zēns klusi aizslīdēja aiz bufetes.

Vīrietis pagāja garām un devās uz kalpotāju kāpnēm, pa kurām Džeks bija nācis. Zēns izbāza galvu un palūrēja uz viņu. Vai tas ir Gajs? Jā, tas bija Gajs. Džeks bija pārliecināts. Zēns nespēja izlemt, vai sekot vīrietim, lai redzētu, vai tas atgriežas tornī. Varbūt viņam izdotos redzēt, kur glabājas atslēga. Nē, Gaja kabata ir pietiekami droša vieta. Nav jēgas.

Džeks nolēma, ka niknā vīrieša izsekošana varētu slikti beigties. Vēl dažas minūtes viņš palika savā slēptuvē un tad iegāja lielajā virtuvē. Brimingas kundze raudāja virtuves tālākajā galā, bet abas Lotsas jaunkundzes drūmas stāvēja viņai blakus. Ieraudzījusi Džeku, Brimija aprauti iekliedzās:

"Es domāju, ka tu esi prom! Jūs taču neesat atgriezušies?"

"Es neaizbraucu," atbildēja Džeks. "Kas noticis, Brimingas kundze? Kāpēc jūs raudat?"

"Ak, tikai manas galvassāpes! Nekas īpašs," viegli berzēdama acis, atbildēja Brimija. "Vai tu ko gribi? Varbūt iesi paklausīties mūzikas kasti ar simt melodijām? Vai apskatīsi bibliotēku?"

Džeks saprata, ka no viņa grib tikt vaļā. Varbūt večiņa baidījās, ka zēns varētu uzdot nepatīkamus jautājumus. Džeks mainīja sarunas tēmu.

"Vai jūs kaut ko zināt par pamesto ciematu?" viņš jautāja. "Kādu dienu mēs to gribētu apskatīt. Kāpēc tas ir pamests?"

Iestājās dziļš klusums. Džeks pārsteigts raudzījās uz trim sievietēm. Viņas izskatījās tā, it kā nezinātu, ko lai saka.

"Kas noticis?" jautāja Džeks. "Vai ar šo ciematu saistās kāds noslēpums?"

"Nē. Protams, ne," pēkšņi skaļi ierunājās Edija Lotsas jaunkundze. "Tur bija raktuves — laikam alvas. Tad kaut kas atgadījās, alvu vairs neieguva, un cilvēki devās prom uz Bolingblovu. Tāpēc ciemats ir pussagruvis, vienos gruvešos. Tā ir šausmīga, pamesta vieta — vieta, uz kuru neviens, kam ir veselais saprāts, neietu, īpaši nakti."

"Skaidrs," teica Džeks. "Izklausās neparasti interesanti. Tiešām vajadzēs aiziet apskatīties."

"Vecās raktuves ir bīstamas," sarunā pēkšņi iejaucās Brimija. Viņas balss stipri trīcēja. "Ja iekritīsiet šahtā, jums būs beigas."

"Tādi muļķi mēs nebūsim," teica Džeks, lauzīdams galvu, kāpēc sievietes izskatās tik uztrauktas. Kas šeit notiek? Ar ko šis Gajs nodarbojas? Kaut varētu iekļūt tornī!

"Iešu un sameklēšu mūzikas kasti," Džeks teica. Viņš domāja, ka pārējie būs varen priecīgi, kad atgriezušies ieraudzīs mūzikas kasti. "Kur tā ir?"

"Es parādīšu," spalgā, skaļā balsī atbildēja Edija Lotsas jaunkundze. Viņa devās pa priekšu, un drīz Džeks atradās priekštelpā, tad gāja pa vienu no gaiteņiem, kas beidzās pie telpām blakus dzīvojamai istabai.

"Klau!" viņš teica, sekodams Lotsas jaunkundzei. "Klau! Vakar notika kaut kas savāds. Vai zināt tos mūzikas instrumentus, kas karājas gar sienām istabā, kuru mēs izmantojam kā dzīvojamo istabu? Tad luk! Pēkšņi tie sāka trinkšķēt — TRINKŠ! un TRANKŠ! Savādi, vai ne? Jums nav tā gadījies?"

Edijas jaunkundze sagrāba zēnu aiz pleciem, un Džeks pārsteigts ieraudzīja, ka viņa izskatās šausmīgi nobijusies. "Tu to dzirdēji?" viņa skaļi čukstēja. "Nē! Nē! Kāda nelaime notiks?"

"Nav ne jausmas," pieklājīgi atteica Džeks. "Kas tad nu atkal? Kāpēc kaut kādas trinkšķi- nāšanas dēļ jānotiek nelaimei?"

"Tā ir sena leģenda," skatīdamās pār plecu, it kā gaidīdama, ka kuru katru mirkli atskanēs "TRINKŠ" vai "TRANKŠ", teica Edi jas jaunkundze. "Kad instrumenti sāk paši no sevis spēlēt, atgadās kas briesmīgs."

"Par ko jūs runājat?" ar dzīvu interesi jautāja Džeks. "Jūs domājat, ka sabruks pils? Vai uzsprāgs tornis?"

"Leģenda, kuru vēstī kāda vecā grāmata bibliotēkā, stāsta, ka šeit mierā var dzīvot tikai Mēness ģimene," atbildēja Edijas jaunkundze. "Runā, ka vecās pils gars kļūstot dusmīgs un nemierīgs, ja ierodas svešinieki, un tad atgadoties savādi notikumi."

"Es tam neticu," Džeks atteica. "Tādas leģendas pieder pagātnei. Mani jūs ar to nenobiedēsiet, Lotsas jaunkundz."

"Es tevi nemēģinu nobiedēt," dusmodamās uz neticīgo puiku, Edijas jaunkundze pat aizmirsa, ka jāčukst. "Es te esmu nodzīvojusi visu mūžu, es zinu, ko saku. Esmu pieredzējusi, ka ar jaunatnācējiem, kas nolieguši senās leģendas, atgadās

briesmīgi nolikumi. Es varētu daudz ko pastāstīt. Tie. kas…"

"Pataupiet savas pasakas, līdz atbrauks pārējie, tad varēsiet izstāstīt visiem," Džeks viņu pārtrauca. "Mēs esam kā uzburti uz senām sadomātām pasakām. Tās ir ļoti jautras."

Edijas jaunkundze nikni skatījās uz Džeku. Viņa nevarēja izprast šo smaidīgo zēnu, kurš neticēja nevienam viņas vārdam. Vairākums cilvēku baidījās. Viņa pazemināja balsi.

"Vecās pils gars atkal ir nemierīgs," viņa teica, un viņas balss skanēja noslēpumaini. "Es jūtu. Nav brīnums, ka atkal parādās dīvainas skaņas. Drīz kaut kas notiks. Tā ir vienmēr."

"Satriecoši!" Džeka balsī skanēja sajūsma. "Kas notiks? Pārējie, goda vārds, būs satriekti, kad to uzzinās!"

Nu gan Edijas jaunkundzei pietika! "Es neko nestāstīšu, lai tu nevarētu smieties," viņa teica un izskatījās ļoti nepievilcīga. "Pagaidi, gan pats redzēsi, kas notiks, tikai tici — mani vārdi piepildīsies.Vispirms atskan trokšņi — tas ir brīdinājums."

"Par to nav ne mazāko šaubu," Džeks mundri piekrita. "Pils vecais gars ir ļoti pieklājīgs, ka tik aizraujoši mūs brīdina. Kur tad ir mūzikas kaste? Es gribētu paklausīties, ja pils gars neiebilst!"

VISS IR ĻOTI SAVĀDI

Edijas jaunkundze ieveda Džeku istabā, kuras logi vērās uz nogāzi aiz pils, nevis uz ieleju, tāpēc tā likās ļoti tumša.

"Vai gribi, lai ieslēdzu gaismu?" viņa jautāja, un viņas balsi jautās apslāpētas dusmas. "Slēdzis ir tur."

"Nē, paldies," atbildēja Džeks. "Ei, vai tā ir mūzikas kaste? Ir nu gan milzīga! Un cik skaista!"

Zēns piegāja pie garas koka kastes. Tā bija apmēram piecas pēdas gara un pusotras plata un stāvēja uz paaugstinājuma. Gan kaste, gan paaugstinājums bija izgatavoti no valrieksta un rotāti skaistiem griezumiem. Pa kastes un pamatnes virsmu virpuļoja meistarīgu un mīlošu roku grieztas dejotāju figūriņas.

"Kā tā darbojas?" jautāja Džeks, pacēlis vāku un skatīdamies uz spīdīgiem misiņa veltnīšiem ar neskaitāmu daudzumu sīku zobiņu.

Atbilde nesekoja, un Džeks paskatījās apkārt. Edijas jaunkundze, neteikusi ne vārda, bija izgājusi! Džeks pasmaidīja. Vai tiešām viņa domā, ka var zēnu nobiedēt ar vecām, muļķīgām pasakām? Viņš nožēloja, ka pārējie ir prom un nav tās dzirdējuši.

"Kā tad šī kaste darbojas?" viņš domāja, noliecies pār to. "Ā, uz vāka ir pamācība. Interesanti, kas to pielicis. Izskatās loti, ļoti veca."

Džeks uzmanīgi attina pamācību un pagrūda sviru, kas iedarbināja mehānismu. Veltnīši bez aizķeršanās lēnām slīdēja uz priekšu, un mūzikas kaste sāka spēlēt jautru, senu melodiju.

Tās maigās, melodiskās skaņas piepildīja istabu, un Džeks klausījās kā apburts. Šīm čirkstošajām melodijām, kas tik dažādas sekoja cita citai, piemita kas pārdabīgs un noslēpumains — kā pasakā. Dažas melodijas zēns pazina, bet citas dzirdēja pirmo reizi.

Pēkšņi viņu iztraucēja kāda skaņa. Viņš apskatīja krēslaino istabu, kurā nekad neiespīdēja saule, un aptvēra, ka tā ir istaba ar lorda Mēness senča portretu virs kamīna. Viņā vērās drūma, atbaidoša seja ar melnu sprogu pār pieri. Likās, ka acis skatās tieši uz Džeku dusmīgi un nežēlīgi.

"Piedodiet, ja iztraucēju, lord Mēnes," sākoties nākamajai melodijai, Džeks pieklājīgi vērsās pie portreta. "Lūdzu, neskatieties uz mani tik nikni."

Cauri mūzikas kastes čīkstoņai Džeka ausis atkal sasniedza savādā skaņa. Likās, ka tā nāk no kamīna puses. Vai tā ir svilpšana?

Džeks devās pāri istabai pie milzīgā kamīna. Viņš klausījās. Un tad pacēla skatienu uz lielo portretu sev virs galvas. Lords Mēness vērās lejup, it kā viņam būtu ļoti daudz kas sakāms šim zeņķim, kas iztraucējis viņa mieru.

Pēkšņi notika kas neparasts. Likās, ka lorda Mēness acis atdzīvojušās! Tās dusmās iemirdzējās un likās zvērojam aiz niknuma. Tad atkal atskanēja svilpšana!

Džeks dažus solus atkāpās. Viņš nebija kautrs, un drosmes viņam ari netrūka, bet šī skaņa bija tik negaidīta un likās tik pārdablga krēslainajā istabā ar mūzikas kasti, kas visu laiku čirkst un atskaņo melodijas.

Džeks atdūrās pret solu un paklupa. Kad viņš piecēlās un atkal paskatījās uz portretu, tā acis vairs negailēja, kaut gan lords Mēness joprojām atstāja tikpat nepatīkamu iespaidu.

Džeks pavērās augšup un pārsteigts atklāja, ka viņam strauji pukst sirds. Vai viņam tas bija tikai izlicies? Vai tā bija negaidīta gaismas rotaļa? Ari svilpšana bija rimusi. Džeks sarauca pieri un devās atpakaļ pie mūzikas kastes. Pēkšņi viņš strauji atskatījās pār plecu uz portretu. Vai acis atkal veras viņā, tikpat dzīvas un dusmīgas?

Tās noteikti vērās zēnā, tikai šoreiz bez mirdzuma. "Iedomas!" Džeks pie sevis teica. "Nu, ja jau pils uz mani atstāj tādu iespaidu, tad jābūt uzmanīgam. Varu zvērēt, ka tās acis uz mirkli atdzīvojās!"

Mūzika palēninājās, un kaste beidza spēlēt. Džeks to sāka uzvilkt no jauna un izdzirdēja skaļu balsi.

"Džek! Džek! Kurtu esi?"

Zēns strauji salēcās, bet tad viņam sanāca smiekli. Tā bija Maika balss — pārējie atgriezušies no Bolingblovas.

Viņš izskrēja no istabas un gāja meklēt pārējos. "Re, kur viņš ir!" atskanēja Noras balss, un viņa skriešus metās pretī zēnam. "Džek, tev vajadzēja braukt mums līdzi! Mēs ēdām vafeles ar saldējumu. Tev mēs arī atvedām vienu vafeli. Ņem."

Un Nora viņam iedeva vafeli. Zēns devās uz L veida dzīvojamo istabu, kur bija sapulcējušies pārējie. Arī Dimija tur bija, un bērni viņai palīdzēja izsaiņot pirkumus.

"Ko tu darīji, Džek?" jautāja Dimija. "Vajadzēja braukt mums līdzi!"

"Es klausījos mūzikas kasti ar simt melodijām," Džeks atteica. "Istabā ar lorda Mēness senča portretu — to, ar tām briesmīgajām acīm."

Kaut kas viņa balsī lika Maikam pacelt skatienu. "Vai kaut kas interesants?" viņš jautāja. Džeks pamāja ar galvu uz Dimijas pusi, un Maiks uzreiz saprata, ka Džekam stāstāms kas interesants, bet tikai tad, kad viņi paliks vieni. Par laimi, pēc mirkļa Dimija, apkrāvusies ar iepirkumiem, izgāja no istabas un atstāja bērnus vienus.

"Džek! Tev ir kas stāstāms!" iesaucās Maiks. "Kas? Tu kaut ko dzirdēji? Kaut kas notika?"

"Jā. Es daudz ko dzirdēju, un kaut kas tiešām notika," Džeks atbildēja. "Klausieties!"

Viņš atstāstīja, ko Gajs bija teicis mātei un krustmātēm. Ko Edijas jaunkundze bija stāstījusi par pils garu. Bērni smējās.

"Cik muļķīgi! Viņa domā, mēs jau nu ticēsim,

ka trinkš-trankš bija tapec, ka gars dusmojas par mūsu klātbūtni," teica Maiks. "Stulbums!" TRINKŠ!

Visi izbiedēti apklusa. Skaņa atbalsojās visapkārt un izgaisa.

"Hm, īstajā brīdī," teica Džeks, ievērojis, ka Nora un Pols izskatās nobijušies. "Kur palika "TRANKŠ", pils gars?

"Nevajag, Džek!" Nora uztraukusies teica.

"TRANKŠ" neatskanēja. "Pils gars būs pakurls," Džeks mundri iesaucās. "Tas nedzirdēja manu lūgumu."

TRANKŠ! Bērni atkal salēcās. Džeks apskrēja apkārt istabas ieliekumam un nopētīja katru stīgu instrumentu. Neviena stīga nevibrēja, rādot, ka to kāds parāvis vai kāds no instrumentiem pats ieskanējies.

Džeks nāca atpakaļ. Pēkšņi viņam atausa atmiņā portreta zvērojošās acis. Zēns vēlreiz uzmeta īsu skatienu Norai un Polam. Abi izskatījās mazliet nobijušies, tāpēc Džeks nolēma neko par portretu neteikt. Viņš izstāstīs Maikam — un varbūt Pegijai —, kad viņi paliks vieni.

"Kur atrodas mūzikas kaste?" jautāja Nora. "Iesim un paklausīsimies."

Taču bija par vēlu — šajā mirklī ar launagu parādījās abas Lotsas jaunkundzes. Un Dimija.

"Paldies," viņa teica. "Nolieciet paplātes, mēs paši saklāsim galdu. Izskatās ļoti gardi!"

Likās, ka vafeles un saldējums nav sabojājuši ēstgribu. Bērni jautri skatījās uz paplātēm, kuras bija noliktas uz trauku skapja malas, un cēla vākus, kas sedza dažādus ēdienus.

"Auksts šķiņķis. Mēle! Tomāti. Vesela kaudze. Skaties! Salāti ar cieti vārītām olām. Ar mizu vārīti kartupeļi. Un milzīga biskvītkūka'ar ķiršiem virsū."

"Beidziet gramstīties gar vākiem," teica Dimija. "Meitenes, nāciet šurp! Uzklājiet, lūdzu, galdu. Maik! Pol! Jūs uzmanīgi nesiet visu šurp, kad būs uzklāts galdauts."

Drīz visi sēdēja pie 6 aida un locīja iekšā. Un ik reizi, to redzot, Dimija nepārstāja brīnīties, cik daudz šie pieci bērni var apēst. Izskatījās, ka pāri nepaliks ne kripatiņa, ne gabaliņš.

"Ja kāds vēlas kūku vai augļus, tie ir uz bufetes," kad launags tuvojās beigām, teica Dimija.

Tikai Maiks vēl spēja kaut ko norīt un aizgāja, lai paņemtu plūmi. Mirklī, kad zēns to darīja, viņam aiz muguras atskanēja jau tik pazīstamā skaņa.

TRANKŠ!

"Un te ir "TRANKŠ", kuru tu tā gribēji," Maiks sauca Džekam, ātri pārlaizdams skatienu instrumentiem pie sienas. Un, paņēmis plūmi, atgriezās pie pārējiem. Troksni vairs neviens nepieminēja, pat Dimija ne, un, kā parasti, pie galda sacēlās skaļa kņada.

BLAUKŠ! Tas gan visiem lika salēkties.

"Kas tas bija?" jautāja Dimija. "Atkal skanēja 110 istabas līkuma, kur atrodas instrumenti."

Visi devās skatīties. Uz grīdas mētājās lielās zilās krūzes lauskas. "Jūs tikai paskatieties!" Dimija dusmīgi teica. "Nokritusi no plaukta. Kā tad las varēja notikt? Cik žēl!"

"Labi, ka tu arī biji šeit, Dimij," teica Maiks. "Citādi varētu domāt, ka to izdarījis kāds no mums. Vajadzēs pateikt Brimingas kundzei. Interesanti, kāpēc tā krūze nokrita. Laikam bija par tuvu plaukta malai."

Džeks atcerējās, ko bija stāstījusi Edija Lotsas jaunkundze, un nespēja pārvarēt nepatīkamu sajūtu. Viņi atgriezās istabas kaktā pie logu, kur parasti ēda. Meitenes sāka novākt galdu un kraut uz paplātēm netīros šķīvjus, lai pārvaldnieces tos aiznestu.

Pēc mirkļa parādījās Edija Lotsas jaunkundze, viņai sekoja Brimingas kundze. Abas sievas pārsteigtas skatījās uz saplīsušo krūzi; lauskas vēl mētājās uz paklāja, jo istabā nebija slotas, ar ko tās saslaucīt.

"Man nav ne jausmas, kā tas notika," teica Dimija, "bet mēs dzirdējām blīkšķi un, kad atnācām uz šo istabas galu, ieraudzījām krūzi saplēstu. Laikam stāvējusi uz pašas plaukta malas un nokritusi."

"Tā bija plaukta dibenā," ierunājās Edijas

jaunkundze. "Es pati šorīt slaucīju putekļus šajā istabā."

"Piedodiet, bet neviens no mums nav vainīgs," atbildēja Dimija. "Es pat iedomāties nespēju, kā tas varēja atgadīties."

"Sākas!" Edija Lotsa noteica tik savādā balsī, ka pārējie pārsteigti pievērsa viņai skatienu.

"Kas sākas?" jautāja Dimija.

"Viss," atbildēja Edija. "Brauciet prom, kamēr nav noticis kas ļaunāks. Vecā leģenda atkal piepildās. Lai viņš pastāsta, ko es teicu!" Un viņa pameta ar galvu uz Džeka pusi. "Es jums saku, tas sākas! Nevajadzēja jums braukt uz šo pili. Notiks nelaime!"

"Nerunājiet, lūdzu, muļķības," Dimija vēsi atteica. "Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat. Ņemiet paplātes un ejiet!"

PAMESTAIS CIEMATS

Brimingas kundze izskatījās bēdīga, bet Edija Lotsa saknieba lūpas — viņa izskatījās dusmīga un ļoti nepievilcīga. Dimija pagriezās pret bērniem.

"Iešu augšā, atpūtīšos. Sopēcpusdien tiešām ir ļoti karsti. Un ko darīsiet jūs? Iesiet pastaigāties?"

"Varētu apskatīt veco, pamesto ciematu," Maiks teica. "Šorīt mēs atkal braucām gar ceļu, kas ved uz ciematu, un jutām, ka to derētu drīz apskatīt."

Edija Lotsa atskatījās uz zēnu un vēra vaļā muti, it kā gribētu ko teikt. Dimija to redzēja un apņēmās neļaut viņai vairs runāt — tādas muļķības viņa gvelza! Viņa pati sāka runāt un apņēmīgi turpināja, kamēr Brimija un Edija iznesa paplātes.

Edijai nebija iespējas pateikt to, ko viņa gribēja, lai kas tas arī būtu — kaut gan Džeks nojauta, kas tas varētu būt. Viņa būtu mēģinājusi atrunāt bērnus iet uz raktuvēm.

"Es eju augšā," Dimija teica. "Vismaz pusstundu vēl nekur neejiet — nekādā ziņā nedariet to uzreiz pēc tik bagātīgām pusdienām. Palasiet."

"Iesim un paklausīsimies mūzikas kasti, Džek," teica Nora. "Man tik ļoti patīk vecās, čirkstošās mūzikas kastes! Tā tiešām atskaņo simt melodiju?"

"Es saskaitīju tikai trīsdesmit trīs, tad jūs mani saucāt," Džeks atbildēja. "Labi. Iesim un pieskaitīsim vēl dažas. Kaste ir skaista. Un labāka, nekā jebkad esmu dzirdējis."

Bērni devās uz krēslaino istabu ar portretu. Džeks uzmeta tam skatienu, mazliet baidīdamies, ka atkal ieraudzīs zvērojošās acis. Taču tās, kā parasti, vērās lejā nikni un īgni. Bērni piegāja pie mūzikas kastes.

Džeks to iedarbināja. Ieskanējās dzidra melodija, un bērni sajūsmināti klausījās. Tikko tā beidzās, istabā ātri ienāca Dimija.

"Vai kāds no jums ir bijis manā istabā? Jūs taču nevarējāt izspēlēt ar mani tik muļķīgu joku!"

Visi pieci pārsteigti vērās viņā. "Kādu joku?" beidzot jautāja Džeks. "Tu taču zini, Dimij, ka mēs neesam bijuši augšā kopš pusdienām."

"Tad tas ir loti dīvaini." Dimija sarauca pieri.

"Kas noticis?" jautāja Džeks.

"Visa istaba apgriezta kājām gaisā," Dimija atbildēja. "Gulta pārbīdīta. Drēbes ieliktas citās atvilktnēs. Fotogrāfijas, kuras es atvedu līdzi, gul uz grīdas ar attēlu uz leju. Un vāze, kas stāvēja uz lādes, ir nokritusi un sašķīdusi."

"Gluži tāpat kā dzīvojamā istabā!" iesaucās Maiks. "Bet, Dimij, kurš varētu izstrādāt tādas muļķības tavā istabā? Tavā istabā! Nevienam no mums tas ne prātā nevarētu ienākt."

"Nē, es nedomāju, ka vienīgi esat jūs," teica Dimija. "Varbūt tas izdarīts it kā par spīti. Tiešām nezinu! Es nespēju iedomāties, ka to būtu izdarījusi kāda no pārvaldniecēm. Pieaugušas sievietes! Tas ir tik muļķīgi un ļauni. Taču kāda no viņām to varēja izdarīt, kaut vai tāpēc, ka mēs atbraucām un sagādājām vairāk darba."

Un Dimija izgāja no istabas. Bērni skatījās cits uz citu. "Nabaga vecā Dimija," teica Pegija. "Nesaprotu, kas varētu turēt ļaunu prātu uz viņu! Viņa ir tik laipna."

"Varu derēt, ka Gajs," ierunājās Pols. "Vai nu ari pils gars, lai kas tas būtu! Tas ir viens nejauks puisis, ja viņam patīk plēst lorda Mēness vāzes."

Mūzikas kaste joprojām čīkstēja. "Vai kāds skaita melodijas?" ierunājās Džeks. "Es aizmirsu."

"Es skaitu," teica Pegija. "Mēs tikām līdz četrdesmit pirmajai. Klausieties! "Sulīgais ķirsis". Mēs to mācījāmies skolā pagājušajā semestrī. Veca, skaista melodija."

Bērni stāvēja un klausījās "Sulīgo ķirsi", kad Džeks izdzirdēja troksni pie kamīna — tikko dzirdamu svilpšanu, kādu viņš bija dzirdējis jau iepriekš. Zēns norūpējies palūkojās pāri istabai.

Ari Maiks bija dzirdējis troksni, tāpat Pols, bet meitenes bija aizrāvušās ar mūzikas klausīšanos. Pēkšņi Pols skaļi iekliedzās un pārējie bērni strauji salēcās.

"Apklusti, Pol!" Nora īgni teica. "Man gandrīz sirds izlēca pa muti!"

Pols vērās portretā. Maiks un Džeks arī.

"Acis!" Pols izstomīja. "Tās atdzīvojās! Tās skatījās uz mani!"

Arī Nora un Pegija palūkojās uz portretu. "Nerunā muļķības," Pegija teica. "Tev rādās! Jā, acis ir šausminošas, bet tās ir uzgleznotas un tikai izskatās, it kā vērtos tevī. Neesi tāds muļķis, Pol." BLĪKŠ!

Glezna viņiem aiz muguras pēkšņi nokrita uz grīdas un atkal lika visiem salēkties. Džeks paskatījās uz gleznu. Tad viņš pienāca tai klāt un nopētīja auklu, uz kuras tā bija karājusies. Viņš uzreiz ievēroja, ka auklas gali ir nospuruši.

"Skaidrs!" viņš mundri teica. "Te nav nekāda sakara ar lorda Mēness nikno blenšanu. Aukla pārtrūkusi."

"Man tas nepatīk," teica Pols, kas izskatījās pavisam bāls. "Es tiešām redzēju, kā tās acis blenza. Kā dzīvas! Un tu, Maik? Tu arī skatījies."

Džeks uzmeta Maikam drūmu skatienu. Viņš negribēja, lai kaut kas izskanētu meiteņu klātbūtne — neviena no viņām nebija redzējusi, ka acis uz gleznas gailē kā īstas.

Tāpēc Maiks neatbildēja uz Pola jautājumu, bet ierosināja, ka beidzot viņi varētu iet pastaipīties. "Man šī istaba krīt uz nerviem." viņš teica. "Nevaru izturēt, ka šis puisis, lords Mēness, blenž ii/, mums un gleznas krīt. Apturi mūzikas kasti, I )/.ek. Mēs iesim ārā."

"Mēs tikām līdz četrdesmit trešajai melodijai," teica Pegija. "Klausieties! Kas tā par svilpšanu?"

Mūzikas kaste klusēja, tāpēc svilpienus saklau- ija visi. Džeks neļāva meitenēm noskaidrot, kas parasti seko svilpieniem, un steidzināja viņas iet ara no istabas. "Tas nekas. Iesim, citādi nepagūsim .ii/.iet uz veco ciematu."

Meitenes paklausīgi izgāja. Džeks pameta skatienu atpakaļ istabā. Jā, acis atkal nikni vērās, it kā būtu dzīvas. Vai tas ir joks? Ja tā, tad loti dīvains.

Bērni aizgāja līdz galvenajām durvīm un iznāca dienas gaismā, kas pēc krēslainās istabas, kurā viņi bija klausījušies veco mūzikas kasti, apžilbināja. Renijs bija ārā un rosījās pie automašīnas.

"Renij! Kāda veiksme, ka tu ar automašīnu esi šeit!" sauca Pols. Zēns strauji pagriezās pret Džeku. "Viņš mūs varētu aizvest uz ceļa atzarojumu, Džek. Tā mēs ietaupītu laiku. Tad tikai atliks aiziet kājām līdz vecajam ciematam. Šo- pēcpusdien ir briesmīgi karsts."

"Laba doma," Džeks piekrita, un bērni sakāpa automašīnā. Renijs labprāt piekrita viņus aizvest. Darba bija maz, un viņš garlaikojās. Automašīna aiztraucās pa piebraucamo ceļu un izdrāzās pa vārtiem. Drīz viņi jau bija nobraukuši lejā pa kalnu un atradās pie ceļa atzarojuma.

"Es gaidīšu šeit," teica Renijs. "Iztīrīšu auto, kamēr jūs būsiet prom."

Bērni devās uz priekšu pa nelīdzeno ceļu. Tas arī agrāk bija bijis ļoti šaurs, bet tagad vietām aizaudzis kā pļava. Tikai dzīvžogs abās pusēs norādīja, ka bērni iet pa vecu lauku ceļu.

Līdz ciematam viņi nonāca pēc ceturtdaļstundas. Kāda pamestības sajūta!

Visas mājas tukšas, logi saplēsti, jumti vietās, kur nokrituši kārniņi, iebrukuši. Dažām mājām

kādreiz bijuši salmu jumti, tagad tajos rēgojās milzīgi caurumi.

"Te droši vien bijusi galvenā iela," Džeks apstājies teica. "Vai tā ir baznlciņa? Kāds kauns — ļaut tai sabrukt!"

"Cik klusu un mierīgi!" teica Nora. "Nabaga vecais ciemats — neviens nestaigā pa ielām, neklaudzina durvis vai jautri nesauc."

"Kas tur?" Rādīja Maiks. "Daudz pussagru- vušu šķūņu un būdu un izskatās pēc vecām iekārtām."

"Nu, protams, raktuves," teica Džeks. "Vai tu ; neatceries? Mums stāstīja, ka te bijušas raktuves, iekams cilvēki pametuši ciematu. Es domāju, ka raktuves izsīka. Tās bija alvas raktuves."

Bērni neko nezināja par alvas raktuvēm. Viņi pienāca pie būdām un apskatīja vecās, sarūsējušās iekārtas. Džeks piegāja tuvāk šahtai, kas stiepās dziļi zemē, un ieskatījās tajā.

"Nāciet šurp. Te strādnieki kāpuši lejā," viņš teica. "Un šeit ir vēl viena ieeja — lielāka."

"Kāpsim lejā!" iesaucās Maiks.

Tieši to Džeks gribēja, bet Pegija un Nora, liekas, šaubījās. "Tu gribi nākt, Pol, vai labāk paliksi šeit un rūpēsies par meitenēm?"

"Viņas pašas var par sevi parūpēties," Pols sašutis teica.."Lai iet atpakaļ pie Renija! Vai tād viņas negrib nākt lejā?"

"Ne gluži," atsaucās Nora. "Tur, lejā, izskatās tik tumšs un briesmīgi. Kā jūs nokļūsiet lejā?"

"Te ir dzelzs kāpnes," paskatījies lejup, teica Maiks. "Kaut gan tās ir pamatīgi sarūsējušas. Diez vai tās ir izturīgas?"

"Tur ir labākas!" iesaucās Džeks, kas skatījās uz lielāku šahtu turpat netālu. "Tās izskatās daudz jaunākas. Mēģināsim kāpt pa tām. Es iešu pirmais."

Džeks pārkāpa pār šahtas malu. Pārējie viņu sajūsmā vēroja. Alvas raktuves! Ko meklē alvas raktuvēs? Norai bija neskaidrs priekšstats par glītās kaudzēs saliktām alvas loksnēm, kas, protams, bija nepareizi. Maiks iedomājās klintis ar alvas svītrām.

Nokāpis līdz pusei, Džeks iesaucās. "Šīs kāpnes ir labas. Maik! Pol! Nāciet!"

Pārējie zēni sekoja viņam. Kāpnes izskatījās stipras un pārsteidzoši labā stāvoklī, ņemot vērā, cik sen ciemats bijis pamests. Džeks jau bija nolaidies šahtā un gaidīja pārējos zēnus.

Tie viens pēc otra nolēca viņam blakus. Šahtā ieplūda dobja, ārkārtīgi savāda balss. "Viss kārtībā, zēni?"

"Tā ir Pegija," teica Džeks. "Cik jocīgi viņas balss atbalsojas šahtā!" Zēns skaļi atkliedza. "Jā! Mēs esam apakšā. Visur ir ejas. Ātri paskatīsimies un kāpsim atpakaļ."

"Neapmaldieties!" atkal atplūda Pegijas dobjā balss un atbalsojās šahtā.

Zēniem līdzi bija kabatas lukturīši. Džeks

savējo ieslēdza, tikko nokļuvis šahtas dibenā. Viņš apgaismoja apkārtni.

Kā jau Džeks bija teicis, no šahtas uz visām pusēm veda ejas. Tās izskatījās pavisam parastas. Sienas nemirdzēja, nekur nespīdēja metāls. Džeks apgaismoja ieeju katrā ejā.

"Kur iesim?" viņš jautāja. "Mūs gaida dēka!"

RAKTUVĒS

Zēni izvēlējās diezgan platu eju un devās uz priekšu. Eja bija zema, un Džekam, garākajam no viņiem, vajadzēja pieliekt galvu. Pēc brīža zēni sasniedza paplašinājumu, no kura sākās divas ejas.

"Skatieties." Viņš pacēla saliektu nazi. "Laikam piederējis kādam no vecajiem strādniekiem. Un saplīsusi krūze."

Zēni ar kabatas lukturīšiem apgaismoja eju. To balstīja lieli baļķi, taču viens no tiem bija nokritis un tajā pusē griesti bija sagāzušies.

"Ceru, ka baļķi izturēs, līdz atgriezīsimies virspusē," teica Maiks un apgaismoja tos. "Droši vien ļoti vecj. Skatieties! Tur ir jocīga iekārta. Pavisam sarūsējusi un tikko turas kopā."

Zēni izvēlējās tuneli pa labi un devās uz priekšu. "Lai izpētītu visas raktuves, vajag daudz laika," teica Džeks. "Izskatās, ka te ir milzum daudz eju. Ei, kas tad tas?"

Zēni bija pienākuši pie kaut kā līdzīga raupjai sienai, kas aizsedza eju, un apgaismoja to ar kabatas lukturīšiem. "Tā nav siena," teica Maiks. "Tas ir nogruvums. Pie joda! Te mēs tālāk netiksim."

Džeks uzdūrās laukakmeņu kaudzei, un tie sakrita pār viņu. Nākamā porcija nokrita no griestiem, un ap zēna kājām ripoja laukakmeņi un klints gabali.

"Tur vidū ir caurums," teica Džeks. "Es paspī- dināšu ar kabatas lukturīti un paskatīšos, vai nav kas redzams."

Mirklī, kad viņš to taisījās darīt, Maiks iekliedzās: "Džek! Nevajag apgaismot! Otrā pusē akmeņu sienai ir gaisma! Skaties! Tā laužas pa atvērumu. Kas tas varētu būt?"

Džeks pārsteigts skatījās. Jā, pa atvērumu, kas bija atklājies sakritušo akmeņu kaudzē, plūda neskaidra gaisma. Zēns uztraucies pieliecās pie cauruma.

Skatienam pavērās savāda aina. Aiz sakri- tušajiem laukakmeņiem bija plata ala, un no tās sākās cita eja. Džeks varēja saskatīt tās tumšo, aizēnoto ieeju.

Uz alas grīdas liesmoja ugunskurs. Tas dega lēnām un gaiši, sūtīdamas no tumšsārtā viduča spilgti zaļas liesmas. Kas tajā deg, to Džeks nevarēja saskatīt. Nekas nevedināja uz atbildi!

Ugunskurs sprakšķēja, it kā tajā visu laiku sprāgtu petardes vai būtu sarīkota maza uguņošana. Ik pēc sprādzieniņa no kaut kā purpur- sarkana uzšāvās zaļas liesmas un izplatīja zaļipur- pursarkanus apļus, kas kā dūmu aplīši peldēja prom.

Džeks pārsteigts nespēja atraut skatienu. Ko tas nozīmē? Kas tas par savādo ugunskuru un kāpēc tad deg šeit, vecās raktuvēs? Vai kāds par to zina?

"Palaid mani," nepacietīgi teica Maiks un pagrūda Džeku malā. Tagad viņš pieliecās pie cauruma un izbrīnā skali iekliedzās:

"Ak kungs! Kas tas ir? Ugunskurs! Zaļš ugunskurs, kas deg pats no sevis!"

Pols satraukts atgrūda viņu ar elkoni. "Mana kārta!" viņš teica un pārsteigts apklusa, ieraudzījis dejojošas liesmas un izdzirdējis nebeidzamus sprādzienus — pukš-pukš-pukš.

Pēc mirkļa viņu atrāva nost Džeks. "Atkal mana kārta," viņš teica un ziņkāri skatījās pa caurumu. Pārējie, cieši piespiedušies pie viņa, juta, ka viņš pēkšņi sastingst un aiztur elpu.

"Kas ir? Kas ir?" Maiks un Pols čukstēja. Maiks mēģināja atgrūst Džeku, lai redzētu to pašu, ko saskatījis viņš, taču Džeks turējās pretī un neatrāva skatienu.

Tad viņš pēkšņi atkāpās, un zēni izdzirdēja dobju rūkoņa, kas atplūda no laukakmeņu sienas otras puses. Rokas un kājas sāka niezēt, un zēni sāka ātri kasīties.

"Ko tu redzēji? Stāsti!" jautāja Maiks, kasīdams kājas, kuras no augšas līdz apakšai it kā durstīja ar adatiņām.

"Es redzēju tēlu," kasīdamies, teica Džeks. "Ak kungs! Kāpēc man tik pēkšņi sāka niezēt kājas? Es redzēju ļoti savādu tēlu ar kapuci, kas aizsedza seju, tāpēc nevarēju to saskatīt. Mugurā viņam bija ļoti vaļīgas drēbes un rokās ļoti lieli cimdi, tā ka āda nebija redzama. Viņš kaut ko iemeta ugunī, tā pēkšņi ierūcās, un liesmas kļuva spoži sarkanas. Es vairs nevarēju uz tām skatīties!"

Maiks atgriezās pie cauruma. Taču viņu gaidīja rūgta vilšanās — ugunskurs bija pazudis! Neredzēja nevienu liesmu, kaut gan rūkšana turpinājās. Pēkšņi savādi apgaismotajā ejā zēns ieraudzīja divus tēlus — nevis vienu kā Džeks.

Tie lēni nāca uz priekšu un nesa kaut ko līdzīgu mazai slotiņai. Viens no viņiem rūpīgi uzslaucīja vietu, kur bija degušas liesmas, un zēni ieraudzīja mazu kaudzīti, kas spīdēja un laistījās. Kādā krāsā?

Maiks nezināja. Viņš nebija pārliecināts, ka jelkad ir redzējis tādu krāsu. Vai tā bija zaļa, purpursarkana vai zila? Nē, neviena no tām.

Vīri saslaucīja mazo kaudzīti savādā šaurā liekšķerē no spīdīga metāla, un likās, ka, saskaroties ar lo, zaigojošo putekļu kaudzīte izgaist. Tad viens no vīriem uzvilka uz liekšķeres somu vai maisu un abi tēli pazuda ejā.

Maiks to atstāstīja pārējiem. Zēni, pārsteigti un diezgan satraukti, apsēdās. Ko viņi bija redzējuši? Kas notiek šajās vecajās, pamestajās raktuvēs?

"Kaut tikai man rokas un kājas tā neniezētu!" atkal sparīgi kasīdamies, teica Džeks. "Tikko es beidzu kasīties, paliek vēl sliktāk."

"Man arī," teica Maiks. "Džek, ko tu par to domā?"

"Neko," atbildēja Džeks. "Esmu galīgi apstulbis. Tās ir parastas vecas alvas raktuves. Alvas, iegaumējiet! Nekā neparasta. Un tomēr mēs uzgājām kaut ko jocīgu — savādu un ārkārtīgi dīvainu zaļu ugunskuru, kas krakšķ un krikšķ, rūc un laiž savādas krāsas apļus. Pēkšņi, ne no šā, ne no tā, tas izdziest, un to, kas paliek pāri, savāc divi vīri tik neparastās drēbēs, kādas es nekad neesmu redzējis!"

"Kā jums liekas, vai Gajs ir ar to saistīts?" pēc mirkļa ierunājās Pols.

"Varbūt," teica Džeks, "bet kā tie vīri iekļūst alā? Ne tā kā mēs, citādi viņi būtu nojaukuši laukakmeņu sienu. Kaut mēs varētu atrast īsto ieeju! Tad mēs paslēptos un netraucēti vērotu, un redzētu, kas tie par vīriem un kur viņi nes to, ko savāc uz liekšķeres."

"Man ari negribas klīst pa šīm samudžinātajām ejām, apmaldīties un pazust uz mūžu," teica Maiks. "Vai mēs nevarētu dabūt veco raktuvju karti? Tad varētu izpētīt, kurš ceļš ved uz alu, ko mēs tikko redzējām."

"Jā! Laba doma," piekrita Džeks. "Darīsim tā. Un es pat zinu, kur lai ņem karti! Vecajā bibliotēkā! Šī zeme droši vien pieder lordam Mēnesim, un pils bibliotēkā mēs noteikti atradīsim grāmatu — vai grāmatas — par pili un viņa īpašumiem. Nešaubos, ka viņš pelnīja daudz naudas ar šīm alvas raktuvēm. Vai kāds cits lords Mēness. Kad raktuves mantoja tagadējais lords, tās droši vien sen jau bija pamestas."

Maiks uzmeta skatienu rokas pulkstenim. "Vai tiešām ir pāri pusčetriem?" viņš izbrīnījies teica. "Ai! Apstājies!"

Visiem par pārsteigumu, arī pārējo zēnu pulksteņi bija apstājušies. "Iesim labāk atpakaļ," teica Džeks. "Meitenes uztrauksies. Pulksteni laikam apstājušies tās savādās uguns ietekmē, un tās dēļ mums arī sākusies nieze."

Zēni pēc kārtas vēlreiz paskatījās pa caurumu, un, tā kā blakus alā vairs neko neredzēja, izņemot vāju atblāzmu, kas plūda no grīdas, viņi devās atpakaļ uz šahtas ieeju, pa kuru bija ienākuši.

Nora ar Pegiju bija pārliekušās pāri tās malai un izskatījās uztraukušās. Pienākuši pie šahtas, zēni izdzirdēja Noras saucienus:

"Maik! Džek!"

"Nākam!" zēni atsaucās un izdzirdēja Renija zemo balsi, kas skanēja savādi dobji.

"Ir jau vēls. Pasteidzieties, lūdzu."

Zēni uzkāpa augšā un ļoti priecājās, ka atkal nokļuvuši dienas gaismā. Taču, tikko saule uzspīdēja viņiem uz rokām un kājām, tās sāka nežēlīgi durstīt simtiem adatiņu! Meitenēm par milzīgu pārsteigumu, visi trīs zēni berzējās un kasījās gandrīz līdz asinīm.

"Jūs bijāt prom pārāk ilgi, un tādas bedres ir bīstamas," Renijs bargi teica Polam. "Es atnācu jums pakal, mazo princi. Automašīna gaida ceļa galā."

"Mums pulksteņi apstājās," Pols aizbildinājās. Viņš pagriezās pret meitenēm. "Vai jūsu rokas- pulksteņi arī nav apstājušies?" viņš jautāja.

"Nē," atbildēja Nora, uzmezdama skatienu vispirms savam un tad Pegijas pulkstenim. "Ko jūs tur lejā redzējāt? Kaut ko aizraujošu?"

"Ak Dievs! Jā," atbildēja Džeks. "Izstāstīsim, kad būsim mašīnā."

Meitenes, mēmas aiz pārsteiguma, klausījās, kā zēni klāsta savu dēku. Renijs pie stūres dzirdēja ik vārdu un šausminājās.

Viņš apturēja automašīnu un pagriezās pret bērniem aizmugurē. "Jūs šurp vairs nenāksiet," viņš stingri teica. "Ja tā ir taisnība, jums šeit nav, ko meklēt. Es neļaušu, lai mans mazais saimnieks sevi pakļautu tādām briesmām."

"Tur nav nekā briesmīga," atteica Džeks. "Mums nekas nedraudēja, Renij. Goda vārds!"

Taču Renijs tā nedomāja. "Te kaut kas notiek," viņš teica. "Kaut kas noslēpumains. Tās nav bērnu spēlītes. Džek, apsoli, ka jūs vairs nekāpsiet šahtā un neņemsiet līdzi Polu."

"Ak, Renij!" Džeks mēģināja iebilst. "Es to nevaru solīt, Renij. Mums noteikti jāzina, ko tas viss nozīmē."

"Tu man apsolīsi." Renijs nepakustējās. "Ja ne, es visu izstāstīšu Dimijas jaunkundzei, un viņa jūs aizvedīs mājās."

"Tu gan esi nejauks, Renij," Džeks teica. Taču viņš pazina Reniju. Neatlika nekas cits kā apsolīt!

"Labi. Mēs vairs nekāpsim lejā tajās briesmīgajās šahtās," viņš īgni norūca.

"Un nenāksiet uz ciematu," uzstāja Renijs. Viņš gribēja būt pārliecināts, ka nenotiks nekas ļauns.

"Labi," Džeks atkārtoja. "Varētu domāt, ka mums ir seši gadiņi un mūs ir jāpieskata. Braucam atpakaļ!"

Renijs apmierināts iedarbināja motoru. Džeks izdomāja, kā varētu pārkāpt doto vārdu, un īsumā izstāstīja pārējiem. "Kaut gan mēs solījām Reni- jam, ka neiesim uz ciematu, kāpēc mēs nevarētu uzzināt par raktuvēm no vecajām kartēm? Pēc tējas iesim uz pils bibliotēku."

"Un tur mums virsū no plauktiem lēks grāmatas!" Iesmējās Nora. "Kā teica viesmīle."

"Tas piedien pie lietas," atbildēja Džeks. "Klau! Nestāstīsim Dimijai, ko mēs redzējām raktuvēs. Viņa mūs varētu aizdzīt uz mājām. Kas to lai zina, ko viņa darīs, ja iedomāsies, ka te notiek kas neparasts."

"Ai, kā dur!" ievaidējās Maiks. "Cik ilgi tas vilksies? Man tā nekad nav bijis. Goda vārds!"

"Esam klāt!" teica Nora, automašīnai piebraucot pie vārtiem. "Jums, zēni, ir veicies, kaut arī jums dur visās maliņās, —jums bija dēka, bet mums nekā!"

NIEZE UN LECOŠAS GRĀMATAS!

Dimija sāka uztraukties. Jau sen bija tējas laiks, bet no bērniem nebija ne miņas. Viņa sēdēja pie uzklāta galda un reizi pa reizei pameta skatienu ārā pa logu — vai neredzēs nākam bērnus.

Cik neizsakāmi atvieglota viņa jutās, kad tie ienāca istabā! "Ak, klāt gan," viņa teica. "Vai labi gāja?"

"Jā. Mēs bijām vecajā ciematā, kur ir raktuves," atbildēja Maiks. "Renijs mūs aizveda. Piedod, ka tik ļoti nokavējām. Mazliet aizrāvāmies. Tas ciemats ir savāda vieta."

"Jā," piekrita Nora, kas kopā ar Pegiju tiešām apskatīja ciematu, kamēr zēni bija lejā raktuvēs. "Pussagruvušās mājas apaugušas ar vijīgajām

rozēm, melleņu puduriem un garām nezālēm, Dimij. Tā vieta uzdzen skumjas, goda vārds. Nevienas dzīvas dvēseles. Tikai putni. Un vēl mēs redzējām pāris trušu ļepatojam."

"Ejiet mazgāties," teica Dimija, "un ātri nāciet atpakaļ. Brimingas kundze jums sagādājusi jaunus ēdienus."

Drīz bērni nomazgājušies un saķemmētiem matiem sēdēja pie galda. Lai tiktu vaļā no mokošās niezes, zēni bija nomazgājuši rokas un kājas aukstā ūdeni. Sākumā ūdens palīdzēja, bet, tikko viņi apsēdās pie galda, adatiņas atsāka durstīt tik nežēlīgi, ka visi trīs zēni sāpēs locījās un kasījās.

"Kas jums kaiš?" jautāja Dimija. "Vai kāds iekodis?

"Nē," atsaucās Maiks.

"Tikai nieze," teica Džeks. "Pēkšņi uznāca, kad mēs bijām ciematā. Tas nekad nebeigsies."

Kad Brimija atnāca pakaļ paplātei ar tējas piederumiem, Dimija viņai izstāstīja par zēnu niezi.

"Vai jūs domājat, ka viņus kāds sakodis?" viņa uztraukusies jautāja. "Es nespēju saprast. Paskatieties uz viņiem — ne mirkli nevar palikt mierā. Visu laiku lokās un staipās."

"Viņi bijuši raktuvju tuvumā," Brimija, daudz nedomājot, secināja. "Un es nebrīnītos, ja arī iekšā raktuvēs. Atliek viens, Dimijas jaunkundz. Lieciet viņus gultā, bet es iedošu kādu šķidrumu. Samitriniet ar to pārsējus un aplieciet viņiem ap rokām un kājām. Tas drīz līdzēs."

"Kas tā par niezi?" jautāja Dimija. "Kāpēc tā tik pēkšņi uznākusi?"

"Tā ir slimība, kuras dēļ cilvēki pameta veco ciematu," atbildēja Brimija. "Stāsta, ka tā uznākusi ne no šā, ne no tā. Vīri, kā parasti, strādāja raktuvēs, un pēkšņi izcēlās ugunsgrēks. Kad tas norima, vīri atkal nolaidās raktuvēs, lai strādātu, bet, kad atgriezās virszemē, visiem bija nieze."

"Ak Dievs!" iesaucās Dimija. "Tas ir bīstami!"

"Nē, jaunkundz," teica Brimija. "Ja zēni mierīgi gulēs ar samitrinātiem pārsējiem, nieze drīz pāries. Taču pirmajā reizē tā skāra visus ciemata iedzīvotājus — gan vīrus, gan sievas, gan bērnus — un pārgāja tikai tad, kad viņi pameta šo vietu."

"Kas šīs lēkmes izraisīja?" Dimija, ļoti ieinteresēta, jautāja.

"Es pat nezinu," Brimija teica. "Stāsta, ka vainīgs esot lielais ugunsgrēks. Pēc tā raktuvēs paaugstinājusies radiācija un izplatījusies virspusē, tāpēc ciema ļaudīm uznāca nieze — tāda kā kutēšana un durstīšana — un viņi nezināja, kur sprukt."

"Un tad viņi pameta ciematu, vai ne?" jautāja Džeks.

"Jā. Tai vietai ir slikta slava," teica Brimija. "Raktuvēs neviens nestrādāja, un ciema ļaudis vairs nevarēja iztikt. Pēc trim gadiem tur nepalika neviena dvēsele, un kopš tā laika ciemats iet bojā. Ak kungs! Nu jau pagājuši vairāk nekā simt gadu! Atceros, vecmāmiņa stāstīja, ka tas noticis viņas vectēva laikā. Es bērnus brīdināju, Dimitijas jaunkundz, bet viņi ir stūrgalvīgi. Vai tā nav?"

Dimija negribēja runāt par bērniem sliktu. "Varbūt iedosiet to šķidrumu, kuru jūs tik laipni piedāvājāt," viņa teica. "Nora, ej līdzi Brimingas kundzei un atnes to šurp."

Dimija domāja, ka zēni sacels brēku, uzzinājuši, ka viņiem jāiet gultā, taču zēni piekrita. "Ja nieze ne uz mirkli nepārstāj, zūd pēdējie spēki," stipri berzēdams rokas, sūdzējās Maiks. "Ja niez mazliet, tas ir pat jautri, bet tikai ne tad, kad jācieš stundām ilgi."

"Tev taisnība," Džeks saprotoši piekrita. "Tāpat kā žagas. īsu mirkli tas ir smieklīgi, bet pēc pusstundas jau uztrauc."

Zēni devās uz savām istabām, lai noģērbtos un liktos gultās. Dimija teica, ka, tikko dabūs šķidrumu, tā to atnesīs. Bērni attaisīja istabas durvis un palika stāvot.

Telpas bija apgrieztas kājām gaisā, gluži tāpat kā Di mijas istaba pirms dažām stundām! Gultas atradās pie loga, drēbes izņemtas no atvilktnēm un saliktas uz lāžu vākiem, vāzes ar ziediem novietotas uz grīdas un kurpes sarindotas uz palodzes.

"Traks var palikt!" teica Džeks, skatīdamies apkārt. Pola kliedziens liecināja, ka viņa istabā noticis tas pats. Zēni iegāja meiteņu istabā — arī tā bija sajaukta.

"Vājprāts!" sacīja Maiks. "Kas to dara? Un kāpēc?"

"Ja tie ir pils gara darbi, tas ir pamatīgi noņēmies!" iesaucās Pols.

"Blēņas!" teica Džeks. "Tas nav gars, tas ir kāds ļaundaris. Bet kāpēc?"

"Man liekas, tas ir viens no savādajiem notikumiem, kurus paredzēja viesmīle," ņemdams no palodzes savas kurpes, teica Maiks. "Klau! Sakārtosim ātri istabas un noliksim visu vietā. Lai Dimija nezinātu, kas noticis. Ja viņa satrauksies, mūs aizvedīs mājās, bet man — ai, kā! — gribas noskaidrot ko vairāk!"

"Pareizi! Pareizi!" pārējie zēni piekrita.

"Maik, ej saved kārtībā meiteņu istabu, es sakopšu mūsējo, bet Pols var sakopt savējo," izrīkoja Džeks. "Galvu augšā! Dimija būs klāt kuru katru mirkli."

Zēni steidzās, cik vien ļāva nieze. Viņi bija saveduši kārtībā savas istabas un tikko sāka izģērbties, kad ar lielu zaļa šķidruma pudeli un veca palaga strēmelēm ienāca Dimija. Viņa nosodoši skatījās uz zēniem.

"Un es domāju, ka jūs jau būsiet gultās! Droši vien, kā parasti, palaidņojāties. Nedomāju, ka jūs esat tik slikti, kā izliekaties."

"Esam gan," teica Maiks. "Paskaties uz manu kāju. Esmu to sakasījis gandrīz jēlu. Sasmērē mani pirmo, Dimij. Es jau esmu gultā."

Dimija uzlika zēnam uz kājām un rokām ar zaļo šķidrumu samitrinātus pārsējus un vaļīgi apsēja tos. Maiks lielā atvieglojumā gulēja uz muguras. "Lieliski! Kā paradīzē! Tas šķidrums ir auksts kā ledus. Vairs gandrīz nemaz neniez."

"Brimingas kundze teica, ka no rīta jūs būšot veseli kā rutki," Dimija sacīja. "Jāatzīst, ka tas ir ļoti neparasti. Pats stāsts par ciematu jau ir savāds. Taisnību sakot, man liekas, ka te daudz kas ir dīvains. Man jau sāk likties, ka jūs jāved mājās."

Maiks satriekts pieslējās sēdus. "Nē, Dimij! Nebojā citiem prieku. Šeit ir lieliski! Re, man atkal uznāca nieze, tāpēc ka tu mani uztrauci."

"Muļķības!" atteica Dimija un sāka pārsiet Džeku. "Apgulies, Maik. Es atstāšu šķidrumu tev blakus, un, kad pārsēji izžūs, tu tos varēsi no jauna samitrināt. Varbūt gribat palasīt?"

"Meitenes mums atnesīs no bibliotēkas grāmatas," teica Maiks, nolēmis lūgt Noru un Pegiju atnest grāmatas par pili un raktuvēm. "Palūdz, lai Nora un Pegija atnāk, labi, Dimij?"

Meitenes atnāca un teica —jā, protams, viņas aiziešot uz lielo bibliotēku un mēģināšot atrast grāmatas, kuras zēni grib. Un meitenes devās lejā. Pie bibliotēkas durvīm viņas uzskrēja virsū Edijai Lotsai. Viņai rokā bija putekļu slotiņa, un meitenes iedomājās, ka viņa droši vien slaucījusi grāmatas.

Večiņa stāvēja ar nopietnu seju, pagriezusi bibliotēkas durvīm muguru.

"Ak! Ē… Vai jūs mūs nepalaistu garām? Mēs gribam ieiet bibliotēkā," teica Pegija, redzot, ka Edija stāv viņām ceļā.

Edija pagāja malā un pat atvēra meitenēm durvis. "Kādas grāmatas jūs gribat?" viņa jautāja. "Bērnu grāmatu šeit nav."

"Nu… Mēs iedomājāmies, ka varētu palasīt par veco pili… Un veco ciematu," atbildēja Nora. "Ak Dievs! Šeit ir tūkstošiem grāmatu! Mēs nekad nevarēsim atrast to, ko meklējam. Tas ir tāpat kā meklēt siena kaudzē adatu!"

"Es jums palīdzēšu," Edija izpalīdzīgi piedāvājās. "Es tik bieži esmu slaucījusi putekļus no šīm grāmatām, ka zinu to nosaukumus no galvas. Jūs pagaidām apsēdieties. Es paņemšu no pieliekamā mazas kāpnes, lai varētu tikt pie tā plaukta, kur ir jūsu gribētās grāmatas."

Edija pazuda. Meitenes neapsēdās, bet sāka staigāt pa bibliotēku un uz labu laimi lasīt grāmatu nosaukumus. Pēkšņi Nora iekliedzās un Pegija strauji apgriezās. Nora turēja pie galvas roku.

"Pegij! Tu man meti ar grāmatu!" Nora dusmīgi teica. "Un trāpīji pa galvu."

"Es neko nemetu," Pegija izbrīnīta atbildēja. Meitenes pieliecās, lai paceltu grāmatu, un tajā mirklī viņām blakus nogāzās vēl viena grāmata, trāpot Pegijai pa kāju. Viņa uztraukta apmetās apkārt. No kurienes uzradās šīs grāmatas? Pēkšņi viņa saspieda Noras roku un kaut ko rādīja. Augstu plauktā pati no sevis sakustējās grāmata, tad likās, ka tā izlec no vietas un nolaižas apmēram divas pēdas tālāk no bērniem.

"Viesmīle stāstīja, ka tāpat atgadījies kādam vīram, kurš bija atbraucis apskatīt vecas grāmatas," Pegija čukstus teica. "Skaties! Re, kur vēl viena!"

Un tiešām! Vēl viena grāmata atmuguriski sasvērās, izlēca no plaukta un, plati atvērta, nokrita blakus pārējām. Tā gulēja blakus Norai, un meitene tai uzmeta bailīgu skatienu.

Atvērtajās lappusēs bija redzama karte. Nora uzreiz pacēla grāmatu. Karte! Vai raktuvju?

Meitene paskatījās uz nosaukumu. Tas bija grūti salasāms, tāpēc ka burti bija veci un pa- dzisuši. "Mēness pils un tās apkārtnes vēsture," viņa lasīja. "Ak Dievs! Tieši tas, ko mēs gribējām, Pegij!"

Šajā mirklī, nesot mazas kāpnes, ienāca Edijas jaunkundze. Ieraudzījusi uz grīdas grāmatas, viņa apstājās. "Neizturieties tā pret grāmatām!" viņa dusmīgi teica. "Es to nepieļaušu!"

"Tās pašas izlēca no plauktiem," teica Nora, necerēdama, ka Edijas jaunkundze ticēs. Taču Edija ticēja! Viņa nometa kāpnes un, ko kājas nes, izskatīdamās nobijusies līdz nāvei, metās laukā! Vai viņa izlikās vai tiešām bija nobijusies? Taču izskatījās viņa šausmīgi!

"Aiznesīsim grāmatu zēniem un izstāstīsim, kas notika," teica Nora. "Interesanti, ko viņi teiks?"

AIZRAUJOŠA KARTES LASĪŠANA

Zēni jutās nesalīdzināmi labāk. Pēc kāda laika, paturējuši ar zaļo šķidrumu piesūcinātos pārsējus, viņi vairs nejuta niezi, bet, tikko izkāpa no gultas un sāka staigāt, tā acumirklī atjaunojās.

Zēni ļoti priecājās, ieraudzījuši meitenes. Renijs bija novietojis Pola gultu vidējā istabā pie Maika un Džeka, un tagad visi trīs zēni bija kopā.

"Hā! Jūs atnesāt grāmatu!" teica Maiks un pasniedzās pēc tās. "Pils un tās apkārtnes vēsture! Labi darīts! Tieši tas, ko mēs gribējām. Veikli gan! Ātri atradāt."

"Mēs to neatradām," atbildēja Nora. "Pal ne meklējām. Tā izlēca no plaukta un nokrita mums pie kājām!"

"Neāksties," atvēris grāmatu, noteica Maiks. "Tās ir viesmīles pasaciņas."

18 — 2662

"Ne tikai viesmīles. Arī mūsējā," ierunājās Pegija. "Uzklausi mūs, Maik. Tā ir taisnība!"

Un visu triju zēnu nedalāmā uzmanība tika pievērsta meitenēm! Viņi noklausījās meiteņu īso, bet neparasto stāstu. Tad savukārt zēni stāstīja Pegijai un Norai, kā viņi atraduši istabas apgrieztas kājām gaisā un visas mantas citās vietās.

"Man nepielec, kas te notiek," teica Maiks. "Izskatās, it kā mūs dzītu prom, bet es nekur neiešu! Es izturēšu, līdz atbrauks Pola ģimene. Ja arī tad vēl atgadīsies savādi notikumi, tavs tētis, Pol, varēs sākt izmeklēšanu. Taču, spriežot pēc tā, ko es šorīt dzirdēju, kādam ir ļoti svarīgas dažas tuvākās dienas — varbūt Gajam, bet varbūt abiem vīriem, kurus mēs redzējām raktuvēs. Mēs to nezinām."

Un bērni atkal sāka pārrunāt notikušo — trinkšķēšanu, sajauktās telpas, svilpšanu istabā ar mūzikas kasti, un te Maiks, aizmirsis, ka meitenes to nav redzējušas, ieminējās par zvērojošajām acīm portretā. Meitenes klausījās un nespēja noticēt.

"Tas droši vien bija atspīdums," ierunājās Pegija.

"Nē," teica Pols. "Istabā bija ļoti tumšs."

"Var jau būt." Nopūtās Pegija. "Taisnību sakot, es vairs ne par ko nebrīnos. Es neko nesaprotu. Ja pa pili tiešām klīstu tās saimnieka gars, es saprastu, kas notiek. Varbūt mēs tam nepatīkam un tas grib, lai mēs braucam prom, bet es neticu gariem!"

"Es ari ne," teica Džeks, un pārējie viņam pievienojās, tikai Pols klusēja. Viņš bija audzis tālajā Beronijā, mežonīgajā kalnu un mežu zemē, kuras ļaudis tic teikām un kur tiešām atgadās neparasti notikumi. Taču šeit… Šeit tas nevarēja notikt! Un tomēr… Kas tad īsti notiek?

Maiks šķirstīja grāmatu. Teksts ar sīku druku izraibinātajās lappusēs nebija viegli salasāms, tāpēc Maiks meklēja kartes.

Viņš uzgāja necerēti skaidri uzzīmētu karšu nodaļu. Dažas no tām, kas atgādināja autoceļu kartes, bija ļoti lielas un salocītas ieliktas starp lapām. Maiks vienu atvēra un izklāja uz gultas. Pols piecēlās un ierāpās Maika gultā. Drīz vien bērni bija pārliekušies pār lielo karti, tā ka neviens tās stūrītis nebija redzams.

"Tā ir pils," teica Maiks. "Šeit ir apakšējā stāva plāns. Sameklēsim mūsu L veida dzīvojamo istabu."

Beidzot viņi to sameklēja — tad viņi sameklēja bibliotēku — istabu ar mūzikas kasti — istabu ar pulksteni baznīcas veidā. Viņi sameklēja dažādas kāpnes. Šajā pilī gan bija milzum daudz telpu!

Zēni pētīja nākamo plānu — uz tā bija attēlots pirmais stāvs, kurā atradās viņu istabas. "Re, kur mūsu gals," rādīja Maiks. "Viena, divas, trīs… Visas istabas savienotas. Re, kur Renija istaba, un te droši vien Dimijas. Skatieties! Kas tās par durvīm? Ieeja Pola istabā? Vai tad tur ir durvis? Skatieties! Tām jābūt sienā pa labi no tavas gultas, Pol. Vai tu tur ievēroji durvis? Es ne."

"Iešu paskatīties," Pols teica un izlēca no gultas. Viņš paspēra dažus soļus un atkliboja atpakaļ. "Ai! Kā dur!" viņš vaidēja. "Pietiek paiet pāris soļu, un kļūst vēl sliktāk. Pegij, aizej tu. Es droši zinu, ka durvju tur nav. Es būtu ievērojis. Noteikti."

Pegija ar Noru nevilcinoties aizgāja uz Pola istabu un apskatīja sienu pa labi. Nē, durvju tur nebija. Istaba bija viscaur apšūta ar dēļiem, un, izņemot durvis, kas veda uz gaiteni, un tās, kas veda uz vidējo istabu, citu durvju neredzēja.

"Durvju nav," meitenes, atnākušas atpakaļ, ziņoja. "Kartē ir vai nu kļūda, vai arī durvis kādreiz bijušas, bet aizsistas un apšūtas ar dēļiem."

"Uz kurieni tās durvis vedušas?" Džeks ziņkāri jautāja. "Parādiet man… Ja tās bija Pola istabā pa labi, tās veda uz zilo vannas istabu blakus, vai ne? Senos laikos tur diez vai bija vannas istaba, tātad, kad vannas istabu būvēja, vecās durvis aizmūrēja."

"Tu gribi teikt, ka durvis veda uz istabu, kas tur bija pirms vannas istabas?" jautāja Pegija. "Paskatīsimies vēlreiz. Durvis apzīmētas ar burtu "T". Interesanti, kāpēc?"

"Ļaujiet salocīt karti," Maiks nepacietīgi teica. "Noņem roku, Pegij. Es izkratīšu nākamo karti."

Viņš pakratīja grāmatu, un istabā atskanēja satraukti saucieni. "Tas ir tornis! Vecā torņa karte!"

Un patiesi. Bērni aizrautīgi noliecās pār karti. Tornis bija attēlots it kā šķērsgriezumā no augšas līdz apakšai, un bērni skaidri redzēja, kā tas būvēts, un spēja iedomāties, kā tas izskatās no iekšpuses.

"Apakšā ir durvis. Aizslēgtās." Maiks rādija. "Tad redzamas akmens kāpnes, tad istaba pirmajā stāvā. Skatieties! Cik savādi! Tā ir pavisam apaļa! Interesanti, cik liela tā ir īstenībā? Šeit tā izskatās pavisam maza. Tad kāpnes ved augstāk, tieši no istabas ārējām sienām. Augšā tās paplašinās un pie otrā stāva istabas atkal sašaurinās."

"Es gadrīz tā ari iedomājos torni no iekšpuses," teica Pols. "Tas mazliet līdzinās tornim vienā no mūsu pilīm Beronijā. Skatieties! Kāpnes ved augšā uz trešā stāva istabu un tālāk uz jumtu. No turienes varētu būt brīnišķīgs skats!"

"Šie kvadrātiņi katrā istabā varētu būt kamīni," rādīja Maiks. "Un šī līnija — skurstenis, kas visiem kamīniem kopīgs un novada dūmus kaut kur augšā."

Nora uzlika pirkstu uz maza kvadrātiņa, kas bija uzzīmēts uz otrā stāva kamīna.

"Kas tas?" viņa jautāja. "Tās nevar būt durvis no istabas uz kāpnēm, tāpēc ka tās uzzīmētas šeit. Skatieties. Un tomēr izskatās pēc durvīm. Kas uz tām uzzīmēts?"

"Izskatās pēc burta "T"," Džeks teica.

Tas Pegijai atkal lika aizdomāties. ""T"! Klau! Slepenās durvis Pola istabā — tās, kuras mēs nevarējām atrast, — ari atzīmētas ar burtu "T"," viņa teica. "T"… "T" varbūt nozīmē "tornis"."

"Kāpēc lai durvis, kas ved no Pola istabas, būtu atzīmētas ar "T", kas nozīmē "tornis"?" Maiks nicīgi savilka lūpas.

"Varbūt kādreiz te bijušas durvis, kas ved uz torni," Pegija turējās pretī. "Es gribu teikt, ka senos laikos šo galu ar torni varēja savienot eja — tornis nav nemaz tik tālu!"

Maiks, cītīgi domādams, skatījās uz Pegiju. "Vai zināt? Viņai var būt taisnība," viņš vērsās pie pārējiem. "Pagaidiet. Apskatīsim pārējās kartes."

Lielu karšu vairs nebija, tikai ne īpaši aizraujoša bēniņu karte. Toties bija savāda, maza karte ar uzrakstu "VISI SAKARI", par kuru bērni kādu brīdi lauzīja galvas.

""Visi sakari" — tas varētu nozīmēt kāpnes, ejas, gaiteņus un tamlīdzīgi — to, kas vieno dažādas pils daļas," teica Maiks. "Tad tā karte ir diezgan juceklīga. Es, piemēram, nevaru atrast nevienas kāpnes."

"Sakari varētu nozīmēt slepenas ejas," pēkšņi ierunājās Pols. "Visās vecajās pilīs ir slepenas ejas un slepenas durvis. Mums Beronijā arī ir. Kādreiz tās izmantotas visādiem mērķiem — lai noslēptos, aizbēgtu, lai iekļūtu iekšā, ja pili aplenkuši ienaidnieki. Es domāju, ka arī Mēness pilī ir slepenas ejas!"

"Tev droši vien taisnība," teica Maiks. Pēkšņi viņš izskatījās sajūsmināts. Zēns atkal noliecās pār karti un novilka ar pirkstu līku līniju. "Šajā galā līnija beidzas ar "T" un arī otrā galā ar "T"," viņš teica. "Varbūt tā apzīmē divas durvis un eju, kas vieno Pola istabu ar torni. Klau! Vai nebūtu kolosāli, ja mēs atrastu slepenu eju uz torni?"

Izcēlās sajūsmas vētra, un Pols ievēlās gultā. "Mums tā jāatrod! Jāatrod! Tad mēs varētu izspiegot Gāju un zinātu, ko viņš dara. Mums tā jāatrod!"

"Jūs tikai paskatieties!" atkal rādīdams uz karti, teica Džeks. "Izskatās, ka eja no slepenajām durvīm Pola istabā ved kaut kur sienā un tās otrā galā ir vēl vienas durvis — vai kāds atvērums — tieši skurstenī vienā no torņa istabām. Ko jūs visi par to domājat?"

Bērni bija pārāk satraukti, lai apšaubītu Džeka vārdus!

"Es zinu, kā var noskaidrot, vai mums ir taisnība," ierunājās Maiks. "Varētu izmērīt Pola istabas platumu, vannas istabas platumu un saskaitīt kopā. Tad jāizmēra abu telpu sienas ārpusē, gaiteni, un, ja šis skaitlis ir lielāks par pirmo, starp abām istabām ir slepena eja!"

"Tā tik ir doma!" iesaucās Pegija. "Tūlīt atnesīšu no rokdarbu groziņa mērlenti!"

Drīz viņa bija atradusi mērlenti un kopā ar Noru mērīja Pola istabu no sienas līdz sienai. Četrpadsmit pēdu. Noras galva parādījās Maika istabas durvīs. "Tieši četrpadsmit pēdu," viņa ziņoja. "Iesim mērīt vannas istabu."

Meitenes to rūpīgi izmērīja un atgriezās, lai ziņotu. "Astoņas pēdas," teica Nora. "Astoņi un četrpadsmit ir divdesmit divi. Tagad mērīsim sienas ārpus istabas, gaitenī, un redzēsim, kas sanāks."

Meitenes rūpīgi izmērīja gaiteņa sienas vispirms gar Pola istabu un tad gar vannas istabu. Viņas satrauktas saskaitīja — un metās atpakaļ uz Maika istabu.

"Iznākums atšķiras! Iekšējās sienas ir div desmit divas pēdas biezas, bet ārējās — divdesmit četras! Ko jūs par to teiksiet?"

Maiks izskatījās satraukts. "Trūkst divu pēdu! Tieši tik daudz, cik vajadzīgs slepenai ejai. Labi darīts, meitenes. Tātad ir eja, kas sākas kaut kur Pola istabā, ved starp viņa istabu un vannas istabu un aizlokās aiz torņa sienām!"

"Vai mēs tūlīt iesim meklēt slepeno eju?" Pols

satraukts jautāja un atkal izlēca no gultas. Taču drīz vien vaidēdams atgriezās. Pārsēji bija izžuvuši, zēni tos aizmirsa samitrināt, un nieze atgriezās ar jaunu sparu. Tikko izlēcis no gultas, Pols uzreiz sajuta to no jauna.

"Šonakt slepenās durvis jāaizmirst," Maiks sērīgi noteica. "Nē, Pegij, jūs bez mums slepenās durvis neiesiet meklēt. Pat nedomā par to. Atstāsim to uz rītu. Tas tik būs jautri!"

NAKTS VIDU

Vakarā, gulēt ejot, visi pieci bērni bija ļoti satraukti. Neviens nevarēja aizmigt. Arī Pols grozījās un vārtījās pa gultu, lauzīdams galvu, kur viņa istabā varētu būt slepenās durvis. Ja tādas vispār ir!

"Jābūt!" viņš domāja. "Mēs zinām, ka starp šo istabu un vannas istabu ir tukšums."

Un, protams, viņš nespēja atturēties, nepieklauvējis un vietu vietām nepiesitis pie sienas, mēģinādams sataustīt apšuvumā slepenās durvis. Troksnis tiešām bija dobjš, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu!

Kaut gan siena pa labi vēl nebija kārtīgi izpētīta, Polam vajadzēja kāpt atpakaļ gultā tāpēc, ka nieze ar joni atgriezās. Maiks izdzirdēja klauvējienus un sauca no blakusistabas:

"Pol! Nemēģini atrast slepenās durvis tagad! Pagaidi, līdz visi varēs meklēt!"

"Labi!" atsaucās Pols, ērti iekārtojies gultā, izstiepis tirpstošās kājas un berzēdams rokas. Renijs bija iestūmis zēna gultu atpakaļ viņa istabā, kaut gan Pols gribēja palikt pa nakti pie Maika un Džeka.

"Es nākšu divas vai trīs reizes, mazo pavēlniek, lai redzētu, vai viss kārtībā," teica milzis Renijs. Viņu loti uztrauca Pola nieze. "Nebaidies, ja ieraudzīsi mani blakus gultai."

"Nepūt no mušas ziloni, Renij," atteica Pols. Taču tie bija velti vārdi. Pols atradās Renija aizgādībā, un milzis beronietis centās ne uz mirkli neatstāt viņu vienu.

Beidzot visi aizmiga. Meitenes pirmās — viņas nieze nemocīja. Pols vēl mazliet pagrozījās un pavārtījās un tad beidzot ari aizmiga.

Pēc dažām stundām viņš pēkšņi pamodās un izslējās gultā sēdus, brīnīdamies, kas viņu uzmodinājis. Zēnam likās, ka pa miegam viņš dzirdējis skalu klikšķi.

Pols ieraudzīja pie loga figūru un atkal apgūlās. "Tev gan nav, ko darīt, Renij," viņš nomurmināja. "Tu mani pamodināji." Zēns gulēja un skatījās uz Reniju, un viņa plakstiņi sāka pamazām slīdēt uz leju. Pols iedomājās, ka Renijs viņu varētu mudināt apmainīt pārsējus, un nolēma izlikties aizmidzis.

Kādu bridi nedzirdēja ne mazāko troksni, un Pols atkal atvēra acis. Nevienu nemānijā — Renijs būs aizgājis. Labi!

Atkal skaļš klikšķis lika viņam atvērt miegainās acis — laikam Renijs iet ārā no istabas. Zēnam likās, ka augstu pār sienu slīd ēna, un viņš ļoti gribēja pamosties, lai varētu to saskatīt skaidrāk. Nē, nevarēja. Viņam pārāk nāca miegs. Klikšķi un ēnas, un Renijs saplūda juceklīgā sapni.

Pols nedzirdēja pieklusinātās balsis blakusistabā. Tur sarunājās Maiks ar Džeku. Ari viņi bija pēkšņi pamodušies, kaut gan nesaprata, kāpēc. Maikam likās, ka viņš dzirdējis istabā troksni, un zēns sasprindzināja redzi, lai saskatītu, no kurienes tas nāk. Istaba pēkšņi likās ļoti tumša — no loga neatplūda ne vājākā gaismiņa, un Maiks nespēja saskatīt nevienu zvaigznīti.

Džeks klusi ierunājās. "Tu neguli, Maik? Vai niez?"

"Diez kas nav," teica Maiks. "Šausmīgi nāk miegs un negribas celties, bet neatliek nekas cits kā paņemt to šķidrumu un atkal samitrināt pārsējus."

"Jā, man tāpat," piekrita Maiks. "Nolāpītā nieze! Cik savādi, ka mums tā piemetās tikai tāpēc, ka nokāpām raktuvēs."

Zēni piecēlās sēdus, un gultas neganti iečīkstējās. Maiks taustījās pēc kabatas lukturīša, kuru vienmēr turēja pie gultas. Viņš to nevarēja atrast.

"Ieslēdz savu kabatas lukturīti," viņš Džekam teica. "Nevaru atrast savējo."

"Labi," atsaucās Džeks un taustījās pēc savējā, bet arī viņš nevarēja atrast kabatas lukturīti! "Pie joda! Kur es to būtu nolicis?" viņš rūca. "Ak, naktslampiņa pie gultas! Kur tu esi? Dzīvot pilī ir satriecoši, un tomēr man trūkst dažu mantu, kuras palika mājās. Kur ir mans kabatas lukturītis?"

"Šonakt ir drausmīgi tumšs," Maiks teica. "Pārsteidzoši! Kad mēs gājām gulēt, nakts bija tik zvaigžņota — mēness nebi ja, bet zvaigžņu — miljoniem! Laikam ir apmācies."

Džeks, apņēmies sameklēt kabatas lukturīti, piecēlās no gultas. "Varbūt esmu atstājis uz palodzes," viņš teica. "Ai, kā niez!"

Zēns piegāja pie palodzes un pataustīja to. Kabatas lukturīša nebija! Pār palodzi karājās kaut kas biezs, mīksts un smags.

"Klau!" Džeks pēkšņi iesaucās. "Kurš aizrāva aizkaru? Nav brīnums, ka mēs nenieka neredzam. Milzīgie, smagie aizkari aizvilkti, tāpēc istabā ir tumšs kā peklē un šausmīgi smacīgi. Nav brīnums, ka man gultā bija tik karsti!"

"Es neaizvilku," atsaucās Maiks. "Tu zini, ka man nepatīk gulēt, ja ir aiztaisīts logs vai aizvilkti aizkari. Laikam Dimija būs ienākusi un to izdarījusi."

"Bet kāpēc?" Džeks jautāja. "Tieši viņai tas nepatīk! Atvilkšu aizkarus un ielaidīšu svaigu gaisu. Varu deret, ka āra ir skaista, zvaigžņota nakts."

Smagos aizkarus velkot, aizkaru riņķi viegli grabēja. Džeks izliecās ārā pa logu un ievilka dziļi krūtīs silto nakts gaisu. Debesis bija zvaigžņu izraibinātas.

"Tā ir labāk," kāpdams ārā no gultas, teica Maiks. "Tagad var elpot. Istaba pavisam gaiša. Tik daudz zvaigžņu!"

Un abi zēni izliecās pa logu. Nakts patiesi bija skaista. Taču drīz zēni juta, ka jāsaslapina pārsēji — nieze atsākās un kļuva neizturama. Viņi pagriezās, lai sameklētu pudeli.

"Zvaigžņu gaismā var redzēt," teica Džeks, "un tomēr es gribētu atrast savu kabatas lukturīti. Es zinu, ka noliku to pie gultas." ' Zēni paņēma sūkli, samitrināja to ar šķidrumu un pārlaida pār pārsējiem. "Man jau ir labāk," teica Džeks.

Zēni atgriezās pie loga, lai pēdējo reizi uzmestu skatienu jaukajai nakts ainavai. Un abi ieraudzīja kaut ko tādu, ka nespēja atraut skatienu, un dziļi ievilka elpu.

"Skaties! Kas tas?" Džeks brīnījās.

"Gaisma. Tāda kā blāzma, mirgošana virs pamestā ciemata!" Maiks pārsteigts teica. "Kas tā par krāsu? Tāda pati bija čupiņa, kas palika pāri no rēcošā ugunskura un ko vīri uzslaucīja!"

"Jā," Džeks piekrita, neatrāvis skatienu no liegās, mirgojošās dūmakas, kas karājās virs ciemata jumtiem tālu apakšā. "Goda vārds, tas ir ļoti neparasti, Maik. Kas šeit notiek? Un lejā raktuvēs? Es droši zinu, ka te iejaukts tas puisis Gajs."

"Varbūt kads eksperiments," Maiks minēja. "Tad ir saprotams, kāpēc viņš negrib, lai pili izīrētu vai pat apskatītu. Un tagad, kad viņš zina, ka pēc dažām dienām atbrauks beronieši, viņam jābeidz eksperiments, lai kas tas būtu, un jāaiz- vācas. Nav brīnums, ka viņš ir nikns."

Savādās krāsas dūmaka sāka izgaist, kaut gan turpināja skaisti mirgot. Zēni skatījās tik ilgi, līdz tā izzuda. "Kas par skatu!" atgriezdamies gultā, teica Maiks. "Varu derēt, ka viņš lēktu no biksēm ārā, ja uzzinātu, ka mēs to esam redzējuši. To nu gan nevar noslēpt. Ja kāds to redzētu, sāktos izmeklēšana, un tad viņa eksperiments, vai kas nu tas ir, nāktu gaismā."

"Nu, protams, viņš negribēja, lai mēs to redzētu!" Džeks iesaucās. "Un tāpēc aizrāva aizkarus, lai mēs nenieka neredzētu, ja pēkšņi pamostos. Tāpēc mūsu kabatas lukturīši pazuduši, lai mēs tos nevarētu ieslēgt, ja pamostos un atklātu, ka aizkari aizsedz gaismu!"

"Kāda nekaunība!" Maiks sašutis izslējās gultā sēdus. "Ienākt iekšā, aizvilkt aizkarus un noslēpt mūsu kabatas lukturīšus! Klau! Vai tu domā, ka viņš tāpat ir izrīkojies meiteņu un Pola istabās?"

"Varu derēt, ka jā," atbildēja Džeks. "Iešu un paskatīšos." Drīz viņš ziņoja, ka Maikam bijusi taisnība. Aizkari abās istabās bija rūpīgi aizvilkti! "Es tos atvilku vaļā," Džeks teica. "Tu droši vien dzirdēji. Ko viņš izdarījis ar mūsu vērtīgajiem kabatas lukturīšiem? Ja paņēmis līdzi, es būšu dusmīgs kā pūķis!"

"Mēs redzējām to, ko viņš negribēja, lai mēs redzētu," Maiks bija apmierināts. "Mēs esam viņam uz pēdām! Klau! Viņš laikam ir pamatīgi nobijies, vai ne? Ja jau mēģina nepieļaut, lai mēs atklātu, kas viņam prātā."

"Viņš zina, ka mēs ložņājam apkārt," iekāpis gultā un apgūlies, teica Džeks. "Droši vien atrada segu, kuru mēs atspiedām pret torņa durvīm, lai manītu, vai viņš tur staigā. Viņš redzēja, ka kumode nobīdīta, kad gribēja aizslēpt torņa durvis."

"Iedomājies tikai! Viņš iedrošinās nākt šurp nakts vidū un aiznest mūsu kabatas lukturīšus, un aizvilkt aizkarus," teica Maiks. "Viņam vajadzēja iet garām Renija durvīm, bet Renijs guļ kā suns — viena auss vienmēr vaļā."

"Viņš varēja ienākt pa slepenajām durvīm — pa tām, kuras mēs vēl neesam atraduši." Džeks atkal izslējās sēdus. "Pa slepeno eju tieši no torņa! Tad viņam nevajag iet gar durvīm un viņš nevar uzskriet nevienam virsū. Varu derēt, ka viņš darīja tieši tā!"

"Es šonakt vairs neaizmigšu ne par kādu naudu," teica Džeks. "Kas šī ir par vietu! Tinkš- ķēšana, plīstošas vāzes, lēkājošas grāmatas, zvērojošas acis, slepenas durvis, savādas raktuves. Mums bijušas pamatīgas dēkas, Džek, bet šī sit pušu visas."

"Un tā ir vēl tikai pusē," Džeks turpināja. "Pietiek, jāiet gulēt, Maik. Rit jāatrod Pola istabā slepenās durvis. Tās noteikti ir ļoti, ļoti labi noslēptas, bet mēs tās atradīsim."

Zēni iekārtojās uz gulēšanu. Durstīšana un nieze bija atkal rimusi. Viņi gulēja un vērās pa neaizsegto logu zvaigžņotajās debesīs, lauzīdami galvas par šo un to, un reizi pa reizei viņus pārņēma vārga sajūsma.

Beidzot zēni iemiga un pamodās vēlu no rīta. Meitenes jau bija augšā un skraidīja apkārt. Pegija dzirdēja, ka Maiks runā ar Polu, un ienāca istabā. "Sveiki, miegamices!" viņa teica. "Mēs jau ejam lejā brokastot. Kā ir ar kājām?"

"Nekādas vainas," izkāpis no gultas, teica Maiks, un ielocīja kājas. "Ne sāp, ne dur, ne niez! Labi!"

"Tad jau jūs negribēsiet visu dienu palikt gultā, vai ne?" Nora apmierināta jautāja.

"Protams, ne!" Arī Maiks izlēca 110 gultas. "Mums nekas nekaiš. Klau! Vai kāds nav pazaudējis kabatas lukturīti?"

"Jā," Pegi ja ar Noru abas reizē atsaucās. "Mū

sējie pazuduši. Mēs domājām, ka jūs esat aizņēmušies."

Durvis parādījās Pola galva. "Vai kājas nesāp?" viņš jautāja. "Manējās ne. Vai kāds jautāja par kabatas lukturīšiem? Manējais arī ir pazudis."

"Nolāpīts!" iesaucās Maiks. "Tad jau mums nevienam nav kabatas lukturīša. Nekas, meitenes. Neesiet tik apmulsušas. Mums ar Džeku ir daži jaunumi — par to, kas notika naktī, kamēr jūs gulējāt kā nosisti. Mēs esam ierauti dēkas mutulī — interesantākajā, kāda vien mums bijusi. Pagaidiet, kamēr mēs ar Džeku apģērbsimies. Tad visu izstāstīsim, un mums vajadzēs izdomāt, ko lai dara. Jā gan! Mēs šodien būsim ļoti, loti aizņemti!"

KUR IR SLEPENĀS DURVIS?

Dimija priecājās, uzzinājusi, ka zēniem vairs nesāp ne kājas, ne rokas. Un pateica to, kad Brimija un Edija Lotsa ienāca pēc brokastu paplātēm.

"Tas šķidrums ir loti labs," viņa teica. "Es pirmo reizi dzirdu, ka ir tāds šķidrums — pret durstīšanu un niezi. Kā jūs par to uzzinājāt? Vai jums arī uznāk nieze?"

"Nē, bet manam dēlam gan," atbildēja Brimija, un Maiks uzreiz piebikstīja Džekam ar elkoni.

"Domāju gan," viņš klusi teica, un Džeks nosmīnēja. "Varu derēt, ka viņam tā uznāk ik reizi, kad viņš atgriežas no raktuvēm."

"Žēl, ka līst," turpināja Brimija. "Bērniem būs jāpaliek iekšā."

"Mums pietiek, ko darīt," Džeks atsaucās un pamirkšķināja pārējiem. Bērni sāka smieties. Viņi saprata, ko nozīmē Džeka mirkšķināšana — viņi meklēs slepenās durvis Pola istabā. Meitenes un Pols jau zināja par iepriekšējās nakts notikumiem un bija ļoti satraukti.

"Kur jūs rotaļāsieties?" Dimija jautāja bērniem pēc brokastīm. "Ja gribat, varat palikt šeit. Brokastis aizvāktas."

"Mēs labāk iesim augšā uz mūsu galu un meklēsim to, ko pazaudējām," atbildēja Džeks. "Vari palikt šeit un mierīgi šūt, Dimij. Mums tur ir pāris spēļu, un tad mēs tevi netraucēsim ar saucieniem un kliedzieniem."

"Jūs mani nemaz netraucējat," Dimija atteica, "bet, ja gribat iet uz savām istabām, lūdzu. Tikai pagaidiet, kamēr noslaucīs putekļus un savedīs kārtībā. Un, starp citu, jums jāaiznes atpakaļ uz bibliotēku grāmata, kuru vakarvakarā paņēmāt."

"Ak, jā. Tūlīt aizskriešu pakaļ," teica Džeks, "bet jūs gaidiet mani bibliotēkā." Viņš metās prom, bet pārējie devās uz bibliotēku.

"Cerams, ka dažas grāmatas izdomās palēkāt," ierunājās Nora. Viņa apskatīja plauktus. "Grāmatas, mēs esam klāt!"

Taču, viņiem par lielu vilšanos, nekas nenotika. Grāmatas, kas iepriekšējā dienā izkrita, bija paceltas un noliktas vietā. Glīti sakārtotajos plauktos rēgojās tikai viena tukša vieta. No turienes bija izlēkusi "Mēness pils vēsture"!

Bibliotēkā ar lielo grāmatu rokā ienāca Džeks. Viņš aizvēra durvis un apskatīja istabu. "Vai cirka priekšnesums jau bija?" viņš jautāja. Meitenes purināja galvas.

"Nē. Cik garlaicīgi!" teica Nora. "Grāmatas uzvedas kā jau grāmatas!"

Te pie durvīm pieklauvēja. "Nāciet iekšā!" Džeks atsaucās. Durvis atvērās, un tajās parādījās Edijas Lotsas seja.

"Man likās, ka es dzirdu jūsu balsis," viņa teica. "Vai jūs, lūdzu, vairs nemētāsiet grāmatas tā kā vakar? Dažas no tām ir ļoti vērtīgas."

"Mēs nemētājām, jūs to zināt!" sauca Nora. "Mēs izstāstījām, kas notika, un jūs izskatījāties nobijusies un aizsteidzāties prom."

Edija neatbildēja. Viņa ievēroja lielo grāmatu Džeka rokā. "Ak, jūs to atnesāt atpakaļ," viņa teica. "Es atnesīšu kāpnītes. Grāmatas vieta ir uz tā augšējā plaukta."

Edija izgāja un pēc brīža atgriezās, nesdama kāpnītes. Viņa tās atbalstīja pret plauktiem un atkal izgāja.

"Posis un negals ar viņu," teica Maiks. "Man viņa nepatīk. Vispār man diez ko nepatīk neviena no viņām. Nu, vai kāds vēl negrib ielūrēt grāmatā, pirms es to esmu ielicis atpakaļ?"

"Nerunāsim pārāk skaļi," pēkšņi "teica Pegija. "Man ir tāda sajūta, ka Edija klausās aiz durvīm. Es gribētu vēlreiz ieskatīties grāmatā, tur, kur parādīta slepenā eja uz torni." Viņa pieklusināja balsi, lai neviens okšķeris nevarētu sadzirdēt.

Un bērni atkal noliecās pār kartēm. "Žēl, ka te nav raktuvju kartes," teica Džeks. "Es Iabpāt paskatītos grāmatu par raktuvēm."

BŪKŠ! Bērni salēcās. Viņiem blakus pusatvērta ar vāku uz augšu gulēja grāmata. "Laipni lūgta, cienījamā grāmata!" teica Džeks. "Vai tu gadījumā neesi grāmata par raktuvēm?"

Zēns to pacēla, taču nekā. Grāmata saucās "Bārlingfordas hercogs Rolands. Viņa zirgu vēsture".

"Piedodiet, hercog Roland," Džeks sacīja, "bet jūsu zirgi man ir vienaldzīgi. Taču paldies, ka uzlēcāt man uz galvas."

"Džek, skaties," atskanēja Maika čuksti, un Džeks strauji apgriezās. Viņš ieraudzīja, ka Maiks un pārējie vērās gleznā virs kamīna. Tā lēnām šūpojās uz priekšu un atpakaļ! Glezna bija drūma, ar kalniem un pakalniem, un ne ar ko nesaistīja uzmanību — izņemot to, ka tā gluži kā svārsts šūpojās uz priekšu un atpakaļ!

Džeks pienāca klāt un pieturēja gleznu. Tā uzreiz pārstāja šūpoties.

"Man tas nepatīk," teica Nora. "Tas ir sliktāk nekā lēkājošas grāmatas."

BUMS! BŪKŠ!

Bērni apmetās otrādi. Uz grīdas gulēja vēl divas grāmatas, un Džeks ievēroja, ka uz plaukta sasveras trešā. Ari tā novēlās uz grīdas!

Zēns paņēma kāpnītes, pielika pie plaukta, no kura krita grāmatas, un uzkāpa augšā. Viņš neredzēja neko, kas liktu grāmatām krist lejā.

"Visas nokritušās grāmatas ir no viena istabas gala un no vienāda augstuma plauktiem," teica Pols. "Savādi, vai ne? Ak kungs! Atkal tā glezna!"

Un patiesi! Tā atkal šūpojās, tikai daudz lēnāk. Džeks stāvēja uz kāpnītēm un vēroja. Kas gan slēpjas aiz šiem muļķīgajiem notikumiem? "Padod man grāmatas," viņš uzrunāja Maiku. "Nolikšu vietā."

Nolicis vietā pēdējo grāmatu, zēns nokāpa lejā un gaidīja, ka tūlīt kritīs lejā vēl kāda.

"Iesim prom," teica Nora. "Man nemaz nepatīk tas, kas te notiek."

"Iesim arī. Uz augšu. Mūsu istabas jau droši vien būs sakoptas," Maiks teica. Un bērni devās no bibliotēkas uz savām istabām. Brimingas kundze tieši tobrīd nāca laukā no tām ar putekļu lupatu, grīdas suku un liekšķeri.

"Es beidzu," viņa teica, "un tagad eju kopt Dimitijas jaunkundzes istabu."

Bērni ienāca savās istabās. Džeks aizslēdza visu triju telpu kopējās durvis uz gaiteni. "Mēs taču negribam, lai tieši tad, kad būsim atraduši slepenās durvis, kāds iedrāztos istabā," viņš teica.

Bērni bija satraukti. Viņi iegāja Pola istabā un paskatījās uz sienu pa labi. Tā no augšas līdz apakšai bija apšūta ar dēļiem. Pirmajā mirklī likās neiespējami, ka te vispār var būt durvis.

"Brīnums, ka tu vakarnakt nedzirdēji to puisi ienākam pa slepenajām durvīm lavā istabā," Džeks uzrunāja Polu.

"Ja tā padomā, es dzirdēju pāris klikšķu," teica Pols, "bet domāju, ka tur nāk un iet Renijs. Viņš stāvēja pie loga — es redzēju aprises."

Džeks mirkli domāja. "Pieņemsim, ka tas bija Renijs, Pol. Kā jau tu zini, cilvēks, kurš ienāca pa slepenajām durvīm, aizvilka visiem logiem priekšā aizkarus, un tu nebūtu varējis redzēt viņa aprises. Tātad tas cilvēks būs ienācis pēc Renija."

"Vai Pols viņu redzējis pie loga tieši pirms tam, kad viņš aizvilka aizkarus?" ierunājās Nora. Džeks pamāja ar galvu.

"Jā, tā varētu būt," viņš piekrita. "Un nu ķersimies pie durvju meklēšanas. Un iegaumējiet — nemetīsim mieru, līdz tās būs atrastas."

Bērni izvēlējas katrs savu sienas posmu un sāka rūpīgi aptaustīt apšuvumu. Viņi rāva te vienu, te otru dēli. Grūda, klaudzināja. Spiedās pret dēļiem, mēģināja tos atbīdīt.

"Neveicas," Džeks beidzot secināja. "Es izpētīju apšuvumu sešas pēdas augstu, bet redzu tikai parastus dēļus — nekādu slepenu eju. Samainīsimies vietām un izmēģināsim roku citur."

Kad meklēšana bija pilnā sparā, kāds nospieda zēnu istabas durvju rokturi un pēc tam skaļi pieklauvēja. Bērni, aizrāvušies ar meklējumiem, bailēs salēcās.

Izrādījās, ka tā ir Dimija, kas bija atnesusi vieglas brokastis — cepumus un plūmes. Atradusi durvis aizslēgtas, viņa sadusmojās. Pegija metās tās atvērt.

"Kas jums ienācis prātā? Kāpēc aizslēdzāt durvis?" Dimija uzstājīgi jautāja.

"Lai mūs netraucētu Brimija un Lotsas," Džeks atbildēja. "Viņas visur bāž savu degunu. Paldies, Dimij. Tu esi lāga meitene. Šokolādes cepumi un plūmes. Es viens pats visu notiesātu."

Dimija aizgāja, un bērni atvilka elpu pēc pūliņiem — apsēdās uz Maika gultas un apēda visus cepumus un plūmes. Viņi bija ļoti vīlušies.

"Mēs jau vairāk nekā stundu meklējam tās nelaimīgās durvis," teica Džeks. "Mēs zinām, ka tām jābūt šeit! Gandrīz nav ne mazāko šaubu, ka mūsu nakts viesis ienācis pa eju no torņa. Kāpēc tad mēs to nevaram atrast?"

"Mēģināsim vēlreiz," teica Maiks. Viņam ļoti nepalika kaut ko atstāt pusceļā. "Ejam. Varu derēt, ka šoreiz mums veiksies."

Taču nekā. Beidzot bērniem vajadzēja padoties. "Mēs izpētījām katru pēdu," Džeks ievaidējās. "Esam noguruši kā suņi. Man liekas, ka es nemūžam vairs nevarēšu paskatīties uz dēļu apšuvumu. Man tas ir līdz kaklam!"

To pašu varēja atkārtot pārējie. "Iesim ārā," teica Nora. "Vairs nelīst, un saule parādījusies. Es ļoti ceru, ka tikmēr neviens neienāks un neapgriezīs atkal mūsu istabas kājām gaisā. Tas ir tik muļķīgs gājiens."

"Mēs aizslēgsim durvis," ierosināja Džeks, "un atslēgas ņemsim līdzi."

Un tā nu, izgājuši no istabām, viņi aizslēdza visas trīs durvis, kas veda uz gaiteni, atstājot plati vaļā tikai durvis starp istabām. Bērni iznāca saules gaismā un klīda ap milzīgo pili, rūpīgi pētīdami to no ārpuses.

"Gandrīz pusdienlaiks," beidzot teica Nora. "Jāiet iekšā. Ak šausmas! Kā es esmu nosmērējusies! Iesim vispirms augšā un nomazgāsimies. Dimiju ķers trieka, ja viņa mūs ieraudzīs tādā izskatā."

Bērni uzkāpa augšā un devās uz savām istabām. Džeks izņēma no kabatas atslēgas. Viņš atslēdza meiteņu istabas durvis, un viņi visi iegāja iekšā.

"Viss savās vietās." Džeks bija apmierināts.

"Šoreiz nav nekādas nekārtības. Lai kas būtu šis jokdaris, viņš vai viņa šodien netika iekšā tāpēc, ka visas durvis bija aizslēgtas. Labi!"

"Skatieties! Mans kabatas lukturītis ir savā vietā!" pēkšņi teica Nora un rādīja uz galdiņu blakus gultai. "Un Pegijas lukturītis arī."

"Manējais tāpat!" ieskrējis vidējā istabā, sauca Maiks. "Un Džeka arī! Bet… Durvis bija aizslēgtas, vai ne?"

"Pareizi," teica Džeks. "Tātad, lai kas būtu atnesis atpakaļ kabatas lukturīšus, viņš ir ienācis pa slepenajām durvīm — pa tām, kuras mēs nevarējām atrast. Citas ieejas nav. Tās ir šeit! Ir! Un viņš pa tām ienācis! Kāpēc mēs tās nevaram atrast? Pol, vai tu nevari iedomāties kaut ko, kas varētu palīdzēt? Tu dzirdēji klikšķus un redzēji cilvēku. Domā labi. Izstāsti visu, ko dzirdēji vai redzēji."

"Es jau izstāstīju," Pols teica un sarauca pieri daudzās grumbās, mēģinādams atcerēties visus sīkumus. "Atceros pēdējo klikšķi — es domāju, ka Renijs iet prom, — un tādu kā ēnu augstu uz sienas un…"

"Ēna! Augstu uz sienas! Ir! Ir!" sauca Džeks, un viņa acis mirdzēja. "Nu, protams, ieejai jābūt augstu — augstāk, nekā mēs skatījāmies! Un tā ēna droši vien bija slepenais viesis, kad viņš gāja prom pa durvīm, bet durvis ir ierīkotas augstu sienā! Tagad mēs tās atradīsim. Atradīsim!"

SAVĀDĀS NAKTS GAITAS

Bērni vairs nespēja izbeigt durvju meklēšanu. Pulkstenis jau bija pāri parastajam pusdienu laikam, Dimija varēja kuru katru mirkli nākt viņiem pakaļ, un bērnus tas nebūt neiepriecināja. Viņi satraukti metās uz vannas istabu, lai nomazgātu rokas, un steidzās atpakaļ, lai sasukātu matus.

Tad viņi nokāpa lejā un sastapa Dimiju, kad viņa, izskatīdamās loti nokaitināta, jau grasījās iet viņiem pakaļ. Pegija apķērās viņai ap tuklo vidukli un negaidīti apskāva, kā ar cirvi nocērtot Dimijas pārmetumus. Večiņa nevarēja noturēties neiesmējusies, kad Pegija viņu gandrīz nogāza zemē.

"Ne tik strauji," viņa teica. "Un, lūdzu, ātri klājiet galdu. Ēdiens jau gaida desmit minūtes."

Visiem pieciem bērniem ļoti gribējās uzsākt sarunas par slepenajām durvīm, un vēl vairāk viņiem gribējās atsākt meklējumus un tās atrast, bet Dimijas klātbūtnē viņi, protams, negribēja runāt. Tad vajadzētu atbildēt uz daudziem, daudziem jautājumiem, bet tas bija viņu noslēpums, un visu pusdienlaiku viņi ar pūlēm valdījās.

"Es teicu Renijam, lai divos piebrauc ar automašīnu," teica Dimija, un tas skanēja kā bumbas sprādziens. "Brimingas kundze stāstīja, ka apmēram sešas jūdzes no šejienes esot brīnišķīga peldvieta. Šodien ir tik karsts, un es domāju, ka jūs visi labprāt kārtīgi izpeldētos. Tēju dzersim tur, un ari vakariņas ēdīsim turpat."

Viņai par lielu pārsteigumu, neviens neizrādīja ne mazāko sajūsmu. Viņa nezināja, ka bērni deg nepacietībā, lai atgrieztos istabā un meklētu slepenās durvis tieši tagad, kad viņi domāja, ka zina, kur tās ir. Dimija, pārsteigta par galīgo vienaldzību, pēc kārtas apskatīja bērnus.

"Vai jūs negribat braukt?" viņa jautāja. "Cik savādi bērni! Es domāju, ka jūs būsiet sajūsmā. Tad jau jums ir citas ieceres. Nekas, jūsu ieceres var pagaidīt līdz rītam. Esmu jau pasūtījusi ēdienu pie tējas un vakariņām. Pēc pusdienām žigli skrieniet un paņemiet peldēšanas piederumus. Negribu, ka Renijs gaidītu."

Džeks redzēja, ka Dimija ir vīlusies par to, ka bērni nav apmierināti. Viņš bija ļoti labsirdīgs, tāpēc izlikās, ka ir sajūsmā, un iespēra pārējiem zem galda, lai tie sekotu viņa paraugam.

Bērni varonīgi tēloja, un drīz Dimija bija pārliecināta, ka ir kļūdījusies. Bērni gribēja braukt. Un tiešām! Kad bērni aizgāja pēc peldēšanas piederumiem, viņiem sāka iepatikties doma par negaidīto izpriecu. Pelde šajā karstajā laikā būtu dievīga. Un tēja brīvā dabā. Un vakariņas.

"Slepenās durvis nekur neaizbēgs," Džeks teica. "Kad mēs vakarā atgriezīsimies, tās būs turpat. Mēs tās atradīsim. Tagad mēs zinām, ka tās ir augstāk, nekā mēs meklējām. Man tas neienāca prātā. Izpriecāsimies un turpināsim meklēšanu vakarā."

Bērni jautri devās ceļā un tiešām lieliski pavadīja laiku, peldoties tik zilā ūdenī kā neizmir- stulītes, žāvējoties karstā saulē un peldot atkal un atkal. Pikniks izrādījās labāks, nekā viņi bija cerējuši. Un attiecībā uz vakariņām bija satriekta pat Dimija, ieraugot, ko sagādājusi Brimingas kundze. Viņi brīnišķīgi izklaidējās.

Mājās viņi atgriezās ļoti noguruši. Bērni bija tik daudz peldējuši, ka viņiem sāpēja rokas un kājas. "Ejiet taisnā ceļā gultā!" ieraudzījusi, kā viņi cits pēc cita žāvājas, teica Dimija. "Jums bija brīnišķīga diena, man arī, un mēs esam iedeguši vairāk nekā jebkad."

Bērni novēlēja Dimijai labu nakti un gāja augšā. Viņi vairs nebija tik sajūsmināti par slepeno durvju meklēšanu kā agrāk. Taisnību sakot, tikai Džeks un Maiks izskatījās spējīgi atsākt meklēšanu.

"Mēs iesim gulēt," teica Pegija. "Mēs abas ar Noru tikko turamies kājās. Vai jūs nevarētu meklēt vieni paši? Jūs abi, Džek un Maik? Esmu pārliecināta, ka Pols negribēs stāvēt kopā ar jums uz krēsliem un klaudzināt sienu sev virs galvas. Viņam jau acis krīt ciet."

"Ejiet gulēt un tu, Pol, arī. Mēs ar Maiku jūs uzmodināsim, kad atradīsim durvis," teica Džeks.

"Labi, ka mums atkal ir kabatas lukturīši. Tagad var redzēt, ko mēs darām."

Meitenes iekāpa gultās. Pols arī, kaut gan domāja, ka vajadzētu abiem zēniem palīdzēt. Pols apgūlās un vēroja, kā viņi saliek gar sienu krēslus, tad pēkšņi cieši aizmiga.

"Skāde!" uzmetis viņam skatienu, teica Džeks. "Es gribēju pajautāt, vai no rīta, kad viņš pamodās, pie sienas stāvēja krēsls. Man liekas, ka tam, kurš kāpa pa augstajām durvīm, noteikti būtu vajadzējis pakāpties uz krēsla."

"Jā, tev taisnība," piekrita Maiks. "Es atceros, ka vienu redzēju. Tieši šeit! Noliksim te krēslu, uzkāpsim un paskatīsimies, vai tur aiz dēļiem kaut kas nav."

Zēni nolika vienu no Pola krēsliem vietā, kuru norādīja Maiks, un Džeks uzkāpa uz tā. Zēns apstaustīja dēļus, un viņam gandrīz tūdaļ uzsmaidīja veiksme!

"Es kaut ko atradu!" viņš teica klusā, satrauktā balsī. "Izcēlumu. Es spiežu… Ak šausmas! Viss lielais panelis kustas!"

Maiks spīdināja no apakšas kabatas lukturīti, un viņa sirds satraukti lēkāja. Jā, lielais panelis ar skaļu klikšķi atslīdēja uz vienu pusi, un sienā parādījās milzīgs tumšs caurums. Viņi bija atraduši slepenās durvis! Un cik labi noslēptas! Kam varētu ienākt prātā meklēt ieeju augstu panelī?

"Maik! Paskaties, vai meitenes gul," teica

Džeks. "Izstāstīsim viņām. Polu nemodini. Viņš guļ kā bluķis. Lai viņu uzmodinātu, vajadzēs tā kliegt, ka mājai jumts pacelsies."

Maiks ar kabatas lukturīti rokā iegāja meiteņu istabā un uzreiz atgriezās. "Viņas arī gul kā bluķi," viņš ziņoja. "Es sapurināju Noru, bet viņa pat nepakustējās. Iesim labāk vieni paši, Džek. Varbūt pat labāk, ja būsim tikai divatā."

"Labi," Džeks piekrita. "Uzliksim uz krēsla pāris ceļasomu, lai varētu pakāpties. Nesaprotu, kā mēs iekāpsim šajā caurumā, ja nepiekļūsim tam mazliet tuvāk."

Maiks atstiepa divas ceļasomas un uzstutēja tās uz krēsla. Tagad iekāpt caurumā bija pavisam viegli! Džeks gāja pirmais, saceldams pamatīgu troksni, bet Pols pat nepakustējās.

"Otrā pusē ir pakāpieni," pataustījies ar kāju, teica Džeks. "Tas ir labi. Pasniedz kabatas lukturīti, Maik. Es to atstāju tajā pusē."

Maiks pasniedza kabatas lukturīti, un Džeks apgaismoja eju. "Jā, te ir kārtīga eja," viņš teica. "Apmēram astoņpadsmit pēdas plata. Es iešu lejā. Tu kāp iekšā un nāc man pakaļ."

Maiks ierāpās pa augstu novietotajām durvīm un sekoja Džekatn pa kāpnēm, kas veda ejā. Tās bija drīzāk kāpnes, ka ved sienas iekšpusē, taču ērtas kāpšanai.

Abi zēni stāvēja ejā viens aiz otra. Abi triumfēja. Viņi bija atraduši eju! Uz kurieni tā ved? Uz torņa skursteni? Ja tā, ko viņi tur atradis? Varbūt tā ir ieeja kādā istabā? Un kas būs tajā istabā?

Zēni devās uz priekšu. Gaiss bija karsts un spiedīgs. Eja veda taisni uz priekšu, bet tad pēkšņi strauji pagriezās pa labi. "Man liekas, mēs ejam aiz dažu istabu sienām šajā stāvā," teica Džeks. "Tagad mēs kāpjam lejā. Te ir slīpums."

Viņi gāja lejup un pēkšņi atkal ļoti strauji augšup. Eja locījās kā čūska, tieši tā, kā bija norādīts plānā. Un tad pavisam negaidot tā beidzās!

Tā atdūrās pret akmens sienu. Tajā līdz augšai bija iedzīti dzelzs āķi, acīmredzot domāti kāpšanai. "Šeit mēs kāpsim augšā," apgaismojis augšu ar kabatas lukturīti, Džeks klusi teica.

Viņi uzkāpa pa dažiem āķiem, un Džeks apstājās. "Tālāk netiek," viņš teica. "Te ir akmens tilts, bet šeit, tieši sānos pie dzelzs āķiem, kaut kas līdzīgs režģim. Un pie tā rokturis. Es to paraušu. Cerams, ka nečīkstēs."

Zēns lēnām pavilka režģi. Neatskanēja ne mazākais troksnis, un Džeks iedomājās, ka režģis ir labi ieeļļots. Bez šaubām, nakts viesis izmantoja šo ceļu, kad gribēja apciemot spārnu ar trim istabām vai kādu citu istabu viņu stāvā.

Džeks skatījās pa atvērumu, kas pavērās, aizslīdot režģim. Zēns neko neredzēja, priekšā bija piķa melna tumsa. Vai viņš skatījās torņa istabas skurstenī, kas kai tē bija atzīmēts ar "T". Varbūt.

Zēns klausījās. Viņš nedzirdēja ne skaņu un neredzēja ne mazāko gaismiņu.

"Es kāpšu iekšā," viņš čukstēja Maikam, kas stāvēja apakšā. "Man liekas, tas ir droši. Paliec šeit, līdz dzirdēsi klusu svilpienu. Tad kāp augšā."

Džeks iekāpa atvērumā un taustījās, meklēdams ceļu lejup. Kājas sataustīja akmens dzegas, un viņš piesardzīgi nokāpa lejā, vēl neuzdrošinādamies iededzināt kabatas lukturīti. Zēns izstiepa rokas un sataustīja sev priekšā, aizmugurē un sānos aukstu akmeni. Viņš izlēma ātri ieslēgt un izslēgt lukturīti.

Un, tā izdarījis, uzreiz ieraudzīja, ka stāv lielā skurstenī ar kājām tukšā akmens kamīnā. Atlika pieliekties, spert soli uz priekšu, un viņš būs vienā no torņa istabām.

Džeks pieliecās. Istabā valdīja piķa melna tumsa, bet pavisam drīz Džeks ieraudzīja šauru zvaigžņotu debesu strēli. Viņš saprata, ka skatās pa vienu no šaurajiem torņa lodziņiem un redz zvaigznes.

Viņš skaļi iesvilpās un dzirdēja, ka Maiks kāpj augšā, izlien caur režģi un norāpjas pa akmens dzegām. Drīz vien abi zēni stāvēja blakus tumšajā istabā. Džeks ieslēdza kabatas lukturīti. Tā bija dzīvojamā istaba — ar ļoti ērti izkārtotām mēbelēm. Telpā neviena nebija.

"Cik daudz atpūtas krēslu!" Džeks čukstēja. "Gajam patīk dzīvot ērti. Ko darīsim?"

"Sameklēsim torņa akmens kāpnes un iesim augšā," atčukstēja Maiks. "Augšā vēl ir istabas. Mēs to zinām no kartes. Nāc. Kāpnes būs aiz tām durvīm."

Zēni piesardzīgi devās pie durvīm un atvēra tās. Otrā pusē valdīja puskrēsla un gaisma acīmredzot plūda no augšas. Džeks taustījās gar apaļo akmens sienu, līdz atrada slēdzi un izslēdza gaismu. "Būs drošāk, ja kāpsim augšā pa tumsu," viņš čukstēja. "Esi uzmanīgs. Mēs nezinām, kas mūs tur gaida."

Zēni klusi devās augšup pa akmens kāpnēm. Likās, ka kāpnes vijas aizvien augstāk un augstāk. Zēni pienāca pie mazliet pavērtām durvīm. Istaba aiz tām grima tumsā.

Džeks ieklausījās, bet neko nedzirdēja. Viņš atgrūda durvis un ieskatījās iekšā. Zēns bija pārliecināts, ka istabā neviena nav. Viņš ātri ieslēdza kabatas lukturīti un pārsteigts sastinga.

"Guļamistaba!" viņš čukstēja Maikam. "Tu tikai paskaties uz gultām! Te to ir neskaitāms daudzums! Kas šeit dzīvo? Ak kungs! Gajs nav vienīgais, te mīt daudz cilvēku. Ko viņi var iesākt šajā tornī?"

"Virs šīs istabas ir vēl viena," čukstēja Maiks. Viņa sirds sitās kā negudra. "Varbūt tur kaut kas notiek."

Zēni izgāja no guļamistabas un devās tālāk pa akmens kāpnēm. Viņi vēl nebija sasnieguši nākamās durvis, kad izdzirdēja skaļas balsis!

Zēni acumirklī apstājās un, tikko uzdrošinādamies elpot, cieši piespiedās viens pie otra. Torņa augšējā istabā strīdējās!

Bi ja dzirdami dusmīgi saucieni svešā valodā. Tad atskanēja tāds troksnis, it kā kaut kas tiktu apgāzts. Varbūt galds?

"Kas tie tādi ir?" čukstēja Džeks. "Izklausās, ka tur ir daudz cilvēku. Klau! Uzlavīsimies augšā un paklausīsimies. Aiziet!"

ĪSTS PIEDZĪVOJUMU LAIKS

Abi zēni uzlavījās pa pēdējiem akmens pakāpieniem un nokļuva pie vēl vienām durvīm, kas, tāpat kā pārējās, stāvēja mazliet pavērtas. Pie šīm durvīm bija mazs pacēlums, un no tāmmugšup veda šaurāki pakāpieni.

Džeks pieliecās pavisam tuvu Maikam pie auss. "Ja kāds nesīsies laukā pa durvīm, mēs metīsimies augšā pa šīm kāpnēm. Diez vai viņi iedomāsies, ka šajā nakts stundā tur kāds ir. Man liekas, tās ved uz torņa jumtu."

Maiks pamāja ar galvu. Abu skatieni apstājās pie durvju spraugas. Sprauga bi ja pietiekami plata, un zēni varēja ļoti labi redzēt visu istabu. Viņi bija pārsteigti, redzot tik daudz cilvēku.

Pusei no viņiem bija mugurā savādais tērps, tāds pats, kādus zēni bija redzējuši abiem tēliem raktuvēs. Seju visiem slēpa kapuce ar acu izgriezumu, kuru aizsedza stingrs, caurspīdīgs materiāls. Džeks nodomāja, ka tas droši vien pasargā acis no karstuma.

Pārējie bija ģērbušies parastās drēbēs, tikai uzmetuši pāri uzsvārci. Džeks piebikstīja Maikam ar elkoni — vienā no uzsvārčos tērptajiem vīriem viņš atpazina Gāju. Šo neglīto seju ar niknajām acīm nevarēja sajaukt ne ar vienu citu!

Skaidrs, ka visi dusmojās uz Gāju. Vīri kliedza uz viņu svešās mēlēs. Kratīja dūres un draudēja. Gajs stāvēja un nikni blenza.

"Tu teici, ka šeit mēs esam drošībā un varam slepeni strādāt. Tu teici, ka neviens nebrauc uz šo pili vai raktuvēm. Un tagad, kad darbs vēl nav galā, tu saki, ka mums jāizvācas no torņa!"

Kād^kaut ko izkliedza nesaprotamā valodā, un Gajs drūmi skatījās.

'Es jau teicu, ka tā nav mana vaina," viņš sacīja. "Mēs te, nevienam nezinot, mitām gandrīz divus gadus — pateicoties manas mātes un krustmāšu palīdzībai — kopš es atklāju vecajās raktuvēs to vērtīgo metālu. Es jūs uzvedināju. Es palīdzēju ar savām zināšanām, bet, es jums saku, ja mēs paliksim tornī, viss atklāsies. Pils ir izīrēta — un tornis jāslēdz vaļā."

Kliedzieni atjaunojās. Pēkšņi ierunājās kāds pēc izskata kluss vīrs. "Tātad tu iesaki paņemt gatavo preci un to noslēpt? Un mums atstāt torni un dzīvot un strādāt raktuvēs tik ilgi, līdz īrnieki atstās pili un mēs varēsim atgriezties un dzīvot šeit, kamēr darbs būs pabeigts?"

"Jā, tā ir vienīgā prātīgā izeja," teica Gajs. "Jūs to zināt. Šī pils pieder lordam Mēnesim, arī raktuves un viss, kas tajās ir, vai nu tas ir vērtīgs, vai ne. Viņš domā, ka tās ir parastas alvas raktuves. Mēs zinām labāk. Pirms daudziem gadiem, kad dīvainais ugunsgrēks aizdzina raktuvju strādniekus un viņiem piemetās savādā nieze, radās jauns metāls. Mēs to nosaucām par "stellastīve- niju", un tas būs viens no izturīgākajiem un vērtīgākajiem pasaulē…"

Viņu pārtrauca jauns saucienu vilnis, un kāds uzsita uz galda.

"Un tu gribi, lai mēs tev ļaujam aiziet un te pārdot, kamēr paši dzīvojam raktuvēs?" sauca viens no vīriem ar kapuci galvā. "Mēs tev neuzticamies, Gaj Briming. Un ne mirkli neesam uzticējušies. Tu neesi godīgs."

Gajs sarūgtināts paskatījās apkārt. "Neesmu godīgs? Un kurš no jums tāds ir? Neviens! Vai nu jūs man uzticaties un mēs paglābsim kaut mazumiņu, vai jūs man neuzticaties un mūsu darba augļi zudīs uz mūžu."

Sekoja kaismīga apspriede visās iespējamās valodās. Tad pēc izskata klusais virs paziņoja lēmumu:

"Labi. Mums tev ir jāuzticas. Iegūsim pēdējo mazumiņu, un vari to savākt kopā ar pārējo. Tad dosimies pa slepeno eju uz raktuvēm un paliksim tur, līdz dzirdēsim no tevis, ka briesmas ir garām. Pārtikas mums lejā pietiks."

"Jūs esat prātīgi," teica Gajs ar īgnu un nepatīkamu sejas izteiksmi. "Nu, tad aiziet. Es gribu braukt šonakt. Es cerēju aizbiedēt tos muļķus, kas grib pili, bet viņi neļausies. Es neiedrošinos palikt ilgāk."

"Labi," teica klusais vīrs. "Mēs iegūsim pēdējo mazumiņu, vari to ņemt un braukt. Rīt mēs nonesīsim visas gultas pagrabos zem torņa, lai, ieraugot istabu, nevienam nerastos aizdomas. Pārējās mēbeles var palikt. Tad savedīsim šeit visu kārtībā. Taču šonakt mums jāiet uz raktuvēm. Mēs visi redzējām gaismu pār pamesto ciematu pēc tam, kad bijām vakarvakarā no tā aizgājuši. Mūs tur gaida daudz steidzamu darbu."

Sekoja neskaidra murmināšana, bet bi ja skaidrs, ka visi piekrīt. Džeks un Maiks ar vislielāko nepacietību gaidīja, kas sekos.

Viens no vīriem nolika uz grīdas istabas vidu ko līdzīgu stikla cilindram. Viņš to iespīlēja skavās un pievienoja dažas stikla caurules. Tad vīri brīvajos tērpos un kapucēs atnesa divas vai trīs šauras liekšķeres, kas bija ietītas tādos kā maisos.

"Atkāpieties," viņi teica vīriem uzsvārčos. "Apsedziet sejas."

Visi atkāpās. Daži pagriezās ar seju pret sienu un pieplaka pie zemes. Džeks ar Maiku bija pamatīgi nobijušies, taču nespēja atraut skatienu.

Vīri kapucēs ātri atsedza šaurās liekšķeres un izbēra savādo, spīdīgo, neskaidro vielu, kas uz tām bija, platā atvērumā stikla cilindra augšdaļā. Tikko mirgojošā viela ieslīdēja cilindrā, citi vīri ielēja caurulēs krāsainu šķidrumu.

Un pēkšņi likās, ka istaba pazūd! Parādījās mirgojošs spīdums, kas aizsedza visu — spīdums tādā pašā savādā, nenosakāmā krāsā, kādu zēni bija redzējuši vakarnakt virs pamestā ciemata.

Maiks ar Džeku apburti un savaldzināti skatījās pa spraugu. Kas tas ir? Istabā bija redzama tikai šī nereālā gaisma. Vīri, krēsli, grīda, sienas — viss izgaisa.

Džekam sāka sāpēt acis. Maikam ari. Zēni aizsedza acis ar plaukstām, aizstreipuļoja nost no durvīm un uzklunkurēja dažus pakāpienus augšā pa akmens kāpnēm. Kādu brīdi viņi sēdēja, neko neredzot. Nav brīnums, ka vīriem lika aizsegt acis!

"Ja no šī spīduma rodas "stellastīvenijs" vai kā nu to sauc, tas tiešām ir brīnums," Džeks beidzot nočukstēja. "Kaut ko tādu es redzēju pirmo reizi mūžā."

"Klau! Kāds tuvojas durvīm," saķēris Džeku aiz rokas, teica Maiks. "Droši vien Gajs ar vielu, kuru viņš šonakt grib aiznest."

Kāds izstreipuļoja pa atvērtajām durvīm un nomeimuroja lejā pa akmens kāpnēm. Zēni neskaidri redzēja, ka šis cilvēks ir pasitis padusē metāla kasti. Vai tajā ir vērtīgais "stellastīvenijs"? Droši vien.

"Sekosim viņam un paskatīsimies, vai viņš iziet pa torņa durvīm," čukstēja Džeks. Zēni devās pakal vīram un, nonākuši līdz guļamistabai, redzēja, ka tajā deg gaisma. Gajs droši vien ir iegājis šajā istabā. Varbūt nolēmis paņemt dažus apģērba gabalus?

Un te Džeks kaut ko izdarīja tik ātri, ka Maiks uzreiz pat neaptvēra, ko viņš dara. Zēns noskrēja divus pakāpienus līdz durvīm, aizcirta tās un pagrieza atslēgu, kas rēgojās ārā no slēdzenes! Iekšā atskanēja pārbiedēts kliedziens un dusmīga balss sauca: "Kas tur ir? Ko jūs darāt?" Tad varēja dzirdēt skrejošu soļu troksni. Vīrs 110 iekšpuses cik spēdams parāva durvis un, sapratis, ka tās ir aizslēgtas, atkal iekliedzās.

"Ak, Džek! Nu viņš ir rokā! Tu viņu ieslēdzi!" Maiks ar apbrīnu atviegloti teica. "Viņš nevar izkļūt no šīs istabas. Un augšējā istabā viņu nevar sadzirdēt."

"Nav svarīgi pat tad, ja varētu," teica Džeks. "Es ņemu atslēgu." Viņš paņēma atslēgu un ielika to kabatā.

"Ko tagad darīsim?" aiz satraukuma trīcošā balsī čukstēja Maiks.

"Varbūt sekosim vīriem uz raktuvēm?" jautāja Džeks.

"Nē. Ieslēgsim viņus augšējā istabā, tāpat kā tu ieslēdzi Gāju šajā," ieteica Maiks un gandrīz sāka ķiķināt par savu spīdošo domu.

"Tad aiziet!" teica Džeks, tikko valdīdams satraukumu. Zēni atkal metās augšā pa kāpnēm uz augšējo istabu. Viņi piesardzīgi ieskatījās pa spraugu.

Vīri bija istabā un acīmredzot gatavojās iet prom, jo tagad viņiem visiem bija mugurā brīvi krītošie tērpi ar kapucēm. Džeks saprata — vai nu viņi tūlīt jāieslēdz, vai arī viņi tūlīt nāks laukā. Viņš aizcirta durvis un taustījās pēc atslēgas.

Atslēgas nebija! No iekšpuses atskanēja dusmīgi saucieni, un Džeks saķēra Maiku aiz rokas. "Jāpaslēpjas! Atslēgas nav!"

Viņš rāva Maiku augšā pa kāpnēm, kas veda uz jumtu, kad durvis atsprāga vaļā un pa tām iznāca kāds vīrs, kas tērpā ar kapuci izskatījās ļoti savāds.

"Kas tad nu?" sauca vīrs. "Kas ākstās pie durvīm? Tas esi tu, Gaj?"

Viņam aiz muguras atskanēja murmināšana, un viņu pagrūda uz priekšu. "Protams, Gajs. Kurš tad cits? Kāpēc viņš vēl ir šeit? Iesim viņam pakaļ un redzēsim, kas viņam lēcies."

Un viss pūlis sāka plūst lejā pa kāpnēm, pat nenojaušot, ka mazliet augstāk uz akmens pakāpieniem stāv divi pārbiedēti zēni.

Vīri sacēla lielu troksni, rībinādami lejā pa kāpnēm, — tādu, ka pat tad, ja Gajs sauktu, kad viņi ies gar aizslēgto guļamistabu, viņu neviens nesadzirdētu. Taču zēni, kas viņiem piesardzīgi sekoja, skaidri dzirdēja viņa saucienus un plati smaidīja.

Viri norībināja līdz torņa apakšai un apstājās. "Šeit viņa nav. Būs aizgājis caur torni," viens teica. "Tas būs bijis vējš, kas aizcirta augšējās istabas durvis. Mēs nu gan laikam esam nobiedēti, ka tā uzvedāmies!"

Cits vīrs izņēma lielu atslēgu un ielika torņa durvīs. Viņš tās atslēdza un iegāja mazajā kvadrātveida istabā. Pārējie viņam sekoja.

Pēkšņi viens no vīriem iesaucās: "Es aizmirsu piezīmes dzīvojamā istabā. Aiziešu pakal un pēc tam panākšu jūs. Iedod atslēgu. Es aizslēgšu torņa durvis aiz sevis, kad būšu paņēmis piezīmes."

Viņam iedeva atslēgu. Džeks ar Maiku, cik vien klusu spēdami, atkal metās augšā pa trepēm. Ja tas vīrs nāk uz augšējo istabu, viņus var pieķert, ja viņi laikus nepazudīs no ceļa.

Virs lēnām un smagi kāpa augšā pa kāpnēm. Viņš nebija dzirdējis zēnu soļus. Viņi aizšāvās garām dzīvojamās istabas durvīm un, drebot aiz satraukuma, apstājās uz augšējiem pakāpieniem.

Vīrs iegāja istabā un iededzināja kabatas lukturīti. Zēni dzirdēja, ka viņš izvelk atvilktni.

"Iesim lejā," Džeks negaidot nočukstēja. "Mums ir iespēja tikt laukā 110 torņa, kamēr viņš to aizslēgs, un paskatīties, uz kurieni viņš iet. Uz raktuvēm jābūt slepenai ejai, kā jau mēs domājām."

Zēni klusi noskrēja lejā pa kāpnēm līdz pašai apakšai, izgāja pa augstajām, šaurajām torņa durvīm un, pieplakuši pie kumodes sāniem, gaidīja.

Drīz viņi saklausīja soļus, vīrs atkal kāpa lejā. Viņš izspraucās pa durvīm, apgaismodams ceļu ar kabatas lukturīti, aizcirta tās un rūpīgi aizslēdza. Zēni vēroja, elpu aizturējuši. Ko viņš iesāks?

Vīrs aizgāja uz mazās kvadrātveida istabas vienu malu, pataustījās aiz lādes un kaut ko parāva. Liels akmens pašā istabas vidū bez trokšņa nogrima zemē, tik klusi, it kā būtu ieeļļots. Zēni, acis nenovērsuši, skatījās uz kabatas lukturīša apgaismoto atvērumu grīdā. Viņi nudien bija pārsteigti. Bērni bija gājuši pāri šim akmenim neskaitāmas reizes.

Vīrs pienāca pie atvēruma, apsēdās uz malas un piesardzīgi ieslīdēja iekšā. Viņš pazuda. Pēc mirkļa zēni iznāca no paslēptuves un ieslēdza kabatas lukturīti. Un tieši tad, kad tas iedegās, viņi ieraudzīja, ka akmens lēnām un klusi atgriežas savā vietā!

"Tu tikai paskaties!" teica Džeks. "Man liekas, ka mēs redzam savādu sapni, Maik. Ko tagad darīsim?"

"Sekosim tam vīram!" Maiks tūlīt atsaucās. Džeks pašūpoja galvu. "Pārāk bīstami," viņš teica. "Es jau labprāt, bet mēs varam apmaldīties pazemē, mēģinot atrast eju, pa kuru aizgāja virs. Viņš jau būs prom. Es zinu, ko mēs darīsim!"

"Ko?" jautāja Maiks.

"Palīdzi uzstumt kādu no smagajām lādēm uz akmens, kas kustas augšā un lejā," atbildēja Džeks. "Tad neviens vairs netiks ārā. Viņi būs slazdā! Ja nolaidīs akmeni, viņi tik un tā netiks laukā, tāpēc ka tam virsū būs lāde. Nu viņi būs dimbā!"

Un abi zēni uzvilka vienu no lielākajām lādēm tieši uz akmens, kas sedza slepeno eju, un apmierināti skatījās viens uz otru.

"Mēs esam ieslēguši Gāju torņa guļamistabā, un pārējiem ir aizsprostota izeja, ja vien viņi nesadomā iziet pa laukakmeņu sienu, kuru mēs atradām raktuvēs, un tikt augšā pa šahtu. Es gan varu derēt, ka to viņi nedarīs." Maiks līksmi berzēja rokas.

"Ko darīsim tagad?" jautāja Džeks. "Iesim gulēt? Visi ir lamatās, mēs varētu atpūsties. Izstāstīsim visu no rīta Dimijai un Renijam. Viņiem tas nu gan būs pārsteigums! Un citiem arī! Ejam."

"Cerams, ka las nebūs bijis sapnis," teica Maiks. "Taisnību sakot, šī bija viena no dēkainākajām naktīm, kāda mums bijusi."

AIZRAUJOŠAS BEIGAS

Nākamajā rītā, kad visi jau sen bija pamodušies, Maiks un Džeks joprojām saldi gulēja. Viņus uzmodināja Pols.

Viņš ieskrēja zēnu istabā. "Klau! Kas notika vakarnakt? Jūs atradāt slepeno eju, bet mani neuzmodinājāt. Tā vēl ir vaļā. Klau!"

Izdzirdējušas satraucošos jaunumus, viņam pievienojās meitenes. Maiks ar Džeku abi pamodās un pielēca sēdus. Džeks uzreiz atcerējās iepriekšējās nakts notikumus un satraukts ieknieba Maikam.

"Klau, Maik! Interesanti, kā klājas mūsu gūstekņiem?"

Maikam uzreiz atausa atmiņā viss notikušais, un viņš plati pasmaidīja. Ak kungs! Kas tā bija par naksniņu! Tad Pols un meitenes sāka klaigāt — viņi gribēja zināt visu par slepenajām durvīm, vai zēni ir devušies pa slepeno eju un kas tad noticis?

Viņi neticēja savām ausīm, kad zēni sāka stāstīt. Viņi klausījās tik plati ieplestām acīm, ka likās — tās tūlīt izsprāgs no pieres. Ari visi vīri dzīvo tornī! Un Gajs uzzinājis par vērtīgo vielu, lai kas tā arī būtu, un licis vīriem to raktuvēs iegūt, bet pats turējis vislielākajā slepenībā.

"Un tu saki, ka viņš ir ieslēgts torņa guļamistabā!" Nora iespiedzās. "Kā tev tas ienāca prātā? Un visi vīri ieslodzīti pazeme! Ātri! Sameklēsim Dimiju un Reniju!"

Dimija gaidīja, kad bērni nāks brokastīs, un pārsteigta ieraudzīja visus piecus kāpjam lejā tik satrauktus. "Dimij! Dimij! Klausies, ko uzzinājuši Džeks ar Maiku!" sauca Nora.

"Es atvedīšu Reniju," Pols teica. "Viņam arī tas jādzird." Pols metās prom un pēc mirkļa atgriezās kopā ar milzīgo beronieti, kurš izskatījās ļoti pārsteigts par pēkšņo izsaukumu.

Pat brokastis aizmirsās, kad bērni sāka savu stāstu. Dimija klausījās, gandrīz zaudējusi valodu aiz pārsteiguma. Arī Renijs klausījās, reizi pa reizei palocīdams lielo galvu, un, izdzirdējis, kā Gajs tika ieslēgts torņa gulamaistabā, sāka nevaldāmi skaļi smieties.

Taču izdzirdējis, ka abi zēni nosprostojuši ar smagu lādi ieeju pazemes tunelī, kas ved uz raktuvēm, sāka smieties vēl vairāk. Tad viņš kļuva nopietns.

"Man nevajadzētu smieties," viņš it kā atvainojās Dimi jai, kas izskatījās loti nopietna. "Mums draudēja briesmas — lielas biesmas. Tas ir skaidrs. Tagad man ir skaidrs daudz kas no tā, par ko agrāk lauzīju galvu."

"Man arī," Dimija atturīgi teica. "Šķiet, ka bērni labi tikuši galā bez mūsu palīdzības, bet es domāju, ka tagad jāsauc policija, Renij."

"Jā," piekrita Renijs. "Tas ir nopietni. Jāziņo lordam Mēnesim. Viņam jālido atpakaļ no Amerikas vai kur nu viņš ir."

"Es labāk izsaukšu Brimingas kundzi un Lotsas jaunkundzes," teica Dimija. "Esmu pārliecināta, ka viņas visu zina."

Protams, viņas zināja. Dimijas un Renija priekšā stāvēja trīs nobiedētas sievietes un atbildēja uz stingrajiem jautājumiem.

Brimingas kundze rūgti raudāja un nespēja nomierināties. Abas viņas garās māsas bija nobijušās, taču Edija Lotsa izturējās izaicinoši.

"Nevainojiet manu māsu, Brimingas kundzi," viņa teica. "Viņa nekad nav gribējusi, lai dēls tā rīkojas. Es gan viņu atbalstīju. Viņš ir gudrs! Viņš noteikti būs viens no izcilākajiem zinātniekiem pasaulē. Viņš būs…"

"Nebūs," pārtrauca Dimija. "Viņš rīkojās nepareizi. Tās nav viņa raktuves, un viņam nebija tiesību vest šurp cilvēkus un ļaut viņiem dzīvot tornī. Ko teiks lords Mēness, kad uzzinās?"

Brimingas kundze iešņukstējās vēl skaļāk. Bērniem kļuva viņas žēl. Edija Lotsa skaļi turpināja: "Lords Mēness nekad neatbrauks. Viņš neizmanto ne savu pili, ne raktuves. Kāpēc lai to nedarītu mans māsasdēls?"

"Muļķīgas runas," Dimija teica. "Vai jūs nesaprotat, ka jums būs nopietnas nepatikšanas?"

"Man liekas, ka visas dīvainības izstrādājāt jūs trijatā," ierunājās Džeks. "Lēkājošās grāmatas, trinkšķēšana un viss pārējais. Jūs gribējāt mūs aizbiedēt, vai ne?"

"Jā," atteica Edija Lotsa joprojām izaicinošā balsī. "Tikai to darīju es viena pati. Manas māsas neko nedarīja. To izgudroja mans māsasdēls Gajs. Viņš ir ģēnijs, es jums teikšu. Un viņš parādīja, kā tas jādara. Ieejas durvis veras vaļā pašas no sevis — ar stiepļu palīdzību. Un lecošās grāmatas… Bibliotēkā, aiz grāmatplauktiem, ir šaura eja. Gajs izurba aiz viena plaukta mazus caurumiņus; kad es iegāju ejā, es varēju iebāzt pirkstu caurumā, pagrūst grāmatu, un tā nokrita uz grīdas."

"Ļoti vienkārši," teica Džeks. "Mēs nemeklējām mazus caurumiņus plaukta aizmugurē. Un trinkšķēšana? Kā instrumenti pie sienas to varēja izdarīt?"

"Tie to nedarīja," atbildēja Edija Lotsa, izskatīdamās loti lepna. "Skurstenī ir kāda mehāniska ierīce. Kad tā darbojas, rodas divi trokšņi ar vienādu laika atstarpi."

"Ak kungs! Tad tāpēc mēs nevarējām saprast, kas tos rada. Pat tad, kad durvis bija aizslēgtas," teica Maiks. "Un zvērojošās acis lorda Mēness portretā?"

"Krāsas kārta uz audekla noskrāpēta ļoti plāna, tad acis atkal uzkrāsotas, un katrā aci izdurts caurums," atbildēja Edija Lotsa. "Un aiz katras acs ir lampiņa, kuru var ieslēgt ārpus istabas. Es gaidīju ārpusē, kamēr jūs bijāt iekšā, un te ieslēdzu, te izslēdzu gaismu. Bet šņākšanu radīja plēšas. To visu izdomāja mans māsasdēls."

"Un vai jūs apgriezāt istabas kājām gaisā un saplēsāt vāzes?" jautāja Dimija, iejaukdamās šajā neparastajā sarunā.

"Es darīju visu," Edi ja lepni atteica. "Arī gleznu šūpoju es. To izkārtoja Gajs." Viņas garā māsa nokāra galvu, un Brimingas kundze, salauztu sirdi, turpināja šņukstēt. Taču Edija bija lepna un priecīga. Viņa bi ja palīdzējusi mīļotajam māsasdēlam, un nekas cits viņu neinteresēja!

"Kāda vilšanās! Visam ir pamatots izskaidrojums!" teica Pegija. "Taču — ak, vai! — citi cilvēki droši vien tika pamatīgi izbiedēti."

"Daži —jā," atteica Edija, un bērni iedomājās vīru, kurš bibliotēkā meklēja vecas grāmatas. Cik apmierinātas droši vien bija māsas, kad viņš izplatīja pasaciņu par dīvainajiem notikumiem!

Likās, ka brokastis neviens negrib. Dimija atlaida visas trīs pārvaldnieces un sāka liet tēju. Renijs pievienojās pārējiem un, apskāvis Polu, apsēdās pie galda. Likās, viņš domā, ka Pols

izbēdzis no lielām briesmām un tagad jāsargā katru mīļu mirkli.

Kādu laiku visi atturīgi sarunājās. "Man liekas, ka tev, Renij, jābrauc un jāziņo policijai," teica Dimija. "Nedomāju, ka Viņa Majestātei Beronijas karalienei būtu jāmaina nodoms braukt šurp, bet mums jānokārto šī lieta pirms viņas ierašanās."

"Jā, piemēram, Gajam vajadzēs iznākt no guļamistabas," Nora teica.

Renijs piecēlās, lai ietu. Bērni ēda ļoti maz, viņi bija pārāk satraukti un pārāk kāri uz runāšanu. Viņi vēroja ceļu, gaidīdami, kad Renijs atvedīs policiju, un satrūkās, izdzirdējuši automašīnas taures skaņas, kas ziņoja, ka viņš ir atgriezies.

Pēc tam viss notika ļoti strauji. Renijs bija izstāstījis policijā gandrīz visu neparasto stāstu. Divus vīrus norīkoja atvest no torņa guļamistabas Gāju. Viņi viegli atmūķēja torņa durvis un uzkāpa pa akmens kāpnēm, iepriekš saņēmuši no Džeka guļamistabas atslēgu. Drīz vien ļoti izspūrušo Gāju iegrūda policijas mašīnā — dusmīgu, pārsteigtu un apmulsušu.

Viņa raudošajai mātei un abām krustmātēm nelāva ar viņu runāt. Viņas pagaidām lika mierā. Viņu likteni izlems lords Mēness, kurš tika izsaukts no Amerikas un būs pilī rītdien. Viņš jau lidoja šurp, ārkārtīgi pārsteigts par visu, ko policisti ziņoja pa telefonu.

Raktuvju strādniekus drīz vien savāca speciālā policijas vienība. Džekam un Maikam atļāva sekot policistiem pa slepeno eju līdz raktuvēm, iepriekš gan bija jāapsola, ka viņi ne soli neatkāpsies no Renija. Polam par lielām dusmām, viņam Renijs neļāva nākt.

Smago lādi nostūma no akmens lūkas. Maiks aizgāja uz istabas malu un pataustījās aiz tās lādes, pie kuras bija pienācis vīrs. Zēns atrada dzelzs stieni, kas mazliet izcēlās no sienas. Viņš to parāva, un — raugi! — akmens istabas vidū noslīdēja uz leju un atvēra ieeju pazemē.

Viņi devās lejā. Pazemes eja nebija nekāda patīkamā — gandrīz vicaur šaura un zema, un no griestiem pilēja ūdens. Tā veda pakalna dzīlēs, mezdama līkumus. Renijs domāja, ka agrāk tā bijusi pazemes upes gultne, kas izžuvusi un pārvērtusies par tuneli.

Beidzot viņi nonāca raktuvēs, un eja acumirklī kļuva sausa un augsta. Drīz vien zēni atradās mazā ejā netālu no vietas, kur bija redzējuši brīnišķīgo, rūcošo ugunskuru. Tas bija tieši pretī laukakmeņu sienai, aiz kuras viņi bija vērojuši savādo skatu.

Visi vīri pārsteigti un satraukti bija sapulcējušies galvenajā alā. Viņi bija atgriezušies pie aizbarikādētajām durvīm un mēģinājuši tikt atpakaļ tornī. Taču, atklājuši, ka eju sedz smaga lāde, neuzdrošinājās to bīdīt nost. Taisnību sakot, vi- ņieni nebija ne jausmas, kas tas ir! Viņi atkal aizvēra slepenās ejas durvis un atgriezās raktuvēs.

Ieraudzījuši cilvēkus formas tērpos, raktuvju strādnieki, kas savā savādajā apģērbā ar kapuci izskatījās ļoti dīvaini, sāka kurnēt. Ieraudzījis viņus, Renijs pat nobijās.

Šo mirkli vīri bija gaidījuši kopš tā brīža, kad atrada ejas durvis aizbarikādētas. Viņi bija pārliecināti, ka tas ir Gaja roku darbs, un bija gatavi atklāt visu, lai viņš neizietu cauri sveikā. Un, tikai izstāstījuši policistiem visu līdz pēdējam sīkumam, viņi uzzināja, ka arī Gajs bijis gūsteknis un visu nakti nosēdējis ieslēgts torņa guļamistabā.

"Ja tikai viņi būtu zinājuši, ka varēja izmukt pa šejieni," Džeks teica, rādīdams uz laukakmeņu sienu pretējā alas pusē. "Viņi varēja izsist caurumu sienā un aizmukt pa šahtu. Mēs to zinājām, bet viņi ne."

"Nedomājiet vairs par to, bērni," plati smaidot, teica gara auguma policists. "Turieties aiz sava sarkanbārdainā drauga muguras, mums jūsu palīdzība vairs nav vajadzīga."

Gūstekņus policijas automašīnā aizveda prom. Renijs ar Dimiju atviegloti uzelpoja. Ak Dievs! Nelabi metās, iedomājoties visus tos noslēpumus, kas bija Mēness pilī.

"Es domāju tā — brauksim ar automašīnu uz Bolingblovu pusdienās," izdvesusi neiedomājami smagu nopūtu, Dimija teica. "Varu derēt, ka šodien Brimingas kundze un viņas māsas nevarēs sagādāt pusdienas."

"Jā, brauksim," kāri atsaucās Nora. "Varēsim izstāstīt viesmīlei, ka viņai bijusi taisnība. Mēness pilī bijuši savādi notikumi un skaņas. Brauksim gan."

"Tu viņai neteiksi ne pušplēsta vārda," sacīja Dimija. "Viņai gar to nav nekādas daļas. Mēs negribam, lai pa pilsētu sāk klīst runas — pārspīlētas un izkropļotas. Tām nekad nebūs gala."

"Dimij, nāc un apskati torni," Džeks lūdzās.

"Nē, paldies," Dimija stingri atteica. "Tam šausmīgajam tornim man šodien spēka nepietiks, kaut gan es gribētu redzēt skatu no augšas."

"Mana mamma taču atbrauks, vai ne?" Pols satraukts jautāja. "Tu viņu neatrunāji, vai nc, Dimij?"

"Gluži otrādi," atbildēja Dimija. "Šorīt es 110 viņas saņēmu vēstuli, kuru visu šo uztraukumu dēļ biju piemirsusi. Tavi brāļi ir atkal uz kājām un visi būs klāt jau rīt! Ko teiksiet?"

"Satriecoši!" Maiks atsaucās. "Šī dēka ir galā, un, ja viņi vēl kavētos, mums būtu garlaicīgi. Tagad vairs gandrīz nemaz nav jāgaida. Kas var būt vēl labāk?"

"Mēs atklājām visus noslēpumus tieši laikā," teica Džeks. "Nu, vai mēs neesam gudrinieki, Dimij?"

Dimija neteica, ka tā ir. Viņa iesmejas un pabužināja Džekam matus. TRINKŠ!

"Ak Dievs! Tikai nesakiet, ka tā šausmīgā trinkšķēšana turpināsies!" iesaucās Dimija. "Es to neizturēšu!"

TRANKŠ!

Bērni vai plīsa aiz smiekliem. Džeks apgāja apkārt L veida istabas izliekumam un, ieskatījies skurstenī, apgaismoja to no iekšpuses.

Tad viņš pacēla roku un izrāva savādu ierīci, kas bija veidota no metāla, atsperēm un sīkiem āmuriņiem.

"Re, kur ir," viņš teica un nolika to uz galda. "Pats "trinkš-trankš". Viens no Mēness pils neparastajiem noslēpumiem."

"Lai dzīvo Mēness pils!" sauca Nora. "Un lai dzīvo visi tās noslēpumi! "Trinkš-trankš" un pārējie."

"Trinkš-trankš" ierīce izdeva savādu troksni. Likās, ka tās mehānisms gatavojas apstāties. Viens no āmuriņiem lēnām pacēlās un uzsita uz metāla plāksnītes.

TRANKŠ!

"Cauri ir," teica Džeks. "Cauri — tāpat kā šis piedzīvojums. Bet tā bija KOLOSĀLA IZPRIECA!"

SIA "NorJik". KcJiSIrāujus apl. Nr. 2 - (1792.

Uzmanību, Noslēpumu loterija sakas!

Sveiks, Noslēpumu sērijas 5 grāmatu un 4 kuponu īpašnieki

NU IR PIENĀCIS LAIKS RĪKOTIES! Izgriez četrās dažādās Enidas Blaitones Noslēpumu sērijas grāmatās publicētos kuponus un nosūti uz izdevniecību Nordik. Uz aploksnes raksti:

Noslēpumu loterijai

izdevniecībā "Nordik" Daugavgrīvas ielā 36 - 9, Rīga, LV 1007

Visas aploksnes tiks sanumurētas to saņemšanas secībā un piedalīsies loterijā. Būs vairākas lielās noslēpumu balvas un daudzas, daudzas mazas balviņas - katram loterijas dalībniekam! Tukšā nepaliks neviens! 4 grāmatu kuponu iesūtīšanas termiņš - 1998. gada

25. oktobris (pasta zīmogs). Ņem vērā - viltojumi (kopēti un citādi pavairoti kuponi) - netiks atzīti par derīgiem!

nordik

Neaizmirsti uz aploksnes norādīt savu vārdu, uzvārdu, vecumu un adresi, kā arī grāmatnīcu, kurā visbiežāk iegriezies. Vēlams arī tālruņa numurs.

Derīgs ir tikai no grāmatas izgriezts kupons!

Uz tikšanos, tavs nordik! /O

Balvas būs pārsteigumu pilnas, kā visa Noslēpumu sērija. Lielo balvu izlozi rādīs TV, par to stāstīs Latvijas Radio raidījums Raibā Otrdiena, uzvarētāju vārdi tiks publicēti avīzēs "Mana" un "Laba". Nopērc 5 grāmatiņas, izgriez 4 kuponus, 9 piedalies izlozē!

Content

Blaitone Enida Noslēpumainā pils

MĀJĀS NO SKOLAS

PILS MEKLĒJUMI

MĒNESS PILS

PILI

NEPATĪKAMS VĪRS

IECERES

KAS NOGĀJA GREIZI

ATKAL PILS

IEKĀRTOŠANĀS PILĪ

SAVĀDS NOTIKUMS

ATKAL TRINKŠ-TRANKŠ!

INTERESANTS ATKLĀJUMS

DŽEKS UZZINA MILZUM DAUDZ JAUNUMU

VISS IR ĻOTI SAVĀDI

PAMESTAIS CIEMATS

NIEZE UN LECOŠAS GRĀMATAS!

AIZRAUJOŠA KARTES LASĪŠANA

NAKTS VIDU

KUR IR SLEPENĀS DURVIS?

SAVĀDĀS NAKTS GAITAS

ĪSTS PIEDZĪVOJUMU LAIKS

AIZRAUJOŠAS BEIGAS