Blaitone Enida

Noslēpumainā sala

Enida Blaitone

NOSLĒPUMAINĀ SALA

.

PIEDZĪVOJUMI SĀKAS

Maiks, Pegija un Nora sēdēja pļavā un sarunājās. Viņi bija ļoti nelaimīgi. Nora aizgūtnēm raudāja. Tā sēžot, viņi izdzirdēja klusu saucienu: "Ei!"

"Tas ir Džeks," teica Maiks. "Noslauki asaras, Nora. Džeks tevi uzmundrinās."

Zēns dieba gar dzīvžogu un, pieskrējis pie bērniem, apsēdās blakus. Seja viņam bija brūna kā rieksts, un gaiši zilās acis draiski mirdzēja.

"Sveiki!" viņš teica. "Nora, kas noticis? Atkal raudi?"

"Jā," slaucīdama asaras, atbildēja Nora. "Tante Herieta man šorīt sešreiz iesita, tāpēc ka es slikti izmazgāju aizkarus. Skaties."

Nora parādīja sarkanas sitienu pēdas uz rokas.

"Nejauki," teica Džeks.

"Ja tētis un mamma būtu te, viņi nepieļautu, ka mums tā klājas," ierunājās Maiks. "Es vairs neticu, ka viņi atgriezīsies."

"Cik ilgi viņi ir prom?" jautāja Džeks.

"Nu jau vairāk nekā divus gadus," atbildēja Maiks. "Tētis uzbūvēja jaunu lidmašīnu un devās pārlidojumā uz Austrāliju. Mamma brauca līdzi, viņai ari patika lidot. Viņi gandrīz nonāca galā… Un pazuda."

"Tante Herieta un tēvocis Henrijs domā, ka viņi nekad neatgriezīsies," teica Nora un atsāka raudāt. "Citādi viņi pret mums tā neizturētos."

"Pietiek. Nora," teica Pegi ja. "Tev piesarks acis. Nākamreiz es mazgāšu (avā vietā."

Džeks apskāva Noru. Šī meitene viņam patika vislabāk. Kaut gan Nora bija Maika dvīņumāsa^ viņa bija mazāka par brāli. Viņai bija sīka sejiņa un ap galvu viļņojās melnu cirtu mākonis. Maiks bija pavisam līdzīgs māsai, tikai lielāks. Pegijai bija gaiši mati, un viņa bija gadu vecāka par dvīņiem. Neviens nezināja, cik vecs ir Džeks. To nezināja arī viņš pats. Zēns dzīvoja pie vectēva pussagruvušā lauku mājā un strādāja kā pieaugušais, kaut gan nebi ja daudz lielāks par Maiku.

Džeks bija iepazinies ar bērniem, kad tie kārtējo reizi klaiņoja pa pļavām. Viņš prata ķert trušus. Un zivis upē. Un zināja, kur aug labākie rieksti un ogas. Bērni domāja, ka viņš zina visu, pat to, kā sauc putnus, kuri lido pāri dzīvžogam, un ar ko atšķiras zalktis no odzes.

Džeks vienmēr staigāja noskrandis, taču bērni tam nepievērsa uzmanību. Kājas viņam bija basas un kazenāju noskrambātas. Viņš nekad nesūrojās, nekad nečinkstēja. Viņš tikai par visu jokoja un bi ja labs draugs trim nelaimīgajiem bērniem.

"Kad tante Herieta nosprieda, ka mamma un tētis neatgriezīsies, viņa kļuva neciešama," teica Nora.

"Un tēvocis Henrijs arī," piebilda Maiks. "Mēs vairs neejam skolā, un man no rīta līdz vakaram jāpalīdz tēvocim tīrumā. Man nekas nav pretī, taču man ļoti nepatīk, ka tante Herieta izturas pret abām meitenēm tik slikti. Viņas nav nemaz tik lielas, bet tante liek viņas pie visiem mājas darbiem."

"Es mazgāju pilnīgi visu," teica Nora. "Es neko neteiktu, ja tās būtu mazākas drēbes, bet palagi ir lik lieli un smagi."

"Un es taisu ēst," teica Pegija. "Vakar es piededzināju kēksu, tāpēc ka krāsns bija pārāk karsta. Tante Herieta aizsūtīja mani uz visu dienu gulēt gultā un nedeva neko ēst."

"Es iekāpu pa logu un iedevu viņai mazliet maizes un siera," teica Maiks. "Tēvocis mani pieķēra 1111 sapurināja tik stipri, ka es nevarēju nostāvēt. Man vajadzēja iet gulēt bez vakariņām, un brokastīs es dabūju tikai mazu maizes gabaliņu."

"Mums mēnešiem nav pirktas jaunas drēbes," teica Pegija. "Manas kurpes izskatās šausmīgi. Un es nezinu, kas būs, kad pienāks ziema, — vecie mēteļi nevienam no mums vairs neder."

"Tad jums klājas daudz ļaunāk nekā man," teica Džeks. "Man nekad nav bijis skaistu drēbju vai mantu, un tāpēc es pēc tām neilgojos. Turpretī jums bija viss, bet tagad nav nekā. Pat tēva un mātes, kam lūgt palīdzību."

"Tu atceries savus vecākus, Džek?" jautāja Maiks. "Vai tu vienmēr esi dzīvojis pie vectēva?"

"Es atceros tikai viņu," atbildēja Džeks. "Viņš teica, ka braukšot dzīvot pie manas tantes. Tad es palikšu pavisam viens. Mani viņa negribēs pieņemt."

"Džek! Ko tu iesāksi?" jautāja Nora.

"Es nepazudīšu," atbildēja Džeks. "Svarīgākais ir tas, kas būs ar jums trim. Es nespēju noskatīties, cik nelaimīgi jūs esat. Kaut mēs varētu aizbēgt!"

"Mūs tūlīt noķers un atvedīs atpakaļ," drūmi novilka Maiks. "Es zinu. Esmu lasījis avīzēs par zēniem un meitenēm, kuri aizbēguši no mājām. Policija viņus vienmēr atrod un atved atpakaļ. Ja vien es zinātu tādu vietu, kur mūs nekad neatrastu, es aizbēgtu. Un ņemtu līdzi abas meitenes. Nevaru noskatīties, kā tante Herieta viņas ieplaukā un izkal- pina."

"Klausieties!" Džeks pēkšņi teica tik dedzīgi, ka visi trīs bērni vienlaikus pagriezās pret viņu. "Vai apsolāt, ka neteiksiet nevienam ne pušplēsta vārda, ja es-jufhs atklāšu ļoti svarīgu noslēpumu?"

"Jā, Džek. Solām," visi trīs teica kā vienā balsī.

"Vari mums ticēt," piezīmēja Maiks.

"Zinu, ka varu," teica Džeks. "Klausieties. Es zinu vietiņu, kur, ja mēs aizbēgtu, mūs neviens neatrastu."

"Kur tas ir, Džek?" bērni sajūsmināti sauca.

"Es jums šovakar parādīšu," pieceldamies teica Džeks. "Astoņos, kad būsiet visu izdarījuši, nāciet uz ezeru. Es jūs tur gaidīšu. Nu gan man jāiet, citādi vectēvs sadusmosies un ieslēgs mani istabā. Tad es šodien vairs laukā netikšu."

"Alā, Džek," teica Nora, kas tagad jutās daudz labāk. "Līdz vakaram."

Džeks aizskrēja, un trīs bērni lēnām devās atpakaļ uz tēvoča Henrija mājām. Pusdienas bija apēstas pļavā, un nu vajadzēja atgriezties pie darba. Norai bija jāgludina kaudze drēbju, un Pegijai jātīra virtuve. Vistuve bija liela, ar akmens grīdu, un Pegija zināja, ka būs jāstrādā līdz vakariņu laikam un — ak, vai! — cik nogurusi viņa tad jutīsies. Meitene zināja, ka tante Herieta visu laiku bārsies.

"Man jātīra kūts," Maiks teica meitenēm, "bet uz vakariņām es atnākšu, un pēc tam mēs uzzināsim Džeka noslēpumu."

Bērni ķērās katrs pie sava darba un visu laiku sajūsmināti domāja par vakaru. Kāds ir Džeka noslēpums? Kur atrodas vieta, kuru viņš minēja? Vai tiešām viņi varētu aizbēgi?

Visi bērni dabūja bārienu, jo tik aizrautīgi domāja par vakaru, ka nespēja izdarīt pa prātam ne tantei I Icrietai, ne tēvocim Henrijam. Nora saņēņia vēl paris sitienu, un Pegija dabūja tik bargu rājienu, ka rūgti raudāja savā priekšautā. Viņai lika vēlreiz noberzt virtuves grīdu, un viņa nokavēja vakariņas.

Tēvocis Henrijs uzkliedza Maikam par to, ka viņš bija izbēris kūtī kukurūzu. Mazais zēns neko neteica, tikai nolēma, ka, ja vien varēs, viņš noteikti aizbēgs un paņems līdzi abas meitenes.

"Norai un Pegijai jāiet skolā, jāvalkā skaistas drēbes, kas viņām der, un jāaicina uz tēju draugi," Maiks pie sevis noteica. "Tāda dzīve nav domāta viņām. Viņas ir tantes Herietas kalpones, kurām smagi jāstrādā. Turklāt viņām neko nemaksā."

Vakariņas — maizi un sieru — bērni ēda pilnīgā klusumā. Viņi baidījās ierunāties, lai tante un tēvocis nesāktu kliegt. Kad vakariņas bija apēstas, Maiks uzrunāja tanti.

"Vai mēs drīkstam pastaigāties pirms gulētiešanas?" viņš jautāja.

"Nē, nedrīkstat," griezīgi atcirta tante Herieta. "Jūs visi iesiet gulēt. Rīt ir smaga diena, un es gribu, lai jūs celtos agri."

Bērni nobijušies paskatījās cits citā. Un tomēr viņiem vajadzēja paklausīt. Viņi uzkāpa augšā lielajā guļamistabā, kurā gulēja visi trīs. Maiks — mazā gultiņā kaktā aiz aizslietņa, bet abas meitenes lielākā gultā.

"Man liekas, ka tante Herieta un tēvocis Henrijs šovakar kaut kur ies. Tāpēc viņi grib, lai mēs agri ejam gulēt," teica Maiks. "Ja tā būs, mēs izlavīsi- mies no mājas un aizskriesim uz ezeru pie Džeka."

"Tad neizģērbsimies," teica Nora. "Palīdīsim zem segām ar visām drēbēm, lai mums nevajadzētu lieki kavēties."

Bērni uzmanīgi klausījās. Viņi dzirdēja, kā aizveras ārdurvis. Maiks izlēca no gultas un izskrēja priekšējā istabā. No turienes varēja saskatīt taciņu, kas ved uz vārtiņiem. Viņš redzēja, ka pa to goda drēbēs aiziet tēvocis un tante.

Maiks atskrēja pie meitenēm. "Nogaidīsim piecas minūtes," viņš teica, "un iesim."

Bērni klusēdami gaidīja. Tad viņi nozagās lejā pa trepēm, i/.lavijas pa sētas durvīm un, ko kājas nes, drāzās uz ezeru. Tur viņus gaidīja Džeks.

"Sveiks, Džek," teica Maiks. "Beidzot mēs esam klāt. Mūs aizsūtīja gulēt, bet, kad tante ar tēvoci aizgāja, mēs aizbēgām, lai satiktu tevi."

"Kāds ir tavs lielais noslēpums, Džek?" jautāja Nora. "Mēs degam aiz nepacietības."

"Klausieties," teica Džeks. "Jūs jau zināt, cik liels ir šis ezers, vai ne? Tā krasti ir neapdzīvoti, tikai divās vielās ir dažas lauku mājas un vasarnīcas. Bet es zinu mazu saliņu, tālu uz dienvidiem, par kuru nezina nevieivs. Tā ir jauka sala un var kļūl par labāko paslēptuvi pasaulē."

Trīs bērni klausījās, aiz brīnumiem plati ieples- lam acīm. Sala lielā ezerā! Kaut viņi tiešām varētu tur aizbraukt un noslēpties, un dzīvot vieni, bez nejaukās tantes un onkuļa, kas viņus sit, bar un augu dienu liek smagi strādāt!

"Vai jums pietiks spēka, lai aizietu līdz vietai, no kurienes var saskatīt salu?" jautāja Džeks. 'Tis to atklāju pavisam nejauši. Mežs tur aug līdz pat ūdens malai, un tas ir tik biezs, ka diez vai tur kāds spēris kaļu. Tāpēc manu salu neviens nevar ieraudzīt."

"Džek! Džek! Aizved mūs apskatīt šo noslēpumaino salu," lūdzās Nora. "Mēs iesim. Mēs visi esam noguruši, un tomēr mums jāiet, jāredz šī noslēpumainā sala."

"Nu, tad ejam," teica Džeks. Viņam bija patīkami redzēt, cik sajūsmināti ir pārējie. "Nāciet man līdzi. Te ir labs ceļš."

Baskājainais zēns veda trīs bērnus pāri pļavām uz mežu. Viņš spraucās cauri biezoknim kā trusītis. Beidzot koki kļuva retāki un atdeva vietu parastam mežam, ko savukārt nomainīja cits mežs, taču tajā koki auga tik biezi kā mūris.

Un tomēr Džeks gāja uz priekšu. Viņš zināja ceļu. Viņš veda bērnus neapstājoties, līdz beidzot starp kokiem pavīdēja ūdens. Viņi atkal bija pie ezera. Ezeru klāja migla. Saule jau sen bija norietējusi, un bērni ar pūlēm varēja kaut ko saskatīt.

Džeks lauzās caur kokiem, kas auga līdz pat ūdens malai. Tur viņš apstājās un, ne vārda neteicis, kaut ko rādīja. Bērni klusējot sanāca ap viņu.

"Mana noslēpumainā sala," teica Džeks.

Jā, tur tā bija! Likās, ka mazā saliņa šūpojas ezera tumšajos ūdeņos. To klāja koki, bet salas vidū pacēlās kalns. Tā bija noslēpumaina sala — vientuļa un skaista. Bērni stāvēja un skatījās. Viņi jau mīlēja šo salu un ilgojās tur nokļūt. Tā izskatījās tik noslēpumaina — gandrīz vai apburta.

"Nu," Džeks beidzot novilka. "Ko teiksiet? Bēgsim uz noslēpumaino salu?"

"Jā!" bērni čukstēja. "Bēgsim!"

SATRAUCOŠA DIENA

Visu nākamo dienu trīs bērni domāja tikai par Džeka noslēpumaino salu. Vai tiešām viņi varētu uz turieni aizbēgt un noslēpties? Vai varētu tur dzīvot? Kur viņi ņemtu pārtiku? Kas notiktu, ja meklētāji dotos uz salu? Vai viņi tiktu atrasti? Bērni fantazēja, domāja un iztēlojās nākotni. Ak, šī satraucošā noslēpumainā sala! Tā likās tik maģiska un skaista. Kaut viņi varētu tur nokļūt, prom no sitieniem un lamām!

Tikko bērniem radās iespēja visiem satikties, viņi sāka runāt par salu.

"Maik, mums jābēg!" uzstāja Nora.

"Maik, teiksim Džekam, ka bēgsim," piebalsoja Pegija.

Maiks pakasīja melno, cirtaino galvu. Viņš jutās pieaudzis un norūpējies. Viņš ļoti gribēja bēgt prom, bet vai tiešām viņi trīs varēs izturēt tik mežonīgu dzīvi? Viņiem nebūs gultu, varbūt pat piemērota ēdiena. Un ja 11u kāds no viņiem saslimst? Tas viss jāņem vērā. Taču, ja dzīve kļūs nepanesama, viņi vienmēr varēs atgriezties.

"Bēgsim," teica Maiks. "Apspriedīsimies ar Dže- ku. Viņš labāk zinās."

U11 vakarā, kad viņi satikās ar Džeku, visi četri izdomāja, ko darīt. Bērnu sejas piesarka aiz sajūsmas, acis mirdzēja. Piedzīvojums! īsts piedzīvo- jums, gandrīz kā Robinsonam Krūzo— viņi dzīvos vieni paši uz neapdzīvotas salas!

"Viss rūpīgi jāpārdomā," teica Džeks. "Jāpatur prātā, ka mēs nedrīkstēsim atgriezties, citādi mūs noķers."

"Vai mēs nevarētu vispirms aizbraukt uz salu un palūkoties, kā tur izskatās?" jautāja Nora. "Es tik ļoti gribu to redzēt."

"Labi," atbildēja Džeks. "Svētdien dosimies turp."

"Kā?" jautāja Maiks. "Peldēsim?"

"Nē," teica Džeks. "Man ir veca laiva. Tā bija pamesta viļņu varā, un tai bija lemts sašķīst pret krastu, bet es to atradu un salaboju. Tā vēl laiž iekšā ūdeni, bet mēs varam ūdeni izsmelt. Es jūs aizvedīšu uz salu ar šo laivu."

Bērni nepacietīgi gaidīja svētdienu. Svētdienās viņiem lika izpildīt noteiktus darbus, taču pusdienas parasti atļāva ēst pļavā.

Bija jūnijs. Dienas garas un saulainas. Dārzā bija papilnam zirņu, cūku pupu, ērkšķogu un gatavu ķiršu. Bērni ielavījās dārzā, sarāva tik daudz zirņu, cik varēja atrast, un izrāva divas lielas salātu galviņas. Tante Herieta deva tik maz ēst, ka viņiem ar to nepietika. Maiks teica, ka tā neesot zagšana. Ja tante Herieta viņus barotu tā, kā viņi, smagi strādājot, ir pelnījuši, viņiem pienāktos daudz vairāk. Bērni ņēma tikai to, ko bija pelnījuši. Viņi sadalīja kukuli maizes, mazliet sviesta, dažas šķēles šķiņķa, pupas un salātus. Maiks izrāva arī dažus burkānus. Viņš apgalvoja, ka kopā ar šķiņķi tie būšot īpaši gardi.

Bērni steidzās, lai satiktu Džeku. Viņš gaidīja ūdens malā ar somu pār muguru. Tajā bija viņa pusdienas. Džeks parādīja dažus sarkanus ķiršus un apaļu kēksu.

"To man iedeva misis Leina par to, ka es vakar izkaplēju viņas dārzu," viņš teica. "Mums būs labas pusdienas."

"Kur ir laiva, Džek?" jautāja Nora.

"Pagaidiet. Gan redzēsiet." Džeks atbildēja. "Es savus noslēpumus visiem nerādu. Par manu laivu zināt tikai jūs."

Džeks, karstās jūnija saules apspīdēts, devās uz priekšu, un trīs bērni sekoja viņam. Zēns tuvojās ūdensmalai un, kaut gan bērni ar acīm rūpīgi meklēja laivu, viņi to neredzēja, kamēr Džeks nebija apstājies un parādījis.

"Redzat to lielo alksni, kas noliecies pār ūdeni?" viņš jautāja. "Mana laiva ir zem tā. Laba slēptuve, vai ne?"

Maika acis iemirdzējās. Viņam patika laivas, un viņš cerēja, ka Džeks ļaus arī viņam mazliet paairēt. Bērni izvilka laivu no biezās lapotnes apakšas. Tā lnja diezgan liela laiva, tikai ļoti, ļoti veca. Tajā bija daudz ūdens, un Džeks lika visus pie darba — smelt lo laukā. Laivā bija pāris vecu airu, un Džeks tos iestiprināja, kur vajadzīgs.

"Leciet iekšā," viņš teica. "Mums tālu jābrauc. Maik, vai tu nevarētu ņemt vienu airi?"

Protams, Maiks varēja. Abi zēni airēja laivu pāri ezeram. Saule nežēlīgi cepināja, taču ik pa brīdim uzpūta viegls vējiņš. Drīz vien bērni ieraudzīja tālumā salu. Viņi to pazina pēc mazā uzkalna, kas pacēlās salas vidū.

Naktī, kad bērni ieraudzīja salu pirmo reizi, tā jau likās tik noslēpumaina, bet tagad, karstas jūnija dienas vieglajā dūmakā, izskatījās vēl neparastāka. Piebraukuši tuvāk, bērni atviegloti ieraudzīja vītolus, kas liecās pāri ūdens malai, un izdzirdēja griezīgu irbes kliedzienu. Tikai koki. putni un sīki dzīvnieciņi! Kas par noslēpumainu salu! Tā piederēs tikai viņiem, un te viņi dzīvos un spēlēsies!

"Tur ir tāda kā piestātne," teica Džeks un sāka airēt laivu pretī slīpam liedagam. Viņš izvilka to smiltīs, un bērni, izlēkuši krastā, paraudzījās apkārt. Izrādījās, ka piestātne ir mazs dabīgs līcis — kā radīts piknikam —, taču atpūtnieki te nebija kāju spēruši! Tikai šur tur smiltīs vientuļi stiepās ūdra pēdas, un tām pāri muka irbes. Šai mazajā liedagā nekad nav bijusi iekurta uguns, lai uzvārītu ūdeni. Te nemētājās ne vecas apelsīnu mizas, ne sarūsējušas konservu bundžas. Tā bija neskarta vieta.

"Atstāsim mantas te un aplūkosim apkārtni," teica Maiks, kurš dega nepacietībā drīzāk apskatīt salu. Tagad tā likās ļoti liela.

"Labi," teica Džeks un nolika zemē somu.

"Ejam," Maiks uzrunāja meitenes. "Sākas liels piedzīvojums."

Bērni pameta mazo līci un devās uz priekšu caur biezi saaugušajiem kokiem. Sākumā viņiem ceļā gadījās vītoli, alkšņi, lazdas un plūškoki, bet, kad bērni sāka kāpt kalnā, kas slējās tieši aiz līča, parādījās sudrabbalti bērzi un ozoli. Kalns bija diezgan stāvs, un no tā varēja pārredzēt visu ezeru.

"Klau! Ja mēs te dzīvosim, šis kalns būs ļoti laba vieta, lai novērotu ienaidnieku!" sajūsmināts teica Maiks. "No šejienes var redzēt visu apkārtni."

"Jā," novilka Džeks. "Mums nevarētu uzbrukt negaidīti."

"Mums jābrauc šurp. Jābrauc, jābrauc!" sauca Nora. "Ai, skaties, Pegij! Truši! Tie nemaz nebai- ilii.s, un tā žubīte gandrīz uzsēdās man uz rokas. Kāpēc viņi nebaidās, Maik?"

"Laikam tāpēc, ka nav redzējuši cilvēkus," mi- 110ja Maiks. "Un kas ir otrā kalna pusē, Džek? Vai ai/iesim tur?"

"Otrā kalna pusē ir alas," teica Džeks. "Es vēl neesmu tās pētījis. Tur būtu laba paslēptuve, ja kā- dam ienāktu prātā mūs te meklēt."

Bērni sāka kāpt lejā pa otru kalna pusi. Tur auga ubulenes, virši un ērgļpapardes. Džeks norādīja uz lielu alu kalna nogāzē. Šai karstajā laikā tā izskaties tumša un mitra.

"Tagad mums nav laika tur iet," teica Džeks. " I aču šī ala būtu vienreizīgi laba noliktava, vai ne? i iii lietas būtu drošībā un sausumā."

Nokāpuši mazliet zemāk, bērni izdzirdēja bur- bu|ošanu.

"Kas tas?" apstājusies jautāja Pegija.

"Skatieties! Tas ir mazs avotiņš!" iesaucās Maiks. "Džek! Tā būs mūsu ūdens krātuve! Odens te ir tik auksts, cik vien var būt, un tik dzidrs kā kristāls."

"Garšo ari labi," teica Džeks. "Es to dzēru, kad biju te iepriekšējā reizē. Tālāk šajā avotā ietek vēl \ iens avots un veidojas strautiņs."

Kalna pakājē auga biezs mežs. Klajumus sedza lieli kazenāju krūmi. Džeks rādija uz tiem.

"Rudeni tur būs melleņu ka biezs," viņš teica. "Un ja jūs redzētu, cik te ir riekstu! Es zinu vēl vienu vietu, saulainā nogāzē. Tur avenes var lasīt riekšavām!"

"Parādi!" lūdza Maiks, bet Džeks atbildēja, ka

neesot laika. Turklāt avenes vēl nav nogatavojušās.

"Sala ir ļoti liela, to nevar apskatīt vienā dienā," teica Džeks. "Jūs esat redzējuši tās lielāko daļu — šo lielo kalnu ar alām, avotus, biezo mežu, aiz tā ir pļava ar augstu zāli, un tālāk ezers. Tā ir brīnišķīga vieta!"

"Džek, kur mēs uz šīs salas dzīvosim?" jautāja Pegija, kam gribējās, lai viss būtu skaidrs.

"Uzbūvēsim koka māju," teica Džeks. "Es protu. Tajā mēs dzīvosim vasarā, bet ziemā sameklēsim kādu alu."

Bērni līksmi skatījās cits uz citu. Pašu būvēta koka māja, un vēl ala! Viņiem nu gan ir veicies aitādu draugu kā Džeks, kuram ir laiva un noslēpumaina sala!

Izsalkuši un laimīgi bērni devās atpakaļ uz mazo līci. Tur viņi apsēdās un ēda maizi un šķiņķi, burkānus un zirņus, ķiršus un salātus. Un kūku. Viņiem likās, ka tas ir jaukākais mielasts viņu dzīvē. Pie viņiem atsoļoja maza irbīte. Tā izskatījās pārsteigta, ieraudzījusi savās mājās tik daudz cilvēku. Taču prom neskrēja. Tā tipināja apkārt, mezdama skatienus uz salātu pārpalikumu, un skalā balsī sauca: "Fuluk, fuluk!"

"Ja es varētu vienmēr, vienmēr, vienmēr dzīvot uz šīs noslēpumainās salas un nekad neizaugt liela, es būtu pilnīgi apmierināta," teica Nora.

"Mums būs labi arī tad, |a padzīvosim te tikai mazliet," teica Džeks. "Nu, kad brauksim šurp?"

"Ko lai ņem līdzi?" jautāja Maiks.

"Tagad mums nekas daudz nav vajadzīgs," atbildēja Džeks. "Naktij mēs varam uztaisīt mīkstas gultas no viršiem un ērgjpapardēm, bet emaljētās krūzes, šķīvji un naži gan derētu. Es atvedīšu cirvi un ļoti asu galdnieka nazi. Tie noderēs, kad celsim māju. Jā! Lai iekurtu uguni, vajadzīgi sērkociņi. Mums vajadzēs gatavot ēst. Un vēl es paņemšu makšķerauklu."-

Jo vairāk bērni runāja par nākotni, jo lielāka bija viņu sajūsma. Beidzot viņi bija vienojušies, ko ņemt līdzi. Viņi norunāja, ka mantas paslēps caurā kokā pie ezera un, kad pienāks laiks, aiznesis tās uz laivu un dosies uz noslēpumaino salu, kur uzcels māju.

"Cepešpanna arī noderēs," teica Nora.

"Un kastroļi," piebilda Pegija, "un tējkanna. Ak, , cik tas būs jauki! Tagad man vienalga, cik bieži mani pļaukās vai bārs. Hs augām dienām domāšu par šo satraucošo plānu."

"Labāk norunāsim bēgšanas dienu," minēja I )žeks. "Varbūt pēc nedēļas? Svētdiena būtu piemērota, tad mūs nemeklēs līdz pat tumsai."

"Jā! Pēc nedēļas!" visi sauca. "Ak, cik mēs būsim laimīgi!"

"Nu mums jābrauc mājās," ejot uz laivu, teica Džeks. "Maik, ja gribi, vari airēt, bet es smelšu laukā ūdeni. Kāpiet iekšā, meitenes."

"Klausos, kapteini!" dziedāja bērni, sajūsmināti par tādu vadoni kā Džeks. Tā viņi vakara krēslā peldēja pāri ezeram. Kas notiks nākamajā svētdienā?

BĒGŠANA

Visu nākamo nedēļu trīs bērni rīkojās, kā norunājuši. Tante Herieta un tēvocis Henrijs nesaprata, kas bērniem lēcies. Likās, ka rājieni uz viņiem neatstāj nekādu iespaidu. Pat Nora uzņēma sitienus bez asarām. Viņa jutās tik laimīga, iedomājoties noslēpumaino salu, ka spēja valdīt asaras.

Bērni aiznesa visas savas drēbes uz cauro koku pie ezera. Maiks atnesa četras emaljētās krūzes un divus šķīvjus. Nora nočiepa vecu tējkannu, ko tante Herieta bija ielikusi bufetē. Viņa neiedrošinājās ņemt vienu no tējkannām, kuras stāvēja uz plīts. Pegija ielika caurajā kokā pannu un katlu. Viņai vajadzēja izturēt bargu rājienu, kad tante nevarēja atrast pazudušos traukus.

Ari Džeks paņēma pannu, tad vēl cirvi un ļoti asu nazi. Viņš paķēra līdzi arī dažus nelielus nažus, dakšiņas un karotes — pārējie bērni neuzdrošinājās tos nest. Viņu mājā galda piederumu bija tikai tik daudz, ka pietika viņiem un tantei ar tēvoci, un viņi priecājās, ka Džeks ir atradis un atnesis nažus, dakšiņas un karotes.

"Vai jūs varētu sadabūt tukšas konservu bundžas, kur glabāt produktus?" jautāja Džeks. "Es mēģināšu dabūt cukuru un citus produktus. Tie mums būs vajadzīgi. Nesen vectēvs man iedeva mazliet naudas, un es šo to nopirku."

"Jā, es sameklēšu tukšas bundžas," atbildēja Maiks. "Tēvocim šķūnī to ir daudz. Es tās izmazgāšu un izslauclšu. Un vai tu, Džek, varētu atnest m i kociņus? Tante atstāj tikai vienu kastīti, un ilgam laikam ar to nepietiks."

"Man ir maza lupa," teica Džeks un parādīja to pārējiem. "Skatieties, kas notiek, ja es vadu saules starus uz to papīra gabaliņu. Tas sadeg, un vienā mirklī mums ir uguns!"

"Labi," teica Maiks. "To mēs izmantosim saulainajās dienās un taupīsim sērkociņus."

"Es atnesīšu savu rokdarbu groziņu. Varbūt mums vajadzēs kaut ko šūt," teica Pegija.

"Un man ir kaste ar dažādām naglām un vecs atmirs," piebilda Maiks. "Es to atradu šķūnī."

"Mums veicas," Džeks plati pasmaidīja. "Mums labi klāsies!"

"Kaut drīzāk būtu svētdiena!" nopūtās Nora.

"Es atnesīšu mūsu spēļu kārtis, ludo un domino," teica Pegija. "Reizēm mums gribēsies kaut ko u/spēlēt. Un grāmatas?"

"Laba doma!" iesaucās Maiks. "Jā, grāmatas un papīru ari! Kādreiz mums ļoti gribēsies mierīgi palasīt."

Drīz vien caurais koks pie ezera bija pilns ar visdīvainākajām mantām. Nepagāja ne diena, lai šī kolekcija nepapildinātos. Vienu dienu tas bija dēlis. < itu — pilns kartupeļu maiss. Vēl citu — vecs, skrandains pleds. Nudien brīnums, ka kokā visam pietika vietas!

Beidzot pienāca svētdiena. Bērni pamodās daudz agrāk par tēvoci un tanti. Viņi izlavījās dārzā un pielasīja grozu ar zirņiem, izvilka sešas salātu gal- v iņas, piemeta tik daudz nogatavojušos cūku pupu, cik vien varēja saraut, pievienoja burkānu buntīti, dažus redīsus, un, iebāzuši rokas vistas perēklī, atrada sešas tikko izdētas olas.

Nora iezagās mājā un devās uz pieliekamo. Ko viņa varētu paņemt, lai tante Herieta to šorīt neievērotu? Tēju? Jā! Kārbiņu ar kakao no augšējā plaukta. Rozīņu paciņu un kārbiņu ar rīsiem. Lielu maizes klaipu un dažas kūciņas no cepumu kastes! Mazā meitene sabāza visu grozā un steidzās ārā pie pārējiem. Jau ilgi pirms tam, kad modās tante Herieta, viss bija droši noglabāts caurajā kokā.

Pegijai diez ko nepatika čiept no pieliekamā, bet! Maiks teica, ka viņi vairs neapgrūtināšot tanti un tēvoci, un tāpēc varētu paņemt dažus sīkumus.

Bērni pēdējo reizi atgriezās mājās, uz brokastīm. Pegija taisīja ēst un cerēja, ka tante neievēros, ka pazudusi viņas garā dzelzs pavārnīca. Vēl viņa cerēja, ka tante neiedomāsies meklēt pieliekamajā sveci. Pegija zināja, ka Maiks paņēmis visas sveces un vecu tēvoča lukturi.

Bērni brokastoja klusēdami.

Tante Herieta viņus vēroja. "Jūs droši vien domājat, ka pusdienosiet pļavā," viņa teica. "Nekā nebija! Jūs, Pegija un Nora, paliksiet un ravēsiet] dārzu. Gan jau tēvocis Henrijs atradīs darbu arī Maikam. Kāds paņēmis 110 cepumu kārbas kūkas, tāpēc jūs visu dienu paliksiet mājās."

Visiem trim bērniem pamira sirds. Tieši šodien! Kad meitenes palika virtuvē vienas un mazgāja traukus, logā parādījās Maika galva.

"Meitenes, pie pirmās izdevības lavieties uz

i /em," viņš teica. "Gaidiet mani tur. Es nekavēšos!"

Pegijai un Norai kļuva vieglāk ap sirdi. Tātad lumēr viņi bēgs! Nomazgājušas vēl dažus traukus, viņas pamanīja, ka tante kāpj augšā pa trepēm.

"Viņa uzgāja, lai izraudzītos tēvocim svētdienas uzvalku un kreklu," čukstēja Nora. "Ātri! Tagad vai nekad. Mēs varam izslīdēt pa sētas durvīm."

Pegija pieskrēja pie bufetes, uz kuras stāvēja virtuves skapis, un izņēma garu ziepju gabalu. "Mēs pavisam aizmirsām ziepes!" viņa teica. "Mums tās noderēs. Es laikus atcerējos."

Nora skatījās apkārt, vai arī viņa neatradīs, ko paņemt. Te viņa ieraudzīja uz virtuves skapja lielu gabalu margarīna un paķēra to.

"Noderēs cepšanai," viņa teica. "Nāc, Pegij, mēs nedrīkstam zaudēt laiku."

Meitenes izdrāzās pa sētas durvīm un metās pa taciņu uz pļavu pusi. Piecās minūtēs viņas aizskrēja lulz caurajam kokam, kur no mājas vairs nebija iedzarnas. Džeks vēl nebija atnācis. Meitenes nezi- naja, cik ilgi kavēsies Maiks. Viņam tik veikli neies!

Taču Maikam bija savs plāns. Pagaidījis, kamēr tante atklāj, ka meitenes pazudušas, viņš iegāja virtuvē.

"Kas noticis, tante Herieta?" viņš jautāja izlikdamies, ka viņu pārsteigusi tantes dusmīgā seja un balss.

"Kur pazudušas tās abas skuķes?" kliedza tante.

"Varbūt aizgājušas apģērbties vai ko citu," teica Maiks. "Vai gribai, lai es viņas sameklēju?"

"Jā, un pasaki, ka es viņas pamatīgi iepļaukāšu par to, ka aizbēgušas, pametot darbu nepabeigtu," nikni teica tante.

Maiks aizskrēja, uzsaukdams tēvocim, ka viņš pilda tantes uzdevumu. Tāpēc tēvocis Henrijs neko neteica un ļāva viņam iet. Maiks traucās pāri pļavām uz ezeru un tur satika meitenes. Bērni priecīgi apskāvās.

"Kur ir Džeks?" jautāja Maiks. "Viņš teica, ka nākšot, cik vien drīz varēšot."

"Re, kur viņš ir!" iekliedzās Nora; un tiešām, tur, pāri laukam, mādams viņiem ar roku, nāca Džeks. Viņš nesa smagu somu, kurā pēdējā brīdī bija iebāzis virvi, vecu lietusmēteli, divas grāmatas, dažas avīzes un vēl šo to. Viņa seja aiz sajūsmas staroja.

"Labi! Jūs esat klāt!" viņš sauca.

"Jā, bet mēs tik tikko izšmaucām," teica Nora un izstāstīja Džekam, kas bija noticis.

"Lai nu viens saka! Ceru, ka tāpēc tēvocis un tante nesāks jūs meklēt pārāk agri."

"Nē!" teica Maiks. "Viņi nolems mūs pamatīgi nopērt, kad mēs vakarā pārnāksim, bet mēs nenāksim. Viņi domās, ka mēs, kā parasti svētdienās, esam aizskrējusi uz pļavu."

"Mums vēl daudz kas jādara," nopietni teica Džeks. "Mūs gaida ne tikai prieks un sajūsma, bet arī darbs, un nu ķersimies pie tā. Vispirms izņemsim no caurā koka mantas un aiznesīsim tās uz laivu. Maik, izņem vieglākās mantas un padod meitenēm. Mēs ņemsim smagākās. Laikam vajadzēs nākt trīs, četras reizes, līdz koks būs tukšs."

Visi četri priecīgi devās uz laivu, katrs nesdams tik daudz mantu, cik varēja pastiept. Beidzot caurajā kokā nekas nebija palicis. Atgriezties vairs nevajadzēja.

"Es esmu tik priecīgs," teica Maiks. "Katru reizi, kad atgriezos pie caurā koka, man bija bail, ka dobumā būs paslēpusies tante un tēvocis un tūlīt lēks mums virsū."

"Nerunā tādas šausmas," teica Nora. "Mēs pametam tanti un tēvoci uz visiem laikiem."

Bērni iekāpa laivā un centās sakārtot mantas. Labi, ka laiva bija pietiekami liela, citādi visu uzreiz nevarētu aizvest. Iekams viņi nolika mantas laivas dibenā, bērniem vajadzēja izsmelt ļoti daudz ūdens. Laivai bija liela sūce, bet tikmēr, kamēr kāds ar konservu kārbu lēja laukā ūdeni, viss bija kārtībā.

"Nu?" novilka Džeks un pārlaida skatienu pār krastmalu, lai pārliecinātos, vai kaut kas nav aizmirsts. "Uz priekšu?"

"Klausos, kapteini!" pārējie trīs sauca. "Stum!"

Laivu atgrūda no krasta. Maiks un Džeks paņēma airus — laiva bija smaga, un, lai to iestumtu, vajadzēja divus cilvēkus. Tā lēni ieslīdēja dziļākos ūdeņos.

"Beidzot mēs esam ceļā!" priecīgā, bet klusā balsī teica Nora. Tā skanēja tik vāji, it kā meitene taisītos raudāt.

Neviens neatbildēja. Maiks un Džeks spēcīgi airēja, un laiva slīdēja aizvien tālāk un tālāk. Pegija smēla ūdeni, kas sūcās laivā, un domāja, kā tas ir — negulēt gultā. Kā tas ir — pamosties zem klajas debess, kad neviens neliek darīt to, to un to? Cik laimīga viņa jutās!

Līdz salai bija tālu. Saule cēlās augstāk. Piedzīvojumu meklētājiem kļuva aizvien kaislāk. Beidzot Nora pacēla roku un sajūsmā rādīja uz priekšu.

"Noslēpumu sala!" viņa iekliedzās. "Noslēpumu sala!"

Maiks un Džeks pārstāja airēt, un laiva lēnām slīdēja tālāk, bet četri bērni vēroja vientuļo saliņu, kura bija tik veikli paslēpusies ezera sirdī. Viņu sala! Tai nebija nosaukuma. Tā bija gluži vienkārši noslēpumu sala.

Maiks un Džeks atsāka airēt. Viņi piebrauca pie mazā līča, kuru slēpa vītoli. Džeks izlēca no laivas un pievilka to pie krasta. Ari pārējie izlēca un skatījās apkārt.

"Mēs esam klāt! Mēs esam klāt! Mēs esam klāt!" spiedza Nora, aiz prieka lēkādama un griezdamās riņķī. "Mēs aizbēgām! Mēs esam atbraukuši dzīvot uz šīs jaukās mazās, nomaļās salas!"

"Nāc palīgā, Nora," izrīkoja Džeks. "Mums vēl daudz kas jāpadara, kamēr nav iestājusies nakts."

Nora skrēja palīgā. Vajadzēja izkravāt mantas, un tas prasīja daudz pūļu. Pagaidām visu salika piekrastē zem vītoliem. Kad tas bija izdarīts, bērni bija nokarsuši, ļoti izsalkuši un izslāpuši.

"Kā gribas dzert!" novaidējās Maiks.

"Pegija, tu atceries ceļu uz avotu?" jautāja Džeks. "Atceries? Tad ej un piepildi tējkannu. Mums visiem vajag dzert un ēst."

Pegi ja uzsteidzās kalnā un pa otru pusi noskrēja lejā pie avota. Piepildījusi tējkannu, viņa atgriezās pie pārējiem. Tikmēr bērni bija izņēmuši emaljētās krūzes, no kurām varēja dzert. Maiks aizrautīgi meklēja kaut ko ēdamu. Viņš bija izņēmis maizes klaipu, dažus burkānus, kurus bērniem ļoti patika grauzt, katram pa siera gabaliņam un kēksu.

Kas tas bija par mielastu! Kā viņi smējās, ķiķināja un tērzēja! Tad viņi apgūlās saulē un aizvēra acis. Bērni bija noguruši no smagā darba. Cits pēc cita viņi iemiga.

Džeks pamodās pirmais. Viņš piecēlās sēdus. "Ei!" viņš sauca. "Tā neies! Mums jāsameklē laba naktsmītne un jāsagatavo guļvietas. Mums vēl tik daudz jādara! Visi žigli pie darba!"

Taču kuram gan gribējās strādāt tik jaukā vietā? Pegija un Nora ezerā nomazgāja krūzes un šķīvjus un nolika tos saulē apžūt. Zēni noglabāja krājumus un apsedza ar veco lietusmēteli, ja gadījumā sāktu līt. Rīt viņi sāks celt māju.

"Un tagad sameklēsim naktsmītni un uztaisīsim guļvietas," teica Džeks. "Vai tas nebūs vienreizīgi — pirmo reizi gulēt uz noslēpumu salas!"

PIRMĀ NAKTS UZ SALAS

"Kur būtu labāka vieta gulēšanai?" jautāja Pegija, apskatīdama mazo līci.

"Nu," novilka Džeks. "Vislabāk būtu gulēt zem kupliem kokiem, -—ja šonakt līs, tad mēs neizmirksim. Taču es šaubos, vai līs; laiks ir noskaidrojies."

"Tieši aiz līča ir divi lieli, kupli ozoli," norādīja Maiks. "Vai iesim tur?"

"Jā," teica Džeks. "Sameklē kazeņu vai irbuleņu krūmu, lai būtu aizvējš. Iesim paskatīsimies."

Bērni piegāja pie abiem lielajiem ozoliem. To zari liecās gandrīz līdz zemei. Apakšā auga mīkstu viršu puduri, tik atsperīgi kā matrači. Uz ziemeļiem pletās liela irbuleņu audze, bieza un ērkšķaina.

"Te varētu būt laba naktsmītne," teica Džeks. "Skatieties! Redzat to pleķīti, kuru gandrīz apņem irbulenes un klāj virši? Meitenes var gulēt tur, bet mēs gulēsim ārpus šīs mājīgās vietiņas un sargāsim viņas. Mums par labu patvērumu noderēs ozoli."

"Tas tiešām ir jauki! Jauki! Jauki!" sauca Nora un nodomāja, ka zaļā viršu guļamistaba ir vislabākā pasaulē. Meitene apgūlās viršos. "Mīkstāk nemaz nevar būt!" viņa teica. "Ak! Kaut kas brīnišķīgi smaržo. Kas tas ir?"

"Savvaļas timiāns," teica Džeks. "Skaties, pa vidu viršiem ir maza timiāna audze. To tu gulēdama varēsi ostīt, Nora."

"Kad būsim nogulējuši uz viršiem dažas stundas, tie vairs neliksies tik mīksti, Džek," teica Maiks. "Salauzīsim ērgļpapardes, labi?

"Labi," atbildēja Džeks. "Uzkāpsim kalnā. Tur ir daudz ērgļpaparžu un viršu. Saplūksim ērgļpapardes un noliksim tās saulē žāvēties. Virši nav jāžāvē. Saplūc labi daudz. Jo mīkstāks būs pagalvis, jo labāk gulēsim. Lai dzīvo zvaigžņota nakts un viršu gulta!"

Bērni salasīja pilnus klēpjus ērgļpaparžu un nolika saulē, lai tās savīst un izžūst. Viršus viņi aiznesa uz savu zaļo guļamistabu zem ozoliem un izklāja biezu kārtu. Tā izskatījās tik vilinoši mīksta! Biezie irbuleņu krūmi aizturēja vēju, un ozoli virs viņu galvām šūpoja zarus un, likās, čukstēja. Cik tas bija jauki!

"Nu, re! Mūsu guļamistabas gatavas," teica Džeks. "Tagad sameklēsim vietu, kur glabāt krājumus. Tālu no ūdens neiesim, mums vajag mazgāties un mazgāt traukus."

Bērni atkal juta izsalkumu. Viņi izņēma cepumu pārpalikumus, apēda maizi un piekoda zirņus, kurus ēzdami lobīja.

"Vai mēs vēl ēdīsim vakariņas?" jautāja Maiks.

"Mēs varētu izdzert pa tasei kakao un apēst gabaliņu mana kēksa," teica Džeks. "Jāsargās apēst visu, ko esam atveduši, citādi mums pietrūks produktu. Rīt es došos makšķerēt."

"Vai mēs rit sāksim būvēt māju?" jautāja Maiks, kurš dega nepacietībā uzzināt, kā Džeks to domā darīt.

"Jā," teica Džeks. "Jūs, meitenes, izmazgājiet krūzes, bet mēs ar Maiku sameklēsim labu paslēptuvi."

Meitenes nogāja pie ezera un nomazgāja traukus. Zēni klīda pa liedagu un beidzot smilšainā līča tālākajā stūrī atrada tādu paslēptuvi, kādu bija meklējuši.

Uz smilšainā krasta auga daži veci vītoli ar ļoti zemiem zariem. Zem lietus izskalotajām saknēm bija tāda kā sekla ala, kuru visgarām šķērsoja saknes.

"Skaties tik!" sajūsminājās Džeks. "Tieši tāda vieta vajadzīga noliktavai! Nora, Pegija, nāciet šurp! Skatieties!"

Meitenes skrēja pie viņiem. "Ak!" apmierināti iesaucās Pegija. "Mēs varam izmantot lielās saknes kā plauktus un likt uz tiem mūsu kārbas, krūzes un traukus. Tas taču ir īsts mazs pieliekamais!"

"Būtu labi, ja jūs, meitenes, atnestu no alas krājumus un glīti saliktu tos šeit," teica Džeks. "Mēs ar Maiku aiziesim uz tuvāko avotu un piepildīsim tējkannu. Jāpaskatās, vai tuvumā nav cita avota. Tas ir tālu — katru reizi jāiet pāri kalnam."

"Vai mēs arī drīkstam iet?" jautāja Pegija.

"Nē, jūs savediet visu kārtībā," atbildēja Džeks. "Nedrīkst kavēties. Nekad nevar zināt, kad sāks līt. Mēs taču negribam, lai mūsu krājumi sabojātos."

Atstājuši Pegiju un Noru glīti kārtojam kārbas, grozus un dažādus sīkumus koka sakņu pieliekamajā, abi zēni uzkāpa kalnā, kas slējās tūlīt aiz līča. Tad viņi izšķīrās un katrs devās meklēt avotu, un Maiks to atrada! Tas bija pavisam niecīgs. Avots šļācās 110 mazas klints apakšas un kā neliels ūdenskritums plūda lejup no kalna, šur tur pazuzdams viršos un zālē. Avotiņu varēja atrast pēc meldriem, kas auga gar tā malām.

"Es domāju, ka tas ietek ezerā," teica Maiks. "Tas ir ļoti mazs, bet, lai piepildītu tējkannu, lielāku nevajag. Tagad mums nebūs jāiet uz otru avotu, tas ir tālu. Ja ziemā mēs dzīvosim alā, mums vairāk noderēs otrais avots — tas ir tuvāk alai."

Zēni piepildīja tējkannu. Jūnija saules apspīdētajā kalna pakājē bija ļoti jauki. Sanēja bites un lidinājās tauriņi. Dziedāja putni, un no ezera skanēja divu vai triju irbju saucieni.

"Uzkāpsim kalnā un paskatīsimies, ko no turienes var redzēt," teica Džeks. Zēni devās tieši uz virsotni. Tuvumā nevienu nemanīja. Ezera ūdens bija rāms un dzidri zils. Neredzēja nevienu laivu. Varēja domāt, ka viņi ir vienīgie cilvēki pasaulē.

Zēni ar pilnu tējkannu nokāpa pie meitenēm. Nora un Pegija lepni rādīja sakārtotos krājumus. Lielās saknes viņas bija izmantojušas kā plauktus, bet uz alas grīdas bija salikušas saimniecībā noderīgas lietas —- Džeka cirvi un nazi, āmuru un naglas un tamlīdzīgas mantas.

"Te ir laba sausa vieta," teica Pegija. "Kā radīta pieliekamajam. Tā ir tik jauka un tuvu līcim. Džek, kur mēs celsim māju?"

Džeks aizveda meitenes un Maikli uz līča rietumu daļu, kur auga vītolu biezoknis. Zēns ar pūlēm izlauza ceļu un parādīja bērniem glītu klajumu audzes vidū.

"Te ir tā vieta," viņš teica. "Ja mēs uzcelsim māju, nevienam neienāks prātā, ka tā te ir. Vītoli aug tik strauji, ka tikai mēs vien zināsim, kā tiem izlauzties cauri."

Bērni līdz apnikumam runāja par māju. Tad viņi atgriezās mazajā liedagā, un Džeks ieteica iedzert kakao, apēst gabaliņu kēksa un iet gulēt.

Pēc vakariņām Džeks un Maiks iekūra uguni. Apkārt mētājās daudz sausu žagaru un ari palieli zari. Cik patīkami bija noskatīties liesmu dejā! Džeks nevarēja aizdedzināt ne papīrus, ne žagarus ar savu mazo lupu — saule vairs nebija tik spoža. Tā tuvojās rietumu apvārsnim. Džeks uzrāva sērkociņu un uzlika vārīties ūdeni.

"Rīt uztaisīsim no nūjām trijkāji un pakārsim tējkannu uz tā," viņš teica. "Tad ūdens uzvārīsies ātrāk."

Taču neviens nemanīja, cik lēni vārās ūdens. Viņi gulēja uz muguras smiltīs, skatījās vakara debesīs, klausījās malkas sprakšķēšanu un ieelpoja ugunskura dūmu un sausserža aromāta sajaukumu. Beidzot no tējkannas snīpja izšāvās tvaika strūkliņa, un tā sāka sīkt. Odens vārījās.

Nora uztaisīja kakao un, salējusi to krūzēs, visiem izdalīja. "Piena nav," viņa teica. "Toties ir mazliet cukura."

Bērni čāpstinādami ēda kēksu un dzēra kakao. Kaut gan bez piena, tas tomēr bija garšīgākais kakao, kādu viņi jebkad bija dzēruši!

"Man ļoti patīk skatīties uz uguni," teica Nora. "Džek, kāpēc tu to mīdi ar kājām?"

"Šonakt mūs var meklēt, un dūmu strūkliņa uz salas lieliski atklās mūsu slēptuvi. Tagad visi gulēt! Rīt mūs gaida smaga diena."

Pegija ātri izskaloja krūzes. Tad visi devās uz savu zaļo, viršiem izklāto guļamistabu. Saule jau bija norietējusi. Uz noslēpumu salas sāka biezēt krēsla.

"Mūsu pirmā nakts uz salas!" teica Maiks. Viņš stāvēja un raudzījās uz klusajiem ezera ūdeņiem. "Mēs esam pavisam vieni, pat bez jumta virs galvas, un tomēr es esmu tik laimīgs!"

"Es arī!" visi sauca. Meitenes devās uz savu zaļo istabu irbuleņu aizsegā un apgūlās tāpat ar visām drēbēm. Likās muļķīgi izģērbties, ja viņas guļ ārā. Maiks pasvieda veco, skrandaino pledu.

"Uzmetiet virsū," viņš teica. "Jums šonakt sals, jūs pirmo reizi gulēsiet ārā. Jums taču nav bail, vai ne?"

"Nē," atbildēja Pegija. "Jūs abi būsiet tuvumā, un no kā lai mēs galu galā baidītos?"

Viņas atgūlās mīkstajos viršos un uzrāva virsū veco pledu. Atsperīgie virši bi ja mīkstāki par veco, cieto gultu, kurā abas meitenes gulēja mājās. Meitenītes apskāvās, aizvēra acis un gandrīz tūlīt cieši aizmiga.

Turpretī zēni nevarēja tik ātri aizmigt. Viņi gulēja viršu gultā un ieklausījās nakts skaņās. Garām tipināja ezis, viņi dzirdēja tā kluso pukstēšanu. Redzēja sikspārņu baru šaudāmies virs galvas. Ieelpoja sausserža aromātu un smalko savvaļas timiāna smaržu. Ezeru ķauķis niedrēs dziedāja skaistu dziesmiņu, tam atbildēja cits.

"Vai tas ir melnais strazds?" jautāja Maiks.

"Nē, ezeru ķauķis" atbildēja Džeks. "Tiem dziesmiņa ir skaistāka nekā putniem, kuri dzied dienā. Klausies! Dzirdi pūces saucienus?"

"U-ū-u!" atskanēja gara, trīsuļojoša skaņa. "Ū-ū-ū!"

"Tā medī žurkas un citus grauzējus," teica Džeks. "Paskaties uz zvaigznēm, Maik!"

"Vai tās nešķiet ļoti tālu?" jautāja Maiks, skatīdamies sarkanīgajās nakts debesīs, kas bija kā nosētas ar tūkstošiem spilgtu zvaigžņu. "Cik tas ir jauki, ka tu izstāstīji par savu noslēpumaino salu un aizbēgi kopā ar mums."

"Nemaz nav jauki," atbildēja Džeks. "Es tā gribēju. Es daru tikai to, ko gribu. Es vienīgi ccru, ka mūs neatradīs un neaizvedīs atpakaļ. Es gādāšu, lai mūs neviens neatrastu. Man jau ir plāns!"

Taču Maiks neklausījās. Viņš bija aizvēris acis un aizmirsis par pūcēm un zvaigznēm. Viņš gulēja un sapņoja, kā viņi ar Džeku ceļ māju — jauku namiņu.

Arī Džeks aizmiga. Drīz vien truši, kas dzīvoja zem irbuleņu krūma, lēnām izlīda no migām un pārsteigti skatījās uz aizmigušajiem bērniem. Kas tie tādi?

Tā kā bērni nekustējās, truši kļuva drosmīgāki un, kā parasti, sāka draiskoties. Un pat tad, kad viens no tiem aizmirsies pārskrēja Maikam pār roku, zēns ir nepakustējās. Viņš gulēja ciešā miegā!

BĒRNI CEĻ MĀJU

Cik jauks bija pirmais rīts uz salas! Džeks pamodās pirmais. Uz koka blakus bērniem tik skali iedziedājās strazds, ka Džeks acumirklī pielēca kājās.

"Pielūko, ko dari!" dziedāja strazds. "Pielūko, ko dari!"

Džeks plati pasmaidīja. "Labrīt, Maik! Mosties! Saule jau pavisam augstu!"

Maiks pamodās un piecēlās sēdus. Sākumā viņš nespēja atcerēties, kur atrodas. Tad viņam seja iz- plūftla smaidā. Nu, protams — viņi bija vieni uz noslēpumainās salas! Vai nav vienreizīgi?

"Pegij! Nora! Celieties!" viņš iesaucās. Meitenes pamodās un strauji uzslējās sēdus. Kur viņas ir? Kas tā par zaļu gultu? Ak, vai! Nu. protams, tā ir viņu viršu gulta uz noslēpumainās salas!

Drīz vien visi četri bija gatavi jaunai dienai. Džeks lika viņiem noģērbties 1111 ienirt ezerā. Tas bija pasakaini, kaut gan sākumā ūdens likās auksts. Kad bērni bija noslaucījušics ar vecu maisu — dvieļu viņiem nebija —, viņi sajuta briesmīgu izsalkumu. Bet Džeks jau rīkojās. Viņš bija iemetis ezerā makšķeri un, kamēr pārējie mazgājās, pludiņš vairākkārt noraustījās. Nepagāja necik ilgs laiks, un Džeks lepni nolika līča smiltīs četras foreles un sāka rosīties, lai iekurtu uguni un tās uzceptu.

Maiks aizgāja pēc ūdens, lai uzvārītu tēju. Pegija • izņēma no maisa dažus lielus kartupeļus un ar visu mizu iemeta tos gandrīz tieši ugunī. Džeks atrada pannu un ielika tajā mazu piciņu margarīna, lai uzceptu zivis, kuras viņš bija veikli notīrījis.

"Ko mēs bez tevis darītu?" vērodams Džeku, teica Maiks. "Jēziņ! Kā es notiesāšu brokastis!"

Brokastis notiesāja visi. Tēja bez piena nebija tik garda. "Žēl, ka nav, kur ņemt pienu," teica Džeks.

"Baidos, ka mums ta piclruks. Un tagad nomazgāsim traukus, noliksim visu nost un sāksim celt mā- ju!"

Lielā sajūsmā trauki tika nomazgati un nolikti vietā. Tad Džeks devās cauri biezajai vītolu audzei un nonāca pie mazā klajumiņa koku vidū.

"Klausieties, kā es domāju celt māju," viņš teica. "Redzat tos zemos vītolus — vienu tur, vienu tur, divus tur un divus tur? Ja mēs uzkāpsim tajos un nolieksim augšējos zarus, klajuma vidū tie saskarsies, un mēs tos varēsim sasiet. Tā būs jumta pamatne. Es nocirtīšu dažus jaunus vītolus un izmantošu to stumbrus un resnos zarus sienām. Mēs varam iedzīt stumbrus un zarus zemē starp sešiem vītoliem, kuru galotnes sasiesim, un šķirbas aiztaisīt ar mazākiem zariem. Un ja mēs aizbāzīsim stūrus un plaisas ar ērgļpapardēm un viršiem, mums būs liela, glīta māja ar lielisku jumtu, kas izturēs gan vēju, gan lietu. Ko teiksiet?"

Pārēji bērni klausījās pavērtām mutēm. Tas izklausījās pārāk skaisti, lai varētu ticēt. Vai tiešām tas ir tik vienkārši?

"Džek, vai to var izdarīt?" jautāja Maiks. "Izklausās jau labi — tie koki ir tieši tik tālu cits no cita, lai iznāktu laba, liela māja, un to augšējie zari noteikti pārklāsies."

"Sākam! Sākam!" kā vienmēr nepacietīga, lēkādama sauca Nora.

"Es uzkāpšu pirmajā vītolā un ar savu svaru noliekšu galotni," teica Džeks. "Jums jāsaķer zari un jātur tie tik ilgi, kamēr es noslīdēšu zemē. Tad es uzkāpšu otrā kokā un atkal noliekšu zarus. Kad būs sasieti abu koku zari, es kāpšu trešajā kokā. Tikko visu noliekto koku augšējie zari pārklāsies, mēs no- cirtīsim garas vītolu maikstes un sasiesim kopā mūsu jumtu. Es parādīšu, kā tas jādara."

Džeks iešūpojās un uzlēca uz maza vītoliņa. Tas bija pavisam jauns kociņš ar tievu stumbru — toties tam bija garu, skaistu zaru vainags, kas viegli liecās zem Džeka svara. Zēns to nospieda lejā, un meitenes ar Maiku veikli satvēra tā zarus. Kamēr viņi turēja, Džeks noslīdēja lejā un uzkāpa citā kokā. Tur viņš atkārtoja to pašu — lieca lokanos zarus tik ilgi, līdz tie sasniedza un pārklāja iepriekš noliektos zarus.

"Sien kopā, Maik!" sauca Džeks. "Pegij, atnes to virvi, ko es atvedu līdzi!"

Pegija aizdrāzās, ka nokūpēja vien. Drīz viņa atgriezās ar virvi. Maiks to pārmeta abu koku zariem un cieši sasēja kopā.

"Jau izskatās pēc jumta!" sajūsmināti sauca Nora. "Es gribu apsēsties apakšā."

Viņa apsēdās zem vītolu zaru jumta, bet Džeks uzsauca: "Celies, Nora! Nāc palīgā! Es esmu jau trešajā kokā. Skaties, zem mana svara liecas zari! Ķer tos un turi!"

Nora un Pegija saķēra zarus un cifši turēja tos. Tie sasniedza un pārklāja pārējos zarus. Drīz Maiks steidzīgi sēja ari šos zarus.

Un tā visu rītu. Līdz pusdienlaikam visi seši koki bija rūpīgi noliekti. Džeks parādīja Maikam un meitenēm, kā jāsavij zari, lai tie turētos kopā necaurlaidīgā jumtā. "Ja koki tā paliks, tiem arī turpmāk augs lapas, un .mums būs biezs jumts," teica Džeks. "Un kaut gan mūsu mājai vēl nav sienu. mums ir labs jumts, zem kura paslēpties lietus laikā!"

"Man gribas ēst," teica Nora. "Es esmu tik izsalkusi, ka varētu apēst gliemezi!"

"Izņem četras olas. Uztaisīsim kopā ar kartupeļiem," teica Džeks. "Olas uzvārīsim pannā. Mums ir daudz kartupeļu. Kad uzvārīsies olas, iemetīsim ūdenī dažus kartupeļus, un kad tie būs gatavi, samīcīsim. Pārmaiņas pēc būs labi. Pagrauzīsim burkānus un ieēdīsim ķiršus."

"Mums nu gan ir dīvaini ēdieni." iedama pēc pannas un olām, bilda Pegija, "bet man patīk. Nāc, Nora, palīdzi man nomizot kartupeļus, kamēr vārās olas. Un tu. Maik, atnes ūdeni, labi? Mums nepietiks."

Drīz vien jautri sprēgāja liesmas un pannā vārījās olas. Meitenes mizoja kartupeļus, bet Džeks mazgāja burkānus. Viņš atnesa ari ūdeni, ko padzerties, jo visi bija ļoti izslāpuši.

"Būtu labi, ja tu arī vakariņām noķertu kādu zivi, Džek," teica Pegija. "Es ceru, ka tā mēs ietaupīsim krājumus. Man liekas, mēs ļoti daudz ēdam."

"Es par to domāju," skatīdamies, kā vārās kartupeļi, teica Džeks. "Šķiet, ka laiku pa laikam man vajadzēs aizbraukt uz krastu un sadabūt ēdamo. Es to varu dabūt vectēva mājā. Tīrumā ir daudz kartupeļu, un 110 kūts vienmēr var nočiept kādu olu. Dažas vistas ir manas. Un govs arī ir mana. Vectēvs man to uzdāvināja, kad tā vēl bija telīte."

"Kaut mums būtu vistas un govs! iesaucās Pegija. "Tad mums būtu papilnam piena un daudz olu."

"Kā mēs dabūtu šurp vistas un govi?" iesmējās Maiks. "Džekam taisnība, nekaitētu šad tad aizbraukt uz krastu. Braukt varētu naktī. Ceļu viņš zina, un atgrieztos pirms rītausmas."

"Tas tomēr ir bīstami," teica Pegija. "Un ja nu viņu pieķer? Mēs bez Džeka netiktu galā."

Bērni kāri ēda pusdienas. Vēl nekad olas un kartupeļi viņiem nebija likušies tik gardi. Saule cepināja. Labāku laiku nevarēja vēlēties. Paēdusi Nora apgūlās smiltīs un aizvēra acis. Viņu pārņēma laiskums 1111 miegs.

Te Džeks iebakstīja viņai ar kāju. "Nemaz nedomā gulēt, Nora," viņš teica. "Ja jau esam sākuši, mums jāturpina mājas celšana. Kā parasti, nomazgāsim traukus un iesim atpakaļ. Sopēcpusdien sāksim būvēt sienas."

"Man nāk miegs," bilda Nora. Viņa bija diezgan laiska maza meitene 1111 domāja, ka būtu jauki nosnausties, kamēr pārējie strādā. Taču Džeks nebija no tiem, kuri ļauj citiem slaistīties. Viņš uzrāva Noru kājās un kārtīgi sapurināja.

"Kusties, sliņķe," viņš teica. "Te galvenais esmu es. Dari, ko es teicu."

"Es nezināju, ka tu esi galvenais," īgni novilka Nora.

"Tagad zināsi," teica Džeks. "Ko par to saka pārējie?"

"Jā, tu esi galvenais, Džek." vienā balsi sauca Maiks un Pegija. "Jā, ser!"

Neviens vairs nebilda ne vārda. Bērni nomazgāja ezerā traukus un glīti visu novāca. Tad viņi piemeta malku, lai nenodzistu ugunskurs. Džeks bija teicis, ka kurināt uguni katrreiz no jauna esot muļķīgi. Tad viņi aizskrēja uz vītolu audzi.

Džeks ķērās pie darba. Viņš nocirta dažus jaunus vītolus un nogrieza garākos zarus.

"Tos mēs iespraudīsim zemē — sienām," teica Džeks. "Kur ir vecā lāpsta, Maik? Vai tu to atnesi, kā es teicu?"

"Ja. Re, kur ir," atbildēja Maiks. "Vai gribi, lai es izroku bedres stumbriem?"

"Jā," atbildēja Džeks. "Roc labi dziļi."

Maiks karstajā saulē cītīgi raka bedres, lai Džeks tajās varētu iedzīt vītolu stumbrus. Meitenes rāva nocirstajiem kokiem nost lapas, un Džeks ar nazi nogrieza sīkākos zariņus. Bērni glīti apstrādāja lielos zarus.

Viņi čakli strādāja, kamēr saule sāka liekties uz apvāršņa pusi. Māja vēl nebija gatava — lai to uzceltu. vajadzēs vairākas dienas —, taču, lai nu kā, jumts un daļēji viena siena bija gatavi. Bērni varēja gluži labi iedomāties, kā izskatīsies māja, kad tā būs gatava, — tai, protams, vajadzēja būt lielai un ļoti izturīgai. Viņi jutās lepni.

"Šodienai pieliks," teica Džeks. "Mēs visi esam noguruši. Paskatīšos, vai nav pieķērusies kāda zivs."

Bet — ak, vai! — tajā vakarā zivju nebija.

"Mums palicis mazliet maizes un paciņa ar rozī- nem," teica Pegija. "Un vel salāti un margarīns. Ēdīsim?"

"Ēdiens mums sagādās daudz galvassāpju," domīgi teica Džeks. "Mums ir pietiekami ūdens, drīz būs māja, bet vajadzēs pārtiku, citādi nomirsim badā. Es varētu ķert trušus."

"Ak, nē, Džek! Nedari to!" iesaucās Nora. "Man tik ļoti patīk trusīši!"

"Man arī, Nora," teica Džeks, "bet, ja trušus neķertu, tie drīz vien pārpludinātu visu zemi. Tu būsi bieži ēdusi truša gaļas pīrāgu. Tev taču garšoja?"

"Jā, garšoja," teica Nora. "Ja tu zini, ka nesagādāsi tiem sāpes, vari ķert."

"Atstāj to manā ziņā," atbildēja Džeks. "Man tāpat kā tev nepatīk darīt pāri, bet es ļoti labi protu dīrāt ādiņas. Ja jums, meitenes, paliek nelabi, varat to atstāt Maika un manā ziņā. Jums jārūpējas tikai par trušu pagatavošanu pusdienām. Un vēl. Kopš Pegija teica, ka mums derētu vistas un govs, es par to visu laiku domāju. Man liekas, tos varētu atgādāt uz salu. Un tad mēs būtu nodrošināti!"

Maiks, Pegija un Nora izbrīnīti vērās Džekā. Cik neparasts zēns! Un tomēr… Vai tiešām viņiem varētu būt govs un vistas?

"Pasteigsimies ar vakariņām," smaidīdams par bērnu pārsteigtajām sejām, teica Džeks. "Es gribu ēst. Domāsim par to rīt. Tagad paēdīsim, pēc tam mazliet palasīsim un iesim gulēt agri. Rīt turpināsim celt māju."

Drīz vien bērni košļāja maizi ar margarīnu un ēda salātus. Rozīnes viņi pataupīja citai reizei. Tad viņi izņēma grāmatas un avīzes un, izstiepusies mīkstajos viršos, lasīja, līdz satumsa. Tad viņi izpeldējās ezerā, uzrāva atpakaļ drēbes un iekārtojās uz nakti savās viršu gultās.

"Arlabunakti visiem," teica Maiks. Taču neviens neatbildēja — visi jau gulēja!

VĪTOLU MĀJA PABEIGTA

Nākamajā dienā, ieēduši zivis un salātus, bērni bija gatavi atkal ķerties pie mājiņas celšanas vītolu biezoknī. Par laimi, Džekam torīt izdevās noķert zivis — viņu krājumi sāka izsīkt. Kartupeļu vēl bija daudz, taču arī tie drīz varēja beigties. Džeks nolēma naktī aizbraukt ar laivu pāri ezeram un paskatīties, ko varētu atvest. Nebija ne mazāko šaubu, ka vislielākās rūpes viņiem sagādās pārtika.

Visu rītu bērni cītīgi strādāja pie mājas. Džeks nocirta tik daudz jaunu vītolu, ka varēja pabeigt sienas. Maiks raka bedres vītolu stumbriem. Abi ar Džeku viņi iedzina tos dziļi zemē, un meitenes lēkāja aiz prieka, redzot, cik glītas un taisnas vītolu sienas zēniem izdodas.

Vītolu stumbrus atlika uz laiku malā, un Džeks parādīja meitenēm, kā tie jāsasien ar tieviem, šmaugiem vītolu zariem, lai sienas turētos taisni, un kā jāaizpilda caurumi. Kad meitenes to apguva, darbs gāja no rokas, tikai saule nežēlīgi cepināja.

Maiks torit desmitām reižu gāja uz avotu un atpakaļ! Bērni dzēra aizgūtnēm un priecājās, ka ūdens ir auksts. Saule, nudien, karsēja, bet zaļajā vītolu biezoknī bija ēnains un vēss.

"Nu jau sāk izskatīties pēc mājas," apmierināts teica Džeks. "Skatieties. Šajā caurumā, te priekšā, būs durvis. Mēs varam apvīt garos mietus ar vītolu lūkiem un uzvērt uz kaut kā līdzīga eņģēm. Tad tās vērsies vaļā un cict. Taču tagad mums durvis nav vajadzīgas."

Tajā dienā visas sienas tika pabeigtas. Meitenes bija tālu tikušas ar mietu sasiešanu, tāpēc sienas stāvēja stingri un izskatījās glītas un biezas.

"Senos laikos cilvēki aiztaisīja caurumus ar māliem un lāva tiem .sakalst," teica Džeks. "Taču es šaubos, vai uz salas ir māli, tāpēc aizbāzīsim plaisas ar izžāvētām ērgļpapardēm un viršiem. Tie būs gana labi. Turklāt vītolu mieti, kurus mēs iedzinām zemē, augs un vēlāk salapos, un sienas būs vēl biezākas."

"Kā tā? Mūsu nocirstie mieti augs?" pārsteigts jautāja Maiks. "Nūjas nu gan neaug."

Džeks plati pasmaidīja. "Vītolu nūjas aug!" viņš teica. "Vītolam var nogriezt zaru, noraut visus pumpurus un lapas, iespraust to zemē, un tu redzēsi, ka pavisam kails tas sāks dzīt saknes un atvases un pārvērtīsies par koku! Vītoli ir ļoti sīksti, tos gribēdams nevar iznīcināt."

"Tātad mūsu māja augs visu gadu!" iesaucās Nora. "Cik jocīgi!"

"Tas ir jauki!" kliedza Pegija. "Man patīk dzīvīgas lietas. Man ļoti patiks dzīvot mājā, kura augs man virs galvas — dzīs saknes, atvases, pumpurus un lapas! Kā mēs sauksim mūsu māju, Džek?"

"Vītolu nams," teica Džeks. "Tas ir piemērotākais nosaukums."

"Labs nosaukums," Pegija piekrita. "Man patīk. Man te viss patīk. Tas ir lieliski! Tikai mēs četri un mūsu noslēpumainā sala. Tas ir brīnišķīgākais piedzīvojums pasaulē!"

"Ja vien mums būtu vairāk ēdamā!" teica Maiks, kurš, liekas, bija izsalcis divdesmit četras stundas diennaktī. "Tas ir vienīgais, kas man nepatīk mūsu piedzīvojumā."

"Jā," novilka Džeks. "Tā nu tas ir. Nepārdzīvo! Gan mēs kaut ko izdomāsim."

Todien vakariņās bija tikai kartupeļi. Džeks teica, ka, līdzko satumsīs, viņš braukšot uz krastu, lai atvestu kaut ko no savām vecajām mājām.

Un tā Džeks devās prom. Viņš paņēma sveci, iestiprināja to lukturī, taču neiededzināja, lai viņu nevarētu pamanīt.

"Gaidiet mani," viņš teica pārējiem, "un neizlaidiet uguni. Tikai neļaujiet liesmām uzšauties pārāk augstu, lai no krasta nemanītu atblāzmu."

Visi trīs pacietīgi gaidīja Džeku. Likās, ka viņš ir prom ilgi, ilgi. Nora izstiepās uz vecā pleda un aizmiga, bet Maiks un Pegija palika nomodā. Viņi redzēja, kā uzlec mēness un apspīd apkārtni. Mēness gaismā noslēpumainā sala izskatījās vēl noslēpumaināka. Koki meta tumšas, garas ēnas. Ūdens sitās pret smiltīm. Tuvumā tas izskatījās melns, bet mēnessgaismā sudrabaini spīguļoja. Nakts bija silta, un bērniem, kaut viņi nebija apsegušies, bija karsti.

Bērniem likās, ka pagājušas vairākas stundas, līdz. beidzot viņi izdzirdēja airu saceltos ūdens šļakstus. Maiks noskrēja pie ūdens un gaidīja. Viņš redzēja, kā mēnesnīcā pa ezeru klusi slīd laiva, un uzsauca Džekam:

"Ei, Džek! Vai viss kārtībā?"

"Jā," atsaucās Džeka balss. "Man ir daudz jaunumu."

Laiva nošvīkstēja gar smiltīm un akmeņiem. Maiks izvilka to krastā, un Džeks izlēca laukā.

"Es jums kaut ko atvedu!" teica Džeks, un bērni redzēja, kā mēnessgaismā platā smaidā zib viņa baltie zobi. "Ieliec rokas laivā, Nora."

Nora tā arī izdarīja — un iespiedzās!

"Tur ir kaut kas mīksts, silts un spalvains!" viņa teica. "Kas tas ir?"

"Sešas manas vistas!" atbildēja Džeks. "Es tās atradu tupam uz dzīvžoga! Es tās saķēru un sasēju, lai nevar pakustēties. Zvēru, ka tās ir pamatīgi smagas! Toties tagad mums būs daudz olu. No salas tās nevar pazust."

"Urrā!" kliedza Pegija. "Mums būs olas brokastīs, pusdienās un pie tējas!"

"Ko vēl tu atvedi?" jautāja Maiks.

"Kukurūzu vistām," atbildēja Džeks. "Vēl es paņēmu no šķūņa maisiņu ar dažādām sēklām. Un dažas burkas ar pienu. Un diezgan sakaltušas maizes klaipu. Un milzum daudz dārzeņu!"

"Te ir ķirši!" izvilkdama no laivas pilnu sauju sarkanu ķiršu, sauca Nora. "Tu pats saplūci. Džek?"

"Jā," atbildēja Džeks. "Tie ir no mūsu dārza. Mūsu ķirsis vai lūst no ogām."

"Vai tu redzēji vectēvu?" jautāja Maiks.

"Jā," Džeks plati smaidīja, "tikai viņš neredzēja mani. Viņš brauks prom — pie manas tantes. Māju aiznaglos, bet, kamēr to pārdos, kādam jābaro lopi. Tāpēc es nolēmu aizvilināt savu govi un piespiest to peldēt pāri ezeram uz salu."

"Neāksties, Džek," teica Pegija. "Tev nekas nesanāks!"

"Tu mani nepazīsti," atbildēja Džeks. "Klausieties! Es dzirdēju vectēva sarunu ar diviem draugiem. Ļaudis brīnās, kur mēs esot pazuduši. Viņi izmeklējušies pa malu malām — visās apkārtējās pilsētās un ciematos, un pat visā valstī!"

"Vai!" visi trīs nopūtās. Viņiem bija bail. "Tu domā, ka viņi brauks šurp?"

"Varbūt," atbildēja Džeks. "Kas to lai zina? Es visu laiku uztraucos, ka dūmi 110 mūsu ugunskura varētu kādu uzvest uz pareizā ceļa. Bet neuztrauksimies pirms laika."

"Vai mūs meklē arī policija?" jautāja Pegija.

"Jā," atbildēja Džeks. "Cik es sapratu, mūs meklē visi. Vectēvs stāstīja, ka viņi izmeklējuši šķūņus, malkas grēdas un grāvjus un izbraukājuši visas pilsētas divdesmit jūdžu apkārtnē. Viņi domā, ka mēs esam aizbēguši ar kravas auto. Viņiem nav ne jausmas, cik tuvu mēs atrodamies!"

"Vai tante Herieta ļoti skumst?" jautāja Pegija.

"Ļoti!" Džeks plati smaidīja. "Tagad viņai pašai jāmazgā, jāberž un jātaisa ēst! Es domāju, ka viņu uztrauc tikai tas. Labi, ka vectēvs brauks dzīvot pie manas tantes. Tad es varēšu braukt uz veco māju un atpakaļ un nebaidīties, ka viņš mani varētu ieraudzīt. Goda vārds, es gribēju, lai jūs būtu klāt, kad es ķēru vistas! Tās knāba un skrāpējās, un sita spārnus. Es baidījos, ka to kāds izdzirdēs."

"Kur mēs tās liksim?" jautāja Maiks. palīdzēdams Džekam nest vistas.

"Līdz rītdienai tās varētu ielikt Vītolu namiņā," teica Džeks. "Izejai mēs varam kaut ko aizlikt priekšā."

Bērni iegrūda ķērcošās vistas Vītolu namiņā un aizsprostoja ieeju ar mietiem un ērgļpapardēm. Vistas ielaidās kaktā un šausmās saspiedās ciešāk. Pēc tam tās vairs neizdvesa ne skaņu.

"Es esmu ļoti noguris," teica Džeks. "Ieēdīsim ķiršus un iesim gulēt."

Bērni kāri apēda gatavos ķiršus un devās uz. savām zaļajām gultām. Ērgļpapardes, kuras viņi bija salauzuši un nolikuši kaltēties kalna nogāzē, līdz pēcpusdienai bija novītušas un kļuvušas brūnas. Meitenes tās uzmeta uz savām un zēnu gultām, un tonakt tās likās mīkstākas un smaržīgākas nekā iepriekš. Bērni bija noguruši. Maiks ar Džeku mazliet aprunājās, bet meitenes aizmiga uzreiz.

Nākamajā rītā bērni aizgulējās. Pegija pamodās pirmā. Viņa piecēlās sēdus un brīnījās par neparasto skaņu. Tā bija skaļa kladzināšana.

"Nu, protams! Vistas!" viņa atcerējās. Pegija izslīdēja no ērgļpaparžu un viršu gultas, viegli pārlēca pāri abiem aizmigušajiem zēniem un skrēja uz Vītolu namiņu. Viņa atbrīvoja durvju eju un iespraucās iekšā. Pamanījušas Pcgiju, vistas metās kaktā, bet meitene ieraudzīja priecīgu skatu.

Četras vistas bija izdējušas pa olai! Cik jauki! Šorīt viņiem būs gardas brokastis! Mazā meitene ātri paķēra olas un, no jauna aizbarikādējusi durvju eju, aizskrēja. Drīz vien viņa bija iekūrusi uguni un, kad pārējie, acis berzēdami slējās sēdus, sauca: "Nāciet nu! Brokastis! Vistas izdējušas mums pa olai!"

Bērni steidzās brokastot. "Mazgāsimies vēlāk," teica Maiks. "Es esmu loti izsalcis."

"Šodien jāpabeidz Vītolu namiņš," teica Džeks. "Un jāizlemj, ko iesāki ar vistām. Tās var aizbēgt, kamēr nav pieradušas pie mums un jaunajām mājām. Tāpēc tām jāuztaisa kaut kas līdzīgs iežogojumam."

Pēc brokastīm visi četri ķērās pie darba — ierīkot mazu pagalmiņu vistām. Bērni atkal izmantoja vītolu mietus un ātri uzcēla glītu sētu, tik augstu, lai vistas nevarētu pārlēkt pāri. Džeks uztaisīja no ērgļ- papardēm perēkļus un cerēja, ka vistas dēs tur. Viņš izbēra sēklas, un vistas metās kāri knābāt. Pegija nolika šķīvi ar ūdeni.

"Drīz vistas sapratīs, ka tās ir viņu jaunās mājas, un dēs olas šeit," teica Džeks. "Un tagad ķersimies pie Vītolu namiņa. Jūs, meitenes, aizbāziet ar ērgļ- papardēm un viršiem visas šķirbas, bet mēs ar Mai- ku taisīsim durvis."

Visi čakli strādāja. Meitenēm iepatikās bāzt spraugās mīkstos viršus un ērgļpapardes un taisīt māju izturīgu pret lietu un vēju. Viņas bija tik apmierinātas ar savu darbu, ka nemanīja, cik glītas durvis 110 sīkajiem vītolu zariem savijuši Džeks un Maiks. Zēni uzsauca meitenēm un lepni rādīja savu veikumu.

Durvis bija pat piestiprinātas pie kaut kā līdzīga eņģēm un vērās vaļā un ciet! Izskatījās jauki! Tās gan nesniedzās līdz pašai augšai, taču tam neviens nepievērsa uzmanību. Tās bija durvis — un tās varēja taisīt vaļā un ciet, kā vien gribēja. Kad durvis aiztaisīja, Vītolu namiņā kļuva ļoti tumšs, bet tas bija vēl interesantāk!

"Es esmu tā izsalcis un izslāpis, ka varētu apēst visu, kas mums ir!" beidzot teica Maiks.

"Jā, mums tiešām derētu paēst," piekrita Džeks. "Mums ir daudz maizes, kartupeļu un dārzeņu. Uz- cepsim cūku pupas. Tās ir ļoti garšīgas. Maik, aizej paskaties, vai kaut kas nav pieķēries pie makšķeres."

Pie makšķeres bija pieķērusies forele, un Maiks atnesa to, lai uzceptu. Drīz vien izplatījās ceptas zivs smarža, un bērni kāri vilka nāsīs gaisu. Zivis, kartupeļi, maize, pupas, ķirši un kakao ar pienu 110 Džeka atvestās burkas. Kas par mielastu!

"Es izdomāšu, kā dabūt pāri Pīpeni — govi," dzerdams kakao, teica Džeks. "Mums vajadzīgs piens."

"Džek, tagad mēs varētu pārnest dažus produktus uz Vītolu namiņu, vai ne?" jautāja Pegija. "Alā dažās kārbās ar pārtiku salīdušas skudras. Tā ir laba viela āmuriem un naglām, bet ēdienu labāk glabāsim Vītolu namiņā. Vai mēs dzīvosim Vītolu namiņā, Džek?"

"Es domāju, ka pārsvarā mēs dzīvosim svaigā gaisā," atbildēja Džeks. "Taču tur mēs varēsim gulēt, kad naktis kļūs aukstas un lietainas, un paslēpties negaisa laikā. Tā būs mūsu māja."

"Jauka māja," piebilda Nora. "Jaukāka nekā jebkad redzēta. Cik patīkami ir tā dzīvot!"

SALĀ IERODAS GOVS

Pagāja viena vai divas dienas. Bērni bija aizņemti, izrādījās, ka vēl ir tik daudz darba. Vītolu namiņa durvis izkrita, un tās vajadzēja rūpīgāk ielikt "eņģēs". Viena vista izmuka, un bērni meklēja to gandrīz visu rītu. Beidzot Džeks to atrada zem irbuleņu krūma, kur tā bija izdējusi lielu, brūnu olu.

Bērni domāja, ka vista pārlēkusi pāri aploka žogam, un uztaisīja to mazliet augstāku. Taču Maiks atrada žogā caurumu, caur kuru vista varēja būt 'izspraukusics, un drīz tas jau bija aiztaisīts ar ērgļpaparžu zariem. Vistas kladzināja 1111 klukstēja, taču likās, ka tās sāk iedzīvoties, un, ieraudzījušas Noru, kura divreiz dienā nesa graudus, tās strauji metās meitenei klāt.

Maiks iedomājās, ka vienas lielas istabas vietā Vītolu namiņā varētu uztaisīt divas mazākas. Priekšējā telpa būtu tāda kā dzīvojamā istaba ar pieliekamo stūri un dibentelpa — guļamistaba, piekrauta ar viršiem un ērgļpapardēm, lai gulēšana būtu mīkstāka. Bērni uztaisīja vītolu šķērssienu un atdalīja ar to abas istabas. Starp istabām atstāja eju, bet durvis netaisīja. Cik patīkami dzīvot namiņā ar divām istabām!

Kādu vakaru Džeks nāca uz ugunskura vietu liedagā, nesdams kaut ko neparastu. Maiks centās saskatīt, kas tas ir.

"Tu esi noķēris trušus!" viņš iesaucās. "Nodīrājis, un tagad tos var gatavot!"

"Ai, Džek!" teica Nora. "Vai tiešām tev vajadzēja ķert šos mīļos trusīšus? Man tie tik ļoti patīk! Ir tik jautri skatīties, kā tic vakaros draiskojas ap mums."

"Zinu," atbildēja Džeks, "bet reizi pa reizei mums jāēd gaļa. Nepārdzīvo, Nora. Viņiem nesāpēja, un tu mājās bieži esi ēdusi truša gaļas pīrāgus."

Un tomēr nevienam 110 viņiem nepatika gatavot šos trušus, kaut gan nevilšus viņi priecājās par jauninājumu ēdienkartē. Zivis jau sāka apnikt. Nora teica, ka šovakar viņa nevarēšot paskatīties acīs nevienam trusītim!

"Austrālijā truši ir tikpat lieli kaitēkļi kā pie mums žurkas," stāstīja Džeks, kurš, likās, zina visu. "Ja mēs dzīvotu Austrālijā, mēs domātu, ka esam izdarījuši labu darbu — tikuši vaļā 110 dažiem kaitēkļiem."

"Mēs neesam Austrālijā," teica Pegija. Neviens vairs nebilda ne vārda, un vakariņas viņi pabeidza klusējot. Meitenes, kā parasti, nomazgāja traukus.

un zēni atnesa 110 avota ūdeni rīta tējai. Tad visi nopeldējās ezerā.

"Šovakar vajadzētu dabūt šurp govi," kad bērni bija apģērbušies, teica Džeks.

"Ko tu, Džek!" iesaucās Nora. "Tu nekad nedabūsi šurp govi!"

"Es braukšu tev līdzi, Džek," teica Maiks. "Tev vajadzēs palīgu."

"Labi," Džeks piekrita. "Brauksim, līdzko sātu msīs."

"Ai, Džek!" sauca meitenes, sajūsminātas par domu, ka viņiem būs govs. "Kur mēs to turēsim?"

"Būs labāk, ja tā dzīvos otrā salas pusē," teica Džeks. "Tur ir laba zāle. Virši govij negaršos."

"Džek, kā tu to atvedīsi?" jautāja Maiks. "Būs grūti iedabūt to laivā."

"Mēs nedzīsim to laivā, muļķi," smiedamies teica Džeks. "Tā peldēs pakaļ laivai."

Pārējie trīs pārsteigti vērās Džekā. Pēkšņi viņi sāka smieties, iedomādamies, kā govs peld aiz laivas uz viņu noslēpumaino salu!

Kad satumsa, zēni devās ceļā. Meitenes sauca ardievas un devās uz Vītolu namiņu, jo nakts nebija tik silta kā iepriekšējās. Viņas aizdedzināja sveci un sarunājās. Cik jocīgi būt vienām uz. noslēpumainās salās!

Zēni airēja uz krasta pusi un nonāca vietā, kur Džeks parasti mēdza piestāt labi apslēptā vietā ezera krastā, kur koki liecās līdz pat ūdens virsai. Viņi izvilka laivu krastā un devās cauri mežam. Pēc kāda laika zēni nonāca pie tīrumiem, kas pletās ap

Džeka vectēva māju. Džeks paskatījās uz veco lauku māju. Logi bija tumši. Tajā neviena nebija. Vectēvs bija prom. Blakus uz lauka stāvēja dažas govis un zirgi, un zēni dzirdēja, ka viens zirgs klusi iezviedzas.

"Vai redzi to veco šķūni?" klusu jautāja Džeks. "Tur ir virves atgriezumi. Aizej un paņem, kamēr es mēģināšu atrast savu govi. Virve ir kaktā, pie pašām durvīm."

Maiks klupdams krizdams skrēja pār tumšo lauku uz pussagruvušo šķūni. Džeks, smieklīgi šņākdams, virzījās starp govīm. Liela brūna govs ar baltiem plankumiem atdalījās no pārējām un brida uz Džeka pusi.

Džeks piesardzīgi uzrāva sērkociņu un paskatījās uz govi. Tā bija Pīpene, govs, kuru viņš bija izaudzējis. Zēns paberzēja tās mīksto degunu un uzsauca Maikam: "Ātrāk nes virvi! Es atradu govi."

Maiks, meklēdams virvi, taustījās šķūnī pa tumsu, kamēr atrada lielu rituli. Zēns klupdams devās pāri laukam atpakaļ pie Džeka.

"Labi," teica Džeks, taisīdams pacietīgajam dzīvniekam pavadu. "Bet, pirms atgriežamies, es gribu ieskriet vecajā būdā un paskatīties, vai tur nav aizķēries kas tāds, kas mūs var iepriecināt."

"Vai tu varētu paņemt dažus dvieļus?" jautāja Maiks. "Man ļoti nepatīk slaucīties vecos maisos."

"Labi. Paskatīšos, vai kāds nav palicis," atbildēja Džeks un piesardzīgi devās uz veco māju. Durvis bija aizslēgtas, bet viņš bez pūlēm tika iekšā pa logu. Džeks aizdedzināja sērkociņu un pavērās apkārt. Mājā bija tikai divas istabas — dzīvojamā un guļamā. Visas mēbeles bija aizvāktas. Džeks palūkojās aiz virtuves durvīm un ieraudzīja to, ko bija cerējis atrast, — uz veltnīša karājās liels dvielis. Labi! Vectēvs pirms prombraukšanas nebija iedomājies paskatīties aiz durvīm. Džeks lauzīja galvu, vai ir vērts ņemt līdzi veco paklāju, kas bija atstāts uz grīdas, taču izdomāja, ka ne. Svaigi virši ir labākais paklājs!

Džeks aizgāja uz veco šķūni aiz mājas un tur atrada to, ko bija meklējis! Šķūnī stāvēja veca koka kaste, un tajā bija visas viņa drēbes. Vectēvs bija nospriedis, ka tās nav vērts ņemt līdzi. Tur nu tās bija, tiesa, diezgan noskrandušas, un tomēr drēbes! Tur bija trīs krekli, dažas vestes, bikses, mētelis, vecu kurpju pāris un skrandaina sega!

Džeks plati smaidīja. To visu viņš ņems līdzi. Drēbes var noderēt, kad iestāsies auksts laiks. Un visvieglāk to būs izdarīt, uzvelkot visu mugurā! Tā nu zēns savilka pāri savām drēbēm visas vestes, kreklus, bikses, kurpes un mēteli un ietinās segā. Dīvains gan viņam bija izskats!

Tad Džeks izgāja dārzā un piebāza daudzās kabatas ar pupām, zirņiem un jaunajiem kartupeļiem. Viņš iedomājās, ka laiks atgriezties pie Maika un govs. Maikam jau būs apnicis to turēt.

Nesdams divus netīrus dvieļus, Džeks lēnām virzījās pāri laukam pie Maika.

"Es jau domāju, ka tu vairs nenāksi atpakaļ!"' puspagriezies teica Maiks. "Kur tu pazudi? Govij jau apnicis stāvēt te kopā ar mani."

"Es atradu daudz savu drēbju," atbildēja Džeks, "vecu segu un divus dvieļus. Drīz govs dabūs izkustēties! Ejam! Tu nes dvieļus un segu, bet es vedīšu Pīpeni."

Zēni devās pāri tīrumiem un cauri biezajam mežam atpakaļ uz laivu. Govij mežs nepatika. Tā neredzēja, kur sper kāju, un tai nepatika arī, ka zēni to grūž cauri koku biežņai. Govs sāka maurot.

"Nedari tā!" nobijies teica Džeks. "Tu mūs no- dosi, Pīpene."

"Mū!" visiem spēkiem turēdamās pretī, skumji atbildēja Pīpene, bet Džeks ar Maiku tik rāva to uz priekšu.

Dabūt to lejā pie laivas bija grūts darbs. Pagāja divas stundas, līdz zēni nokarsuši un aizelsušies nonāca pie ezera. Pīpene vairākkārt iemaurojās, ar katru reizi paceldama balsi, un Džeks sāka prātot, ka doma pārvest to pāri ezeram nebūt nav tik laba. Ja nu ļaudis sadzird tās maurošanu un nāk šurp? Ja nu tā mauros arī uz salas? Ko tad viņi iesāks?

Un tomēr zēniem izdevās aizvilkt govi līdz laivai. Džeks pierunāja nabaga nobijušos govi iekāpt ūdeni. Govs iemaurojās tik skaļi, ka nobijās pat zēni. Beidzot tā stāvēja ūdenī. Zēni iekāpa laivā un atgrūdās no krasta. Laivas pakaļgalā Džeks bija piestiprinājis virvi, pie kuras bija piesieta govs. Zēni iegula airos, un nabaga Pīpene aptvēra, ka no visa spēka tiek rauta dziļāk ūdenī!

Govij, kas līdz šim nebija redzējusi neko citu kā tikai nojumi, kur tika slaukta, tas bija briesmīgs piedzīvojums! Tā kulstīja garās kājas un, turēdama lielo galvu augstu virs ūdens, sāka jocīgi peldēt. Pīpene bija tā nobijusies, ka baidījās pat iemauro- ties.

Džeks iededzināja lukturi un piestiprināja to laivas priekšgalā. Bija ļoti tumšs, un viņš gribēja būt drošs, ka brauc pareizā virzienā. Zēni turpināja airēt pretī noslēpumainajai salai, un Pīpenei neatlika nekas cits, kā sekot laivai.

"Nu, vai mans plāns neizdevās?" pēc mirkļa ierunājās Džeks.

"Jā," atbildēja Maiks, "taču es priecājos, ka mēs paņēmām tikai vienu govi, nevis visu ganāmpulku."

Viņi vairs nebilda ne vārda un airēja, līdz parādījās neskaidras salas aprises. Tā likās tumša un milzīga. Meitenes sadzirdēja ūdens šļakstus un, nesot sveci, atskrēja uz krastmalu.

"Vai jūs atvedāt govi, Džek?" viņas'sauca.

"Jā!" atkliedza zēni. "Tā mierīgi peld aiz mums. Tikai nabadzītei tas nepatīk!"

Zēni izvilka laivu un sāka stiept uz priekšu trīcošo, izbiedēto govi. Džeks to mīļi uzrunāja, un tā izbrīnīta un nobijusies cieši piespiedās zēnam. Viņš bija vienīgais, kuru govs pazina, un tā gribēja būt tuvāk viņam. Džeks lika Maikam atnest maisu un lūdza palīgā noslaucīt govi. Tai bija slapjai auksti.

"Kur mēs viņu šonakt liksim?" jautāja Maiks.

"Vistu aplokā," teica Džeks. "Viņa ir pieradusi pie vistām, un vistas pieradušas pie govs. Tur ir daudz ērgļpaparžu un viršu, un mēs varam ielikt vēl dažus klēpjus, lai ir mīkstāka gulēšana. Drīz tai būs silti un ērti. Un tai patiks vistu klukstēšana."

Viņi iestūma Pīpeni vistu aplokā, kur tā apgūlās uz siltiem viršiem un, klausīdamās iztraucēto vistu klukstēšanā, nomierinājās.

Meitenes bija sajūsmā par govi. Viņas vēlreiz un vēlreiz iztaujāja zēnus par viņu piedzīvojumu, līdz Maikam un Džekam apnika stāstīt.

"Džek! Tu šonakt izskaties šausmīgi resns," pēkšņi teica Nora un, pacēlusi lukturi, apgaismoja viņu. Arī pārējie izbrīnīti vērās zēnā. Jā, viņš nudien izskatījās jocīgs!

"Vai tu esi sapampis?" ziņkāri jautāja Pegija. Džeks skaļi iesmējās.

"Nē," viņš teica. "Es atradu kasti ar savām vecajām drēbēm un nolēmu tās atvest šuip, bet, tā kā visvieglāk to bija izdarīt, visu savelkot mugurā, es tā arī darīju. Tāpēc izskatos tik resns!"

Pagāja labs laiciņš, kamēr viņš beidzot noģērbās, un visi smējās, vēderus turēdami. Pegija apskatīja caurumaino segu un nopriecājās, ka atvedusi rokdarbu kastīti. Viņa to glīti salāpīs! Un sega noderēs aukstā naktī.

"Kas tā par dīvainu gaismu debesīs?" pēkšņi, rādīdama uz austrumiem, jautāja Nora. "Skatieties!"

"Muļķīte! Tā ir rītausma," teica Džeks. "Drīz būs diena. Iesim, mums jāizguļas. Kas tā bija par naksniņu!"

"Mū!" no vistu aploka atskanēja Pīpenes balss, un bērni sāka smieties.

"Pīpenei ari tā liekas!" iesaucās Pegija.

LAISKA DIENA AR BRIESMĪGĀM BEIGĀM

Nākamajā dienā bērni pamatīgi aizgulējās. Saule jau bija augstu, bet viņi nebija pat pakustējušies un gulētu vēl ilgi, ja Pīpene nebūtu nolēmusi, ka to jau sen vajadzējis izslaukt. Tā stāvēja vistu aplokā un mauroja, cik spēka.

Džeks strauji pielēca sēdus, sirds viņam skaļi dauzījās. Kas tas par šausmīgu troksni? Kā tad! Pīpene! Govs grib, lai to izslauc!

"Ei, jūs!" Džeks iesaucās. "Mostieties! Pulkstenis jau būs deviņi! Paskatieties uz sauli! Tā ir pavisam augstu. Un Pīpeni arī laiks slaukt!"

Maiks kaut ko norūca un atvēra acis. Vakar viņi bija vēlu aizgājuši gulēt, un viņam ļoti nāca miegs. Meitenes piecēlās sēdus un izberzēja acis. Pīpene atkal iemaurojās, un vistas šausmās sāka kladzināt.

"Mūsu lopi grib brokastot," norūca Džeks. "Nu, sliņķi, nāciet palīgā. Pirms paši ķeramies pie brokastīm, jāaprūpē lopi."

Bērni steidzīgi ģērbās. Viņiem tik ļoti nāca miegs, ka, lai atmostos, vajadzēja noskriet līdz ezeram un iebāzt galvu ūdenī!

Tad viņi devās uz aploku un ar acīm vai aprija govi. Cik skaisti brūni balta! Cik maigas brūnas acis! Tā ir viņu govs! Cik patīkami!

"Un kas lai par balsi!" teica Džeks, kad govs atkal iemaurojās. "Jāizslauc."

"Mums nav spaiņa!" iesaucās Maiks.

Bērni apmulsuši skatījās cits uz, citu. Tiesa gan, viņiem nebija spaiņa.

"Nu nekas, ņemsim pannu," stingri noteica Džeks. "Un sāksim dienu ar vienu vai divām krūzēm piena. Es ņemšu lielāko pannu un, kad tā būs pilna, pāri iešu pienu bļodās un krūzēs. Un tējkannā. Noteikti jādabū spainis. Cik žēl, ka man tas vakarnakt neienāca prātā!"

Piena bija tik daudz, ka visas bļodas, krūzes un pannas iznāca pilnas. Bērni dzēra krūzi pēc krūzes. Cik gards tas likās pēc tējas un ūdenī iejauktā kakao! Viņi nespēja vien atdzerties!

"Pīpene uzkāpusi uz olas un to saspiedusi," ieskatījusies vistu aplokā, teica Nora. "Cik žēl!"

"Nekas," mierināja Džeks. "Rīt mēs Pīpeni te vairs neturēsim. Tā dzīvos salas otrā pusē, kur aug daudz zāles. Nora. pabaro vistas! Tās kladzina tā, it kā tuvotos pasaules gals. Tās grib ēst."

Kad Nora bija pabarojusi vistas, bērni ķērās pie brokastīm — vārītām olām un piena ar biezu krējuma kārtu. Pīpene skatījās, kā viņi ēd, un klusu mauroja. Tā arī bija izsalkusi.

Pēc brokastīm Džeks un Maiks aizveda Pīpeni uz otru salas pusi. Govs priecīga ieraudzīja sulīgo zaļumu un tūlīt ķērās tam klāt •— tā klīda pa pļavu un pilnu muti plūca zāli.

"No salas govs aiziet nevar, tāpēc to nevajag turēt aplokā," teica Džeks. "Divreiz dienā tā jāslauc. Mums noteikti vajadzīgs spainis."

"Tantes Herietas šķūnī ir veca slaucene," ieteicās Pegija. "Es bieži redzēju, ka tā tur karājas."

"Vai tā nav caura?" jautāja Džeks. "Ja tā ir caura, tā nekam neder. Mums tajā visu dienu jātur piens, un mēs taču negribam, lai tas aiztecētu."

"Nē, tā slaucene netek," atbildēja Pegija. "Viendien es tajā nesu vistām ūdeni. Tikai tā ir ļoti veca, tāpēc to vairs nelieto."

"Šonakt aizbraukšu pakaļ," teica Maiks.

"Nē, braukšu es," iebilda Džeks. "Tevi var pieķert."

"Tevi ari," atbildēja Maiks. "Brauksim kopā."

"Vai mēs ari drīkstam braukt?" jautāja meitenes.

"Nekādā ziņā," atcirta Džeks. "Kāda jēga mums visiem doties briesmās?"

"Un kā mēs pienu dzesēsim?" jautāja Pegija. "Te, uz salas, ir briesmīgi karsts."

"Es ierīkošu slaucenei mazu apaļu vietiņu, kaut vai pie avota," Džekam atbilde jau bija gatava. "Slaucene augu dienu stāvēs aukstajā avota ūdenī, un piens saglabāsies svaigs un vēss."

"Tu gan esi gudrs, Džek!" iesaucās Nora.

"Nē, neesmu," atbildēja Džeks. "Tas ir veselais saprāts. To var iedomāties jebkurš."

"Es šodien esmu ļoti noguris un pavisam stīvs," staipīdamies teica Maiks. "Vakar naktī bija ko noņemties, lai atvilktu veco Pīpeni!"

"Nenāktu par ļaunu, ja mēs šodien atpūstos," atbildēja Džeks, kurš arī jutās noguris. "Beidzot mēs nedarīsim neko. Tikai gulēsim, lasīsim un runāsim."

Un tā bērni jauki pavadīja dienu. Laiks bija ļoti karsts, un viņi trīs reizes izpeldējās. Nora izmazgāja ezerā abus lielos dvieļus. Drīz tie karstajā saulē izžuva, un zēni paņēma sev vienu, bet meitenes otru. Cik patīkami bija slaucīties dvieļos, nevis raupjajos maisos!

"Pusdienās būs zivs," iedams palūkot, vai pie kādas no makšķerauklām nav pieķēries loms, teica Džeks.

"Un olu krēms!" sauca Nora, kas būrās gar olām un pienu.

"Es esmu tā izsalcis, it kā visu rītu būtu cēlis māju!" iesaucās Maiks.

Pēcpusdiena pagāja laiski. Zēni gulēja. Nora lasīja grāmatu. Pegija sadabūja rokdarbu groziņu un sāka lāpīt vecās drēbes, ko Džeks bija atvedis pagājušajā naktī. Tas bija ļoti darbietilpīgs uzdevums. Nora bija pārliecināta, ka aukstā laikā drēbes tiešām noderēs, un vēlējās, kaut arī viņa, Nora un Maiks varētu dabūt savas drēbes.

Aplokā klukstēja vistas. Pīpene jutās dīvaini un vientuļi. Tā pāris reižu iemaurojās, un tomēr likās tīri labi iejutusies jaunajā vietā.

"Cerams, Pīpene nemautos pārāk bieži," adatai šaudoties, domāja Pegija. "Ja kāds brauktu ar laivu pa ezeru, tās maurošana varētu atklāt mūsu slēptuvi. Paldies Dievam, līdz šim tas nevienam nav ienācis prātā!"

Atpūtušies bērni jutās pavisam moži. Viņi nolēma paklaiņot pa salu. Nora pabaroja vistas, un bērni devās pastaigā.

Sala bija mīlīga un maza. No visām pusēm to apņēma līdz pat ūdenim biezi saaugušie koki. Uz slāvā kalnā, kas pacēlās salas vidū, bija silti un saulaini, un to no vienas vietas klāja trušu takas un alas. Aiz kalna pletās pļava ar garu zāli un sīkām lauku puķēm, un krūmos, kas to apņēma, dziedāja putni. Bērni ziņkāri ielūkojās tumšajās alās, kas veda kalna dziļumā, bet nejuta ne mazāko vēlēšanos tās pētīt, jo nebija paņēmuši līdzi sveces.

"Es jūs aizvedīšu uz vietu, kur aug meža avenes." teica Džeks. Viņš veda bērnus pāri kalnam uz rietumiem, un tur, spilgtajā saulē, viņi ieraudzīja biezus, savijušos avenājus.

"Džek! Dažas jau nogatavojušās!" sajūsmā iesaucās Nora. Viņa rādīja uz sarkanām ogām izraibināto avenāju. Bērni ar pūlēm izspiedās cauri biezajai audzei un sāka raut ogas. Cik saldas un sulīgas tās bija!

"Mēs katru dienu ēdīsim avenes ar krējumu," teica Pegija. "Es nokrejošu pienu, un vakariņās mums būs avenes ar krējumu. Ņam!"

"Ņam!" pilnām mutēm ēzdami, dvesa bērni.

"Vai uz salas ir arī meža zemenes?" jautāja Nora.

"Jā," atbildēja Džeks, "tikai tās vēl nav ienākušās. Zemenes mēs lasīsim augustā un septembrī."

"Šī tiešām ir ļoti jauka sala," laimīgi teica Pegija. "Mums ir brīnišķīga mājiņa, vistas, govs, meža ogas, katru dienu svaigs ūdens!"

"Tagad ir labi. Tagad ir silts," teica Džeks. "Kad sāks pūst auksts vējš, tad tik spoži neies. Taču līdz ziemai vēl tālu."

Bērni kāpa kalnā pa rietumu nogāzi, tā bija ļoti akmeņaina. Viņi nonāca pie liela akmens pašā virsotnē un apsēdās uz tā. Akmens bija tā sakarsis, ka bērni gandrīz apdedzinājās. Tālu apakšā no ugunskura cēlās zila dūmu strūkla.

"Spēlēsimies," teica Džeks. "Spēlēsim…"

Taču to. kādu spēli Džeks domājis, bērni tā arī neuzzināja. Pēkšņi viņš aprāvās, saslējās un sāka uzmanīgi vērot zilo, mirguļojošo ezeru. Arī pārējie pieslējās un skatījās lejā. Un tas, ko bērni ieraudzīja, viņus pagalam satrieca.

"Cilvēki laivā!" iesaucās Džeks. "Jūs redzat? Tur lejā!"

"Jā," nobālējis atbildēja Maiks. "Tu domā, viņi meklē mūs?"

"Nē," Džeks pēc mirkļa atsaucās. "Man liekas, es dzirdu radio. Ja viņi meklētu mūs, viņi nebūtu paņēmuši radio. Tie būs atpūtnieki no ezera otra krasta."

"Tu domā, ka viņi brauc uz salu?" jautāja Pegija.

"Nezinu," atbildēja Džeks. "Var būt, bet ja arī tā, ilgi viņi neuzkavēsies. Ja mums izdotos noslēpt visas pēdas, viņi neko par mums neuzzinātu."

"Nu, tad ejam," noslīdēdams no akmeņa, teica Maiks. "Pasteigsimies. Drīz viņi būs klāt."

Bērni steidzās uz liedagu. Džeks ar Maiku izmīdīja uguni un pārogļojušās pagales aiznesa uz krūmiem. Tad viņi uzkaisīja ugunskura vietai tīras smiltis un noslēpa visas mantas.

"Es nedomāju, ka viņi atradīs Vītolu namiņu," teica Džeks. "Koki tam apkārt ir saauguši pārāk biezi, lai kāds atpūtnieks gribētu tiem spraukties cauri."

"Ko lai dara ar vistām?" jautāja Pegija.

"Noķersim tās un pagaidām iebāzīsim maisā," atbildēja Džeks. "Aploku neaiztiksim. Nedomāju, ka to kāds atradīs. Tas ir labi noslēpts. Taču vistas atstāt nedrīkst — tās klukstēs."

"Un Pīpene?" raižpilnā balsī jautāja Pegija.

"Paskatīsimies, uz kuru salas pusi tie atpūtnieki dosies," teica Džeks. "Es zinu tikai vienu vietu, kur var izkāpt krastā, un tas ir mūsu liedags. Tā kā Pīpene ir otrā salas pusē, viņi to neieraudzīs, ja vien nesāks klaiņot apkārt. Un cerēsim, ka viņi to nedarīs!"

"Un kur slēpsimies mēs paši?" jautāja Nora.

"Mēs paslēpsimies ērgļpapardēs kalna galā un novērosim viņus," teica Džeks. "Ja atpūtnieki sāks klīst apkārt, ierausimies dziļāk papardēs un cerēsim, ka viņi mūs neieraudzīs. Viens gan ir skaidrs —ja tie ir atpūtnieki, viņi mūs nemeklēs. Viņi neiedomāsies, ka te ir vēl kāds."

"Un, ja nu viņi atrod mūsu pieliekamo?" palīdzēdama ķert ķērcošās vistas, jautāja Nora.

"Pegij, aizbāz ieeju pieliekamajā ar viršiem un ērgļpapardēm," teica Džeks. Pegija uzreiz aizskrēja. Džeks saudzīgi, citu pēc citas, iebāza vistas maisā un uzsteidzās kalnā. Viņš devās uz otru salas pusi un nonāca pie vienas no sev zināmajām alām. Tad pasauca Noru, kas nāca viņam tieši aiz muguras.

"Nora! Sēdi pie šīs mazās ieejas un pielūko, lai vistas netiek laukā! Es izlaidīšu tās 110 maisa alā."

Izbiedētās vistas izlēca no maisa un kladzinot, sitot spārnus un klukstot skaļāk nekā iepriekš, ieskrēja mazajā alā. Nora noslēpās ērgļpapardēs, kas aizsedza tās ieeju. Kamēr viņa tur sēdēs, neviena vista nevarēs izkļūt ārā.

"Laiva brauc apkārt salai," pašķīris ērgļpapardēs kalna virsotnē un skatīdamies lejā uz ezeru, čukstēja Džeks. "Viņi nevar atrast vietu, kur piestāt krastā. Tagad viņi brauc uz mūsu mazo liedagu. Fū! Pīpene ir drošībā, ja tikai viņi nesāks klaiņot apkārt. Ceru, ka tā nemauros."

uz salas ierodas atpūtnieki

Nora sarāvusies sēdēja mazās alas priekšā. Viņa dzirdēja, kā tur iekšā kārpīdamās maigi klukst vistas. Blakus tupēja Džeks. Viņš raudzījās caur ērgļpapardēm un mēģināja saskatīt, kurp dodas laiva.

"Maiks paslēpa mūsu laivu zem kazenājiem, kas pārkārušies pār ūdeni," Džeks klusu teica. "Diez kur viņš ir? Es viņu neredzu."

"Kur ir Pegija?" čukstēja Nora.

"Es esmu te," atsaucās klusa balss, un mazliet zemāk 110 ērgļpapardēm iznira Pegijas galva. "Nu, vai tas nav šausmīgi? Kaut tie cilvēki brauktu prom."

No ezera līdz kalna virsotnei atskanēja balsis.

"Te ir laba vieta, kur piestāt," kāds teica.

"Viņi atraduši mūsu liedagu," nočukstēja Džeks.

"Piebrauksim tuvāk," atsaucās sievietes balss. "Vakariņosim šeit. Te ir burvīgi!"

Varēja dzirdēt, kā laivu velk pa liedagu. Atpūtnieki izkāpa.

"Atnesīšu radio," kāds teica. "Un tu, Edij, atnes visu, kas vajadzīgs vakariņām."

"Kā tu domā, vai pirms mums kāds ir bijis uz šīs saliņas?" jautāja vīrieša balss.

"Nē!" atbildēja cits. "Šajā apkārtnē ir maz iedzīvotāju, un šurp, domājams, neviens nebrauc."

Trīs bērni ierāvās ērgļpapardēs un klausījās. Atpūtnieki taisījās vakariņot. Viena vista sāka skaļi klukstēt. Nora nodomāja, ka tā būs izdējusi olu.

"Jūs dzirdējāt?" jautāja viens no atpūtniekiem. "Izklausījās pēc vistas!"

"Neesi nu muļķis, Edij," atsaucās sievietes balss. "No kurienes uz tādas salas var uzrasties vista? Tas droši vien bija melnais strazds."

Džeks ieķiķinājās. Viņam likās ļoti smieklīgi, ka vistas klukstus var sajaukt ar melnā strazda dzidro dziesmu.

"Pasniedz sāli," kāds teica. "Paldies. Nu, vai tā nav viena jauka sala? Noslēpumaina un neparasta. Varbūt pēc vakariņām iesim paklaiņot?"

"Laba doma," atskanēja Edija balss. "Noteikti!"

Bērni izbailēs saskatījās. Tieši to viņi gribēja vismazāk!

"Kā tu domā, kur ir Maiks?" klusu jautāja Pegija. "Varbūt paslēpies laivā?"

"Es ceru," čukstēja Džeks. "Par viņu neuztraucies. Viņš pratīs parūpēties par sevi."

"Ak, Dievs! Pīpene mauro!" ievaidējās Pegija. Līdz viņas ausīm bija atskanējis drūms māviens. "Tā jūt, ka pienācis slaukšanas laiks."

"Un es neatteiktos 110 krūzes piena!" teica Džeks, kuram ļoti slāpa.

"Vai jūs dzirdējāt govs māvienu?" pārsteigts jautāja viens no atpūtniekiem.

"Tā būs kāda govs pļavā pāri ezeram," laiski atsaucās cita balss. "Tu taču nedomā, ka uz šīs nieka saliņas brīvi klaiņo govs, Edij?"

"Nezinu," apmulsis teica Edijs. "Skatieties. Vai jums neliekas, ka smiltīs ir kāju nospiedumi?"

Bērni aizturēja elpu. Vai tiešām viņi atstājuši smiltīs pēdas?

"U11 skatieties te," turpināja atpūtnieks, kaut ko rādīdams pārējiem. "Tas ir auklas gals. es to atradu liedagā. Aukla zemē neaug."

"Tu izput no mušas ziloni," īgni atbildēja sieviete. "Te bijuši citi atpūtnieki, 1111 viss."

"Varbūt tev taisnība," teica Edijs. "Un tomēr es pēc vakariņām izpētīšu šo salu."

"Ieslēdz radio, Edij," kāds bilda. "Man apnicis klausīties tavā vāvuļošanā."

Drīz vien gaisu satricināja skaļa mūzika, un bērni nopriecājās, ka tā apslāpēs Pīpenes maurošanu un vistu kladzināšanu. Viņi sēdēja ērgļpapardēs 1111 izskatījās nobijušies un nožēlojami. Bērniem nepatika, ka vēl kāds iekārojis viņu noslēpumaino salu. Un kas notiks, ja atpūtnieki, klaiņodami pa salu, viņus atradīs?

Nora sāka klusiņām raudāt. Asaras tecēja viņai pār vaigiem un krita uz rokām. Džeks paskatījās uz meiteni un klusu pielīda tai klāt. Viņš apskāva Noru.

"Neraudi, Nora," viņš teica. "Varbūt viņiem neatliks laika klaiņot pa salu. Metas jau tumšs. Redzi to melno mākoni? Drīz pavisam satumsīs. Varbūt atpūtnieki domās, ka tuvojas vētra, un brauks prom."

Nora noslaucīja asaras un paskatījās augšup. Tur tiešām bija liels, tumšs mākonis.

"Izskatās, ka tuvojas negaiss." Ari Pegija bija atrāpojusi pie viņiem.

"Ai!" Nora gandrīz iespiedzās. "Skatieties! Kāds nāk augšā! Es redzu, kā šūpojas ērgļpapardēs! Tas būs kāds no atpūtniekiem! Viņš kāpj augšā un atradīs mūs!"

Bērni nobālēja. Viņi skatījās Noras norādītajā virzienā un skaidri redzēja, kā sakustas pirmais ērgļpaparžu puduris, tad nākamais un vēl nākamais. Tur, ērgļpaparžu aizsegā, kāds neapšaubāmi rāpās kalnā.

Nora iekrampējās Džekam rokā. "Ne skaņas!" viņš čukstēja. "Neviens nevar zināt, ka mēs esam te. Klusu, Nora! Ja viņš nāks tuvāk, mēs iešmauksim alā."

Bērni klusu vēroja, kā, jaunatnācējam lienot cauri garajai ērgļpapardei, šūpojas tās zari. Tas bija šausmīgs mirklis. Vai kāds no atpūtniekiem dodas uz avotu?

Meitenes ielīda alā un, lai redzētu, ko dara Džeks, pašķīra pie ieejas augošās ērgļpapardēs zarus. Mirklī, kad zēns kāpās atpakaļ, cilvēks, kurš rāpās kalnā, pēkšņi apstājās. Ērgļpaparde vairs nekustējās. Un tas bija briesmīgāk par mirkli, kad tā kustējās! Ak, vai!

Pēkšņi no papardes iznira galva, un Nora skaļi iespiedzās.

"Maik!" viņa sauca. "Maik!"

"Kuš, muļķa nejēga!" iešņācās Pegija un sapurināja viņu. "Atpūtnieki dzirdēs!"

Par laimi, radio skanēja tik skaļi, ka Noras spiedzienu neviens nebija dzirdējis. Trīs bērni atviegloti skatījās uz Maiku. Tātad tas, kas līda cauri ērgļpapardēm, ir bijis viņš! Kāds atvieglojums! Maiks plati pasmaidīja un no jauna pielieca galvu. Zēns rāpoja uz alu, un ērgļpapardēs tikko manāmi kustējās.

"Ak, Maik," teica Nora, kad viņš pierāpoja klāt. "Kā tu mūs nobiedēji! Mēs domājām, ka mūs izseko kāds atpūtnieks."

"Es viņus labi nopētīju," apsēzdamies blakus pārējiem, teica Maiks. "Tie ir trīs vīrieši un divas sievietes. Viņi tiesā pamatīgas vakariņas."

"Vai tu domā, ka viņi tiešām klaiņos pa salu?" ziņkāri jautāja Pegi ja.

"Ļoti iespējams, ka viņus aizbiedēs negaiss," vērdamies tumšajās debesīs, teica Maiks. "Goda vārds! Tas izvilinājis ārā sikspārņus! Skatieties!"

Un tiešām — tur šaudījās simtiem sikspārņu. Karstais, spiedīgais vakara gaiss bija izvilinājis kukaiņu barus, un sikspārņiem bija lielas dzīres — tie ķēra mušas un vaboles, kas lidinājās apkārt.

"Fui! Sikspārņi! Fui! Neciešu sikspārņus! Man no tiem bail. Savāksim mantiņas un brauksim ātri prom!"

"Es ari neciešu sikspārņus!" iespiedzās otra sieviete. "Mazie briesmīgie radījumi!"

"Cilvēkiem tie neko sliktu nevar izdarīt," teica vīrieša balss. "Neāksties."

"Es nespēju savaldīties. Man bail," atbildēja sieviete. "Es braucu prom!"

"Es gribēju izpētīt salu," teica Edijs.

"To tev vajadzēs darīt kādu citu dienu," atbildēja sieviete. "Paskaties arī uz debesīm — tuvojas briesmīgs negaiss."

"Labi jau, labi," īgni attrauca Edijs. "Brauksim. Smieklīgi! Nobīties no dažiem sikspārņiem!"

Bērni tupēja kalna nogāzē un atviegloti skatījās cits uz citu. Atpūtnieki patiesi brauca prom. Un viņus neviens nebija atradis. Tas ir labi!

"Mīļie, labie sikspārņi!" čukstēja Džeks. "Kas to būtu domājis, ka 110 šiem mazajiem lidoņiem var nobīties, vai ne, Nora?"

"Tante Herieta ari baidās no sikspārņiem," atbildēja Nora. "Nezinu, kāpēc. Man tie liekas mīļi, jauki radījumi ar jocīgiem melniem spārniem. Tagad tie vienmēr būs mani draugi. Tie mūs izglāba, citādi mēs būtu atrasti."

Skaļi iemaurojās Pīpene. Džeks sarauca pieri. "Ja mēs būtu izslaukuši Pīpeni, pirms atbrauca atpūtnieki…," viņš teica.

"Tu dzirdēji?" jautāja viens no atpūtniekiem. "Tas bija pērkons tālumā!"

Visi četri bērni sāka ķiķināt. Nora sarāvās čokurā un, lai nesāktu skaļi smieties, aizlika mutei priekšā rokas.

"Labā. vecā Pīpene!" čukstēja Maiks. "Lai aizdzītu atpūtniekus, tā izliekas par pērkona negaisu!"

Nora spiedzīgi iesmējās, un Džeks viņu iedun- kāja. "Klusu!" viņš teica. "Vai tu gribi, lai mūs atklāj tagad, kad tūlīt viss tik veiksmīgi beigsies?"

Atpūtnieki sēdās laivā. Viņi atgrūda to no krasta, un bērni, izdzirdējuši ūdens šļakstus, pabāza galvu. Tālu apakšā viņi ieraudzīja laivu, kas peldēja pa ezeru. Pēkšņa vēja brāzma saviļņoja ūdeni, un laiva sāka lēkāt augšup lejup.

"Ātrāk!" iesaucās sievietes balss. "Mēs nokļūsim vētrā. Ai! Vēl viens šausmīgs sikspārnis! Es vairs nekad nebraukšu uz to briesmīgo salu!"

"Es ļoti ceru, ka tā būs!" teica Džeks un izlikās, ka māj ardievas.

Bērni vēroja, kā attālinās laiva. Balsis skanēja aizvien vārgāk, tās aizpūta vējš. Pēdējais, ko viņi dzirdēja, bi ja radio, kas atkal spēlēja. Tad viņi vairs neko neredzēja un nedzirdēja. Atpūtnieki bija prom.

"Nu. kā?" pieceldamies un izstaipīdamies, teica Džeks. "Mēs gandrīz iekritām, bet, paldies Dievam, neviens neredzēja ne mūs, ne mūsu mantas."

"Izņemot pēdu nospiedumus un auklas galu," iebilda Maiks.

"Jā," domīgi piekrita Džeks. "Ceru, ka tas vīrs, vārdā Edijs, nav lasījis par četriem aizbēgušiem bērniem un nesecinās no tā, ko redzējis un dzirdējis, ka mēs varētu būt te. Un tomēr mums ar to jārēķinās. Kaut kas jādara, lai mūs neatrastu, ja sāktu meklēt uz salas."

Atskanēja tāli pērkona dārdi. Džeks pagriezās pret pārējiem bērniem. "Šoreiz tā nav Pīpene." Viņš plati smaidīja. "Iesim, tuvojas negaiss. Mums daudz kas vēl jādara. Es atvedīšu un izslaukšu Pīpeni. Nora un Maik, jūs noķeriet vistas un aiznesiet atpakaļ uz aploku. Tu, Maik, uztaisi tādu kā pajumti — uzbāz uz nūjām pāris maisu, lai vistām būtu, kur slēpties, ja tās nobīsies. Pegij, mēģini iekurt uguni, kamēr vēl nelīst."

"Klausos, kapteini!" bērni draiski sauca. Viņi jutās atviegloti, iedomājoties, ka sala atkal pieder viņiem.

negaisa nakts vītolu namiņā

Nenovēršami tuvojās negaiss. Debesis klāja biezi, melni mākoņi, un kļuva tumšāks. Nora un Maiks saķēra pa alu klīstošās sešas vistas, uzmanīgi iebāza tās maisā un steidzīgi devās uz aploku. Maiks iegrūda aploka malā dažas vītola nūjas un uzmeta tām virsū maisu.

"Ejiet nu, tibiņas!" teica Nora. "Te jums būs jauka, mīļa pajumte."

Bac! Bac! Bac! Sāka pilēt milzīgas lielus lāses, un vistas izbiedēti iekladzinājās. Lietus tām nepalika. Tās uzreiz pamuka zem maisa un klusu tupēja, reizi pa reizei viegli ieknābdamas cila citai.

"Tā, vistas ir pie vietas," teica Maiks. "Diez kā Pegijai veicas ar ugunskuru?"

Pegijai nebūt neveicās labi. Lietus lija aumaļām, un viņai nekā neizdevās iekult uguni. Džeks atveda Pīpeni un uzsauca Pegijai: "Met mieru! Lietus līst pārāk stipri, tu nevarēsi iekurt uguni. Kamēr vēl neesat izmirkuši, ejiet žigli uz Vītolu namiņu."

"Lai iet meitenes," atbildēja Maiks un skrēja palīgā Džekam. "Es atnesīšu visu, kas vajadzīgs, lai izslauktu govi. Ak tu mūžs! Mēs vēl neesam izdzēruši to pienu, kuru izslaucām no rīta!"

"Ielej to šķīvī un ieliec vistu aplokā," teica Džeks. "Varbūs vistām garšos."

Lietus gāza kā no spaiņa, bet Džeks slauca Pīpeni. Drīz vien visas pannas, tējkanna un bļodas bija pilnas līdz malām! "Mums tiešām vajadzīga tā vecā slaucene no tantes Herietas fermas, par kuru stāstīja meitenes," domāja Džeks. Citādi slaukt govi bija ļoti nogurdinoši.

Beidzis slaukt, Džeks aizveda Pīpeni atpakaļ uz pļavu otrā salas pusē. Maiks aizgāja uz Vītolu namiņu, kurā jau gaidīja meitenes. Namiņā bija tumšs, un klausoties, kā no apkārtējiem kokiem krīt lietus piles — pukš! pukš! pukš! —, bērniem kļuva skumji.

Maiks un abas meitenes sēdēja Vītolu namiņa priekšējā istabā un gaidīja Džeku. Maiks bija viscaur izmircis un trīcēja kā apšu lapa.

"Nabaga Džeks arī būs izmircis līdz pēdējai vīlītei," viņš teica. "Pagaršojiet pienu, meitenes. Pavisam silts. Iedzersim mazliet piena, tas mūs sasildīs. Uzvārīt to nevar, mums nav uguns."

Kad Džeks ienāca Vītolu namiņā, no viņa straumēm tecēja ūdens, bet viņš, kā parasti, tikai plati

smaidīja. Likās, ka Džeku nekas nespēj apbēdināt.

"Sveiki, sveiki!" viņš teica. "Esmu slapjš kā žurka! Pegij, kur mēs likām drēbes, ko es atvedu pagājušajā naktī?"

"Ak, jā!" atviegloti iesaucās Pegija. "Nu, protams! Jūs ar Maiku varat pārģērbties."

"Nezinu vis," šaubījās Maiks. "Džeks atveda tikai trīs vestes, pāris kreklu un vienu mēteli."

"Mēs katrs varam uzvilkt kreklu un vesti. Es virsū uzvilkšu mēteli, bet tu vari ietīties vecajā segā, ko es atvedu," teica Džeks.

Zēni novilka slapjās drēbes un uzvilka sausās. "Tikko beigsies lietus, es izkāršu tās žāvēties," izgriezdama slapjās drānas, teica Pegija.

"Es itin nekā neredzu," nepareizi sapogājis kreklu, teica Maiks.

"Iededzini lukturi, muļķi," atbildēja Džeks. "Kāpēc tad mums ir sveces? Nora, sameklē un iededzini lukturi. Varbūt vajadzīga jauna svece. Tu atceries, kur noliki sveces? Kaut kur tajā kaktā."

Nora sameklēja lukturi.Tajā tiešām vajadzēja ielikt jaunu sveci. Meitene atrada sērkociņu kastīti un aizdedzināja sveci, bet Maiks pakāra lukturi uz naglas, kuru viņš bija iesitis jumtā. Tur nu tas šūpojās, vāji, bet jautri apgaismodams mazo kompāniju, kas bija saspiedusies Vītolu namiņā.

"Tagad te tiešām ir ka mājā," apmierināti teica Nora. "Man te patīk. Te ir ļoti omulīgi. Un cauri griestiem vai sienām nav izspiedusies neviena pilīte."

"Un neviens vēja pūtiens!" leica Džeks. "Tas nozīmē, ka esam labi nostiprinājuši sienas ar viršiem un ērgļpapardēm. Klausieties, kā gaudo vējš! Tādā laikā mums ārā vis nepatiktu! Cik labi, ka mums ir Vītolu namiņš! Šovakar mūsu zaļā guļamistaba nemaz nebūtu omulīga!"

Virs galvas trakoja negaiss. Pērkons dārdēja tā, it kā debesīs kāds pārbīdītu smagas mēbeles.

"Ei! Man liekas, kāds nometa drēbju skapi!" atskanot neparasti stipram pērkona dārdam, teica Džeks.

"Un tur pa trepēm ripo flīģelis!" pēc nākamā dārda piezīmēja Maiks. Visi iesmējās. Un tiešām, pērkons atbalsojās tā, it kā augšā kāds mētātu mēbeles.

Spilgti iešķīlās zibens un apgaismoja Vītolu namiņa istabas. Norai tas diez ko nepatika. Viņa piespiedās pie Maika. "Man mazliet bail," viņa bilda.

"Neesi nu rnuļķe!" teica Maiks. "Tu esi tāda pati muļķe kā tās sievietes, kas nobijās no sikspārņiem. Te nav no kā baidīties. Negaiss ir kaut kas vienreizīgs! Te mums nekas nedraud."

"Tas ir tikai mazliet trokšņains!" iesmējās Džeks. "Nenokar degunu, Nora! Viss būs labi. Priecājies, ka tu neesi Pīpene. Mēs vismaz zinām, ka negaiss ir negaiss, bet Pīpene to nezina."

Bums! Krakš! Bums! Pērkons ducināja aizvien tālāk, un bērni jokoja, pie katra grāviena iztēlodamies, ka debesīs ripo dažādas mēbeles. Un ik reizi, kad uzliesmoja zibens, Džeks teica: "Liels paldies! Debesis rauj sērkociņus, un vējš tos nopūš!"

Pat Nora iesmējās un drīz pavisam aizmirsa par bailēm. Lietus grabināja cik spēka, un vienīgais, par ko Džeks uztraucās, bija tas, vai ūdens urdziņa neatradis ceļu uz Vītolu namiņu un neaiztecēs pa grīdu, uz kuras viņi sēdēja. Taču viss bija labi. Mājiņā neiekļuva ne pilīte.

Pamazām negaiss norima, un bērni dzirdēja tikai dzidru, dziedošu skaņu, kad lāses pakšķēdamas krita no kokiem un atsitās pret namiņa jumtu. Pērkons dārdēja aizvien tālāk. Zibens uzliesmoja pēdējo reizi, un negaiss bija beidzies.

"Tagad mēs ieēdīsim, izdzersim pa krūzei piena un iesim gulēt," teica Džeks. "Šodienai pārdzīvojumu pietiks! Turklāt mēs ar Maiku vakar atgriezāmies tik vēlu, ka viņš droši vien krīt 110 kājām. Es jau nu noteikti."

Bērni apēda Pegijas gatavotās vakariņas un iedzēra Pīpenes trekno pienu. Tad meitenes ieritinājās siltajos viršos Vītolu namiņa dibenistabā, bet zēni apgūlās priekšējā telpā. Pēc mirkļa visi cieši gulēja!

Un atkal viņus uzmodināja Pīpenes maurošana. Cik dīvaini pamosties nevis zem klajas debess, starp irbulenēm, bet Vītolu namiņā! Bērni, mirkšķinādami acis, vērās zaļajos griestos — vītolu zari, kas bija sapīti tā, lai veidotu jumtu, dzina lapas. Vītolu namiņā valdīja pustumsa. Durvis bija ciet, logu nebija. Džeks domāja, ka uztaisīt logus būtu ļoti grūti, turklāt pa tiem varētu iekļūt vējš un lietus. Tāpēc Vītolu namiņš bija diezgan tumšs un, kad durvis stāvēja ciet, mazliet piesmacis. Taču neviens neiebilda. Tā bija vēl interesantāk!

Bērni izskrēja no Vītolu namiņa un raudzījās apkārt. Tikai Nora ne. Viņa laiski gulēja uz muguras, skatījās zaļajos griestos un domāja, cik mīksti ir virši un cik jauki smaržo Vītolu namiņš. Viņa mūždien cēlās pēdējā!

"Nora. ja tu tūlīt nenāksi, nepagūsi nomazgāties!" sauca Pegija. Un arī Nora izskrēja ārā. Kas tas bija par burvīgu rītu! Pēc pērkona negaisa pasaule izskatījās tīra un svaigi nomazgāta. Likās, pat zilās debesis ir nomazgātas.

Ezers bija tikpat zils kā debesis. Pēc pagājušās nakts lietavām no kokiem vēl pilēja lāses, un gan zāle, gan virši bija slapji.

"Pasaule izskatās kā no jauna piedzimusi," teica Maiks. "It kā tā būtu radīta šorīt! Iesim nopeldēsimies!"

Bladāc! Bērni ielēca ūdenī. Maiks ar Džeku abi prata peldēt. Džeks peldēja kā zivs. Pegija tikai mazliet un Nora gandrīz nemaz. Džeks viņu mēģināja mācīt, taču Nora bija kā mazs bērns un nespēja atraut kājas no ezera smilšainā dibena.

Pegija pirmā iznāca no ūdens un devās gatavot brokastis, taču, apskatījusi mazo liedagu, viņa nepārvaramā riebumā sastinga!

"Zēni, skatieties!" viņa sauca. "Nora, skaties! Atpūtnieki sabojājuši mūsu liedagu!"

Bērni izskrēja no aukstā ūdens un, slaucīdamies dvieļos, pārlaida skatienu liedagam. Tas vienmēr bija tik skaists — tā sudrabainās smiltis bija tīras un saulē mirdzēju.

Tagad tas izskatījās pavisam citāds! Visur mētājās apelsīnu miziņas. Banānu mizas, brūnas un slidenas, piesūkušās ar ūdeni, gulēja, kur bija nomestas. Vējš dzenāja pa smiltīm skārda bundžu, kurā kādreiz bijuši konservēti bumbieri, un divas tukšas kartona krējuma kārbas. Šurpu turpu lidinājās vēja saplēstās avīzes driskas. Visu šo nekārtību papildināja tukša cigarešu paciņa.

Bērni bija ļoti dusmīgi. Tas bija viņu liedags, un viņi to mīlēja. Viņi centās uzturēt to tīru, kārtīgu un patīkamu un pēc ēšanas vienmēr visu novāca. Un nu kaut kādi nejauki atpūtnieki bija ēduši te tikai vienu reizi, bet atstājuši liedagu kā miskasti!

"Un tie bija pieauguši cilvēki!" nepatikā teica Džeks. "Viņiem jau nu labāk jāzina, kas jādara. Kāpēc viņi nepaņēma šos mēslus līdzi?"

"Cilvēki, kas tik skaistā vietā atstāj atkritumus, paši ir kā miskastnieki!" gandrīz raudādama, dusmīgi iesaucās Pegija. "Labi cilvēki tā nedara. Es labprāt ieliktu viņus pašus miskastē, uzkrautu virsū visus šos mēslus un 110 visa spēka uzspiestu vāku!"

Pārējie iesmējās. Tas izklausījās varen jocīgi. Un tomēr viņi bija ļoti dusmīgi par to, ka viņu liedags ir piegružots.

"Es salasīšu un sadedzināšu visus gružus," teica Maiks.

"Pagaidi!" iesaucās Džeks. "Varbūt kaut kas no tā mums varētu noderēt."

"Kas? Vecas banānu un apelsīnu mizas?" izbrīnīts jautāja Maiks. "Tu taču negribi no tām taisīt pudiņu, Džek?"

"Nē," plati smaidot, atbildēja Džeks. "Mēs noglabāsim skārda bundžu, kārbu un tukšo cigarešu paciņu mūsu pieliekamajā, un, ja kāds vēlreiz uz- kulsies un ieraudzīs ugunskura paliekas, auklas galu vai ko citu, noliksim to visu liedagā, un viņi nevis meklēs mūs, bet domās, ka te bijuši atpūtnieki!"

"Laba doma, Džek!" visi sauca.

"Tu vienmēr izdomā kaut ko prātīgu," kurdama uguni, teica Pegija. Bērni bija izsalkuši, tāpēc uguns sprakšķēšana viņus ļoti iepriecināja. Pegija gribēja uztaisīt kakao un uzlika vārīties pienu.

Maiks pacēla cigarešu paciņu, skārda bundžu un vienu kartona kārbu. Kartona kārbu un skārda bundžu viņš nomazgāja ezerā un nolika mazajā pieliekamajā. Kādu dienu tās var noderēt!

Nora atnesa piecas olas. Pegija uzcepa tās kopā ar divām forelēm, kas bija pieķērušās pie Džeka vērtīgajām makšķerauklām. No smaržas mutē saskrēja siekalas!

"Klau! Jāizslauc nabaga vecā Pīpene," ielocījis brokastis un ķerdamies pie karstā kakao, teica Džeks.

Pēkšņi Nora iespiedzās un rādīja Džekam aiz muguras. Viņš pagriezās un, neizsakāmi pārsteigts, ieraudzīja govi, kas nāca pie viņa!

"Tu neaizgāji laikā to izslaukt, tāpēc tā atnāca pie tevis!" iesmējās Pegija. "Vecā, labā Pīpene! Kā viņa zināja ceļu? Dīvaini!"

nora iekuļas nepatikšanās

Nepagāja ne diena, kad bērniem nebūtu ko darīt. Vajadzēja slaukt Pīpeni. Pieskatīt vistas. Makšķer- auklām uzspraust ēsmu uz āķa un divas, trīs reizes dienā pārbaudīt, vai nav pieķērusies kāda zivs. Uzturēt uguni. Gatavot ēst un mazgāt traukus. Katru dienu tīrīt Vītolu namiņu. Pārsteidzoši, kāda nekārtība tur palika, kad četri bērni bija tur pabijuši kādu stundu.

"Es slaukšu Pīpeni rītos, bet Maiks vakaros," todien pie brokastīm teica Džeks. "Nora, tu varētu rūpēties par vistām. Tev vajadzēs ne tikai tās barot un dzirdīt un savākt olas, bet arī rūpīgi apskatīt žogu, vai vistas neplucina viršus, ar kuriem mēs aizbāzām caurumus. Mēs taču negribam, lai vistas pazustu, vai ne?"

"Un ko darīs Pegija?" jautāja Nora.

"Pegijai lai paliek mājas darbi," teica Džeks. "Viņa var pieskatīt uguni, gatavot ēst un uzturēt kārtību. Es rūpēšos par makšķerauklām. Un reizi pa reizei kādam no mums vajadzēs uzkāpt kalnā, lai pārliecinātos, vai nebrauc vēl kādi atpūtnieki. Pagājušo reizi viss beidzās labi, tāpēc ka mums paveicās — mēs ieraudzījām laivu. Citādi mūs noteikti noķertu."

"Iešu izvilkšu no paslēptuves laivu, labi?" iztukšodams kakao krūzi, ieteicās Maiks.

"Nē," Džeks atbildēja. "Lai tā vienmēr stāv noslēpta, izņemot reizes, kad mums tā ir vajadzīga. Un tagad es iešu slaukt Pīpeni."

Džeks aizgāja, un bērni izdzirdēja, cik patīkami pret pannu sitas krējumainā piena strūklas. Viņiem joprojām nebija slaucenes. Maiks ar Džeku bija nolēmuši to atvest šonakt. Slaukt pienu pannās un tējkannās nudien ir dīvaini!

Pegija sāka novākt un mazgāt traukus. Nora gribēja palīdzēt, bet Pegija teica, lai viņa labāk ejot barot vistas. Tāpēc meitene devās prom un atdarināja klukstus, kurus vistas pazina. Tikko Nora pārkāpa pāri aploka zemajam žogam, vistas steidzās viņai pretī.

Nora izbēra sēklas, un vistas sāka kāri knābāt, ar stiprajiem nagiem aši kasīdamas zemi, lai nepalaistu garām nevienu sēkliņu. Nora ielēja arī ūdeni. Tad viņa nogāja gar žogu, lai pārliecinātos, vai tas ir neskarts.

Izskatījās, ka viss ir kārtībā. Mazā meitene nepūlējās ieskatīties rūpīgāk, viņa gribēja aizskriet uz aveņu audzi kalna nogāzē un paskatīties, vai tur nav nogatavojušās jaunas ogas. Ja Nora būtu tik vērīga, kā no viņas tika gaidīts, viņa būtu ievērojusi lielu caurumu, ko, knābājot ērgļpapardes un viršus, bija izplūkuši kāda vista. Taču Nora to nemanīja. Viņa paņēma grozu, kuru no smalkiem zariem bija uzpi- nusi Pegija, un devās prom.

"Nora, tu iesi pēc avenēm?" sauca Pegija.

"Jā!" atkliedza Nora.

"Salasi labi daudz. Uztaisīsim pusdienās aveņu pudiņu ar krējumu!" Pegija sauca. "Neapēd visas ogas!"

"Nāc palīgā!" atsaucās Nora, kas nebūt nebija priecīga, ka viņai jālasa avenes visiem.

"Man jāatnes no avota ūdens," atkliedza Pegija, "un es gribu šo to pielāpīt."

Un tā Nora aizgāja viena. Viņa atrada aveņu audzi, kuru bija redzējusi vakar. Aveņu tur bija daudz. Mazā meitene pieēda pilnu vēderu un sāka pildīt grozu ar saldām, sulīgām ogām. Viņa dzirdēja, ka Džeks ved Pīpeni uz pļavu otrā salas pusē. Dzirdēja, ka vītolu biezoknī, griezdams zaru krājumus, svilpo Maiks. Visi strādāja un bija laimīgi.

Nora apsēdās saulītē un atspiedās pret silto akmeni, kas bija izvirzījies kalna nogāzē. Viņa patiesi jutās ļoti laimīga. Ezers lejā bija zils kā neaizmirstulīte, un Nora gozējās saulītē, līdz izdzirdēja Maika balsi: "Nora! Nora! Kur tu esi? Tu jau stundām esi prom!"

"Nāku!" atsaucās Nora un devās cauri aveņu audzei apkārt kalnam, cauri viršiem un ērgļpapardēm lejup uz liedagu, kur bija sanākuši pārējie bērni. Pegijai bija izdevies iekurt uguni, un viņa gatavoja Džeka noķerto trusi.

"Kur ir avenes?" jautāja Džeks. "Ā, tu esi salasījusi pilnu grozu! Tas ir labi! Ej nokrejo pienu, kas ir tajā bļodā. Ielej to krūzē un nes šuip. Te mums visiem pietiks."

Drīz vien bērni ēda pusdienas. Pegija patiesi bija laba pavāre. Taču vislabāk viņiem garšoja saldās, sulīgās avenes, pārlietas ar krējumu! Cik tās bija gardas!

"Vistas šodien ļoti klusas," teica Džeks, apēz-

dams krējuma paliekas. "Es kopš pusdienu sākuma neesmu dzirdējis nevienu klukstienu."

"Ceru, ka viss kārtībā," teica Pegija.

"Līs paskatīšos," atsaucās Maiks. Viņš nolika šķīvi un devās uz vistu aploku. Maiks skatījās gan šur, gan tur, pacēla maisu, kas bija pārmests pāri vienam aploka stūrim un veidoja nojumi, taču vistas nekur nemanīja.

"Vai ar vistām viss kārtībā?" kliedza Džeks.

Maiks atgriezās nobijies. "Nē," viņš teica. "Vistu nav! Tās ir pazudušas!"

"Pazudušas?" izbrīnā pielekdams kājās, iekliedzās Džeks. "Tās nevarēja pazust! Tām jābūt aplokā!"

"Nav," teica Maiks. "Tās izgaisušas bez pēdām."

Bērni aizskrēja uz vistu aploku un pārsteigti un nobijušies vērās tukšajā iežogojumā.

"Vai tu domā, ka te kāds bijis un aiznesis vistas?" jautāja Pegija.

"Nē," stingri noteica Džeks. "Skatieties! Te ir izskaidrojums vistu pazušanai!"

Viņš rādīja uz lielu caurumu aploka žogā. "Redzat šo caurumu? Pa to vistas arī aizmukušas, un Dievs vien zina, kur tās ir tagad."

"Es nedzirdēju, ka tās klīstu apkārt," teica Pegija. "Es te biju viena. Tās būs aizklīdušas, kad es aizgāju uz avotu pēc ūdens."

"Tad caurums ir bijis jau no rīta, kad Nora vistas baroja," secināja Džeks. "Nora, kā tu vari būt tik pavirša? Vai es šorīt neteicu, ka ikreiz, kad tu baro vistas, tev rūpīgi jānopēta žogs, lai pārliecinātos,

vai tas ir vesels? Un jau pirmajā reizē tu ļauj vistām aizmukt! Man kauns par tevi!"

"Mūsu dārgās vistas!" izbailēs iekliedzās Pegija.

"Tev jau tā tik maz jādara, Nora. Tad vismaz to mazumiņu dari labi," teica Maiks. "Ļoti nelāgi,"

Nora sāka raudāt, taču nevienam viņas nebija žēl. Bērni bija pārāk satriekti par vistu pazušanu. Cerēdami, ka tās paslēpušās kaut kur tuvumā, viņi apskatīja apkārtni.

Nora raudāja aizvien skaļāk un skaļāk, līdz Džeks kļuva ļoti dusmīgs. "Beidz čīkstēt kā zīdainis!" viņš uzkliedza. "Vai tu arī nevari palīdzēt meklēt vistas?"

"Nerunā ar mani tā," šņukstēja Nora.

"Es runāšu ar tevi tā, kā gribēšu," Džeks atcirta. "Te galvenais esmu es, un tev jādara tas, ko es lieku. Ja kaut viens no mums būs vieglprātīgs, cietīs visi, un to es negribu! Beidz raudāt, es teicu, un palīdzi meklēt vistas."

Nora sāka meklēt, bet nekādi nespēja nomierināties. Viņa jutās tik nelaimīga, apkaunota un bēdīga. Tas bija šausmīgi! Visi uz viņu dusmojās un neteica ne vārda. Asaras aizmigloja skatienu, un Nora neredzēja, kur meklēt.

"Te vistu nav!" beidzot teica Džeks. "Labāk iesim pa vienam un meklēsim tās pa visu salu. Tās varēja aizklīst uz otru salas pusi. Iesim katrs uz savu pusi. Pegij, tu ej tur, bet es došos uz Pīpenes pusi."

Bērni izklīda un, skaļi saucot vistas, devās katrs uz savu pusi. Nora gāja virzienā, kuru bija norādījis

Džeks. Arī viņa sauca vistas, taču nesaņēma nekādu atbildi. Kur gan tās varētu būt?

Cik rūpīgi bērni meklēja pazudušās vistas! Un apbrīnojami, ka nevienu nevarēja atrast. Džeks to nesaprata. Kalnā vistu nebija! To nebija pat mazajā alā, kurā Džeks tās bija slēpis vakar. Tās nebija ieklīdušas aveņu audzē. Tās nebija Pīpenes pļavā. Tās nebija zem dzīvžoga. Likās, ka to nav galīgi nekur!

Tuvojoties vakaram. Nora kļuva aizvien bēdīgāka. Meitene juta —ja vistas neatradīsies, viņa nevarēs skatīties pārējiem acīs. Viņa ielīda garā ērgļpa- pardē un saritinājusies vēroja, kā pārējie atgriežas vakariņās. Tēja nebija uzvārīta, un bērni bija izsalkuši un izslāpuši. Arī Nora, taču viņu nekas nevarēja piespiest pievienoties pārējiem. Nē, labāk viņa paliks te, pavisam viena, nekā sēdēs blakus Mai- kam, Džekam un Pegijai, kuri joprojām bija īgni un bēdīgi.

"Nu? Vistas ir pazudušas," teica Maiks, kopā ar Džeku iedams lejā uz liedagu.

"Dīvaini," atbildēja Džeks. "Aizpeldēt tās neva- rēja!"

" Tas ir šausmīgi!" teica Pegija. "Mums tā noderēja olas."

Nora sēdēja, ierāvusies ērgļpapardē. Viņa vēlējas palikt te pa nakti. Viņa domāja, ka vairs nekad, nekad nebūs laimīga.

Kamēr abi pārējie sēdēja pie uguns, Pegija gatavoja kakao un dalīja rīsu pudiņu. Bērni brīnījās, kur palikusi Nora.

"Gan drīz parādīsies," teica Pegija.

Bērni ēda klusēdami. Te līdz viņu ausīm atplūdu, ak, cik tīkama skaņa! Jā, tas bija "ko-ko-ko-ko- ko!" Un pa liedagu cēli nāca visas sešas vistas! Bērni skatījās un nevarēja atraut acis!

"Kur jūs bijāt, palaidnes?" iesaucās Džeks. "Mēs jūs visur izmeklējāmies!"

"Ko-ko-ko-ko-ko!" atbildēja vistas.

"Jūs zinājāt, ka laiks ēst, tāpēc arī atnācāt!" uzminēja Džeks. "Klau! Vai mēs nevarētu katru dienu laist vistas pastaigāties? Ak, nē! Tās dēs olas, kur pagadās, un mēs nevarēsim atrast."

"Es pabarošu vistas," teica Pegija. Viņa nometa kukurūzas graudus, un vistas kāri metās tos knābāt. Tad tās jāva, lai Maiks un Džeks ieliek tās salabotajā aplokā, un apmierinātas aptupās uz laktas aploka galā.

"Vajadzētu pateikt Norai," teica Džeks. Un bērni, saukdami Noru, kāpa kalnā. "Nora! Nora! Kur tu esi?"

Taču Nora neatbildēja! Viņa vēl dziļāk ierāvās ērgļpapardē un cerēja, ka viņu neatradīs. Bet Džeks nejauši uzskrēja viņai virsū 1111 priecīgs sauca: "Re, kur tu esi! Vistas atgriezās, Nora! Viņas zināja, ka ir barošanas laiks! Nāc vakariņās! Mēs tev pataupījām."

Nora ar Džeku nokāpa liedaga. Pegija māsu noskūpstīja un teica: "Nepārdzīvo. Visas vistas atgriezās dzīvas un veselas."

"Varbūt es Noras vieta pieskatīšu vistas?" Maiks jautāja Džekam. Taču Džeks pašūpoja galvu.

"Nē," viņš teica. "Tas ir Noras darbs, un gan tu redzēsi, ka tagad viņa to darīs spīdoši, vai ne, Nora?"

"Jā, Džek. Noteikti," ēzdama rīsu pudiņu, atteica Nora un sāka justies daudz labāk. "Es apsolu! Es ļoti nožēloju, ka biju tik vieglprātīga."

"Nekas, viss kārtībā," kā vienā balsī apgalvoja pārējie. Un patiesi — viss bija kārtībā, tāpēc ka bērni bija labsirdīgi un mīlēja cits citu.

"Taču to nu gan es gribētu zināt," teica Pegija, kad viņas abas ar Noru mazgāja traukus, "kur tās vistas tik veikli noslēpās?"

Un drīz bērni to uzzināja! Kad pēc neilga laika Maiks iegāja Vītolu namiņā, lai kaut ko paņemtu, viņš atrada viršos trīs spīdīgas olas! Zēns tās pacēla un skriešus metās pie pārējiem.

"Tas blēdes vistas slēpušās Vītolu namiņā!" viņš sauca, rādīdams olas.

"Ej nu ej!" pārsteigts novilka Džeks. "Kas to Initu domājis? Mes meklējām pa visu salu, bet tās palaidne, vistas visu laiku bijušas tepat blakus!"

alas kalna nogāze

l'a gāja dienas, un bērni pierada pie laimīgās, bezrūpīgās dzīves uz salas. Kādu nakti Džeks un Maiks ar laivu aizbrauca uz tantes Herietas saimniecību un atveda slauceni, kā arī lielu daudzumu dārzeņu. Arī plūmes nāca gatavas, un zēni atveda tik daudz plūmju., .<\ sagāja slaucenē. Cik priecīgas bija meitenes, viņus ieraugot!

Tagad, kad bērniem bija īsta slaucene, Pīpenes slaukšana likās pavisam viegla. Vispirms Pegija slauceni kārtīgi iztīrīja, jo tā bija putekļaina un netīra. Izslaukuši Pīpeni, Džeks un Maiks ielika spaini ar pienu mazā avotiņā, kas šļācās no kalna nogāzes un skrēja lejā uz ezeru. Ledus aukstajā ūdenī piens atdzisa un nesaskāba pat karstākajās dienās.

Džeks sadabūja sēklu paciņas, ko bija atvedis no vectēva mājām, un rādīja tās pārējiem. "Skatieties," viņš teica. "Te ir salātu, redīsu, sinepju un krešu sēklas un pupiņas. Vispār jau pupiņas stādīt ir par vēlu, bet zeme uz salas ir tik laba, ka tās varētu ātri izaugt, un ražu mēs ievāksim vēlāk."

"Sinepes, kreses un redīsi izaugs ļoti ātri!" teica Pegija. "Cik jauki! Un salāti arī neliks gaidīt, ja šajā karstajā laikā mēs tos labi laistīsim."

"Kur mēs tos stādīsim?" jautāja Maiks.

"Ierīkosim mazas dobītes dažādās salas malās," teica Džeks. "Ja mēs uzraksim vienu lielu dobi un ierīkosim tādu kā dārzu, bet uz salas ieradīsies meklētāji, viņi ieraudzīs dārzu un sapratīs, ka te kāds dzīvo. Bet ja mums būs mazas dobītes, tad, tikko mēs ieraudzīsim kadu tuvojamies, tā pārklāsim tās ar viršiem."

"Džekam vienmēr nak prata labas domas," bilda Nora. "Es palīdzēšu rakt un stādīt, Džek."

"To darīs visi," atteica Džeks. Un tā viņi kopā devās meklēt piemērotas vietas, uzraka zemi un iesēja vērtīgās sēklas. Pegijai uzticēja katru dienu laistīt dobes un pielūkot, lai nezāles neiznīdē asnus.

"Dzīve iet uz augšu," laimīgi teica Nora. "Katru dienu piens un krējums, katru dienu olas; kad vien sagribas, meža avenes; un drīz varēs raut salātus, sinepes, kreses un redīsus."

Tukšā laukumiņā pie kazenāju audzes Džeks iestādīja pupas. Zēns teica, ka tās aptīsies ap kazenēm, un, ja kāds atnāks, viņš pat neievēros pupas. Pupu asnus gādīgi uzmanīja un rūpējās par tiem, kamēr tic izauga, kļuva stipri un sāka tīties ap tuvākajiem stumbriem. Tad Pegija atstāja tos savā ziņā un tikai aplaistīja, kad tas bija vajadzīgs.

Bērniem šad tad sajuka dienas. Džeks rūpīgi sekoja, lai nesajauktu dienu secību. Reizēm svētdienās, ja vējš pūta pareizajā virzienā, bērni dzirdēja baznīcas zvana skaņas.

"Būtu labi, ja mēs svētdienās neko nedarītu un atpūstos," teica Maiks. "Iet uz baznīcu mēs nevaram, toties varam pārvērst šo dienu par labu dienu, ja jūs saprotat, ko es domāju."

Turpmāk bērni pavadīja svētdienas klusi, un uz mazās saliņas tās likās īpaši mierīgas. Taču pārējās dienas bērniem sajuka — vai tā ir otrdiena, ceturtdiena vai trešdiena! Svētdienās Džeks vienmēr atgādināja, kas tā par dienu, un tā bija vienīgā diena, kuru viņi izšķīra. Nora teica, ka svētdienās esot neparasta gaisotne un sala zinot, kāda diena esot — tā bija sapņaināka un klusāka nekā parasti.

Kādu dienu Džeks teica, ka vajagot izpētīt alas kalna nogāzē.

"Mums jāzina, ko darīt un kur slēpties, ja mūs sāks meklēt uz salas, un tas ir ļoti iespējams," viņš teica, "Cilvēki, kas mūs meklēs, nesēdēs liedagā, kā to darīja atpūtnieki. Viņi ložņās pa visu salu."

"Tad izpētīsim alas šodien," teica Maiks. "Atnesīšu lukturi."

Ar lukturi, kas šūpojās rokā, un sērkociņu kastīti kabatā Džeks rādīja ceļu uz alām. Bērni bija atraduši kalna nogāzē trīs alas — vienā viņi bija slēpuši vistas, otrā bija lielāka, bet trešā tik šaura, ka tajā tikko varēja iespraukties.

"Iesim lielākajā alā," teica Džeks. Viņš iededzināja lukturi un iegāja tumšajā alā. Bija dīvaini pamest karsto jūlija svelmi. Nora drebēja. Viņai ala likās dīvaina. Taču viņa neko neteica, tikai turējās cieši blakus Maikam.

Džeks pacēla lukturi un apgaismoja visus kaktus. Ala bija liela, taču slēpties tajā nevarēja. Tā bija viegli pārskatāma. Šur tur karājās lieli zirnekļtīk- li un gaisā bija jaušama sastāvējusies sikspārņu smaka.

Maiks, ziņkāri pētīdams, gāja gar sienām un pašā alas dibenā atklāja ko neparastu. Sešas pēdas uz leju siena bija sašķēlusies un tur rēgojās liela, apmēram divas pēdas plata plaisa. Sākumā viņam likās, ka aiz plaisas redzama klints, bet nekā. Tur bija šaura, līkumaina eja, kuru gandrīz apslēpa izvirzījusies klints.

"Skatieties!" Maiks sajūsmā iesaucās. "Te, tieši klintī, ir eja. Džek, atnes lukturi! Interesanti, cik tālu tā ved."

Džeks pacēla lukturi, un arī pārējie ieraudzīja neparasto pusapslēpto eju, kas sākās aiz plaisas alas sienā. Džeks iegāja plaisā un pagāja mazliet uz priekšu.

"Nāciet!" viņš sauca. "Viss kārtībā! Te ir svaigs gaiss, un izskatās, ka eja kaut kur ved."

Bērni sajūsmināti metās viņam pakaļ. Tas nu gan bija vienreizīgs piedzīvojums!

Reizi pa reizei eja apmeta loku, un vietumis vajadzēja kāpt pāri akmeņu un nobrukušas zemes kaudzēm. Šur tur virs galvas stiepās saknes. Vietām eja bija ļoti šaura, taču izspraukties pa to varēja. Beidzot tai pienāca gals. Džeks atklāja, ka pašā kalna vidū tā iziet uz lielāko alu! Zēns pacēla lukturi un raudzījās apkārt. Gaiss bija svaigs un smaržīgs. Kāpēc?

"Skatieties!" iesaucās Nora, rādīdama augšup. "Es redzu gaismu!"

Tiešām! Tālu no augšas tumšajā alā ieplūda spilgta dienas gaisma. Džeks apmulsa. "Varbūt truši, rakdami savas ejas, pēkšņi iebrukuši šajā alā," viņš teica. "Un pa trušu izrakto caurumu mēs varam redzēt dienas gaismu. Kaut kā taču te ieplūst svaigais gaiss!"

No lielās alas eja veda pa labi, iiz citu alu. lija bija tik zema, ka bērniem vajadzēja līst uz vēdera un, viņiem par pārsteigumu, tā noveda laja šaurajā alā, pa kuru varēja tikko iespraukties.

"Dzīve iet uz augšu!" teica Džeks. "Mes esam atklājuši, ka lielo alu, kuru mēs zinām, e|;i savieno ar vēl lielāku alu. No tās varam iekļul mazakā aliņā.

kura izved ārā kalna nogāzē un kuras ieeja ir tik maza, ka pieaudzis cilvēks tajā nevar ielīst."

"Un kas tā par alu, kurā mēs noslēpām vistas?" jautāja Nora.

"Tā varētu būt atsevišķa aliņa," atbildēja Džeks. "Iesim paskatīsimies."

Bērni izspraucās cauri mazās alas šaurajai ieejai un nokļuva vistu alā. Taču tā bija pavisam parasta — maza, zema, ieapaļa, un tajā bija jūtama stipra sikspārņu smaka.

Bērni izlīda laukā un apsēdās spilgtas saules apspīdētajā kalna nogāzē. Cik patīkami pēc aukstās, tumšās alas sēdēt siltumā!

"Tagad klausieties," Džeks domīgs teica. "Ja mūs šovasar meklēs, šīs alas mums lieti noderēs. Pirmkārt, lielajā iekšējā alā var iedabūt Pīpeni."

"Ai, Džek! Tā nemūžam neizsprauksies cauri šaurajai, līkumotajai ejai," teica Pegija.

"Izsprauksies gan," Džeks atbildēja. "Man tā sekos visur, turklāt Pīpene trenēsies iekļūt alā un izkļūt no tās. Tad, ja lai gadījumā tiešām vajadzēs dažas stundas slēpties alā, tā neturēsies pretī. Kāda jēga vilkt alā govi, ja tās maurošana tricinās visu kalnu!"

Visi smējās. Maiks pamāja ar galvu. "Pareizi gan," viņš teica. "Pīpenei jātrenējas. Un vistas taču arī varētu ielīst iekšā?"

"Bez pūlēm," atbildēja Džeks. "Un mēs arī!"

"Vienīgais, ko nevaram paņemt līdzi, ir mūsu laiva un māja," teica Maiks.

"Laivu zem zemajiem kazenāju zariem nemūžam neatradīs," bilda Džeks. "Un es šaubos, ka Vītolu namiņu arī varētu atrast. Mēs to uzcēlām biezokņa vidū, un tikai mēs varam izspraukties tam cauri. Pieaugušie tur nemūžam netiks. Ja krūmi un koki ap Vītolu namiņu saaugs vēl ciešāk, mums vajadzēs rāpties kokā un lēkt no tā tieši mājā."

"Es gandrīz vai gribu, lai kāds atbrauktu!" iesaucās Pegija. "Slēpties būtu tik aizraujoši!"

"Mazliet par daudz aizraujoši!" teica Džeks. "Neaizmirsti, ka, līdzko mēs kādu ieraudzīsim, mums būs daudz kas jādara."

"Vai mēs nevarētu jau tagad visu izdomāt?" jautāja Maiks. "Tad zināsim, kas kuram jādara."

"Labi," teica Džeks. "Es taisnā ceļā došos pēc Pīpenes. Tu, Maik, ieliksi maisā vistas un aiznesīsi tās uz alu. Tu, Pegija, izmīdīsi uguni un izmētāsi apdegušās pagales. Vēl tev vajadzēs atnest tukšo cigarešu paciņu, skārda bundžu un kartona kārbu, lai izskatītos, ka te bijuši atpūtnieki. Tad ugunskura paliekas nevienam neliksies aizdomīgas."

"Un ko darīšu es?" jautāja Nora.

"Tev jāiet uz avotu un jāaiznes uz alu spainis ar pienu," teica Džeks. "Pēc tam tu apklāsi ar viršiem dobes. Un tu, Pegij, varētu aizlikt ieeju mūsu pieliekamajā ar ērgļpapardēm."

"Klausos, kapteini!" sauca Pegija. "Tagad pienākumi sadalīti, bet tev, Džek, ticis grūtākais. Es nu gan negribētu vilkt pa šauro eju Pīpeni. Ko tu darīsi, ja tā iesprūdis?"

"Neiesprūdīs," atbildēja Džeks. "Pīpene nav tik resna. Starp citu, aiznesīsim uz alu dažas krūzītes un kādu klēpi viršu, ja mums vajadzēs slēpties vairākas stundas. Tad mēs varēsim dzert pienu un gulēt uz mīksta viršu paklāja."

"Būtu labi pie ieejas nolikt pāris sveču," ieteica Pegija. "Es negribētu sēdēt tumsā."

"Lūk, ko es jums teikšu," domīgi sacīja Džeks. "Mēs nestaigāsim šurpu turpu uz lielo iekšējo alu pa eju, kas ved 110 ārējās alas. Līdīsim caur šauro alu, kurā var tikko iespraukties. Mēs noskaidrojām, ka tā ved tieši uz tālāko alu. Ja izmantosim otro alu un eju, mēs atstāsim pēdas un nodosim sevi. Taču Pīpeni es vedīšu cauri ārējai alai. Te neko nevar līdzēt."

"Alās būtu omulīgi ziemā," teica Pegija. "Mēs varētu dzīvot ārējā alā, bet mantas glabāt iekšējā. Alās mēs būsim pasargāti no slikta laika."

"Kā mums paveicies!" iesaucās Nora. "Jauka vītolu mājiņa vasarai un omulīga alu mājiņa ziemai!"

"Ziema vēl ir aiz kalniem," teica Džeks. "Klau! Man gribas ēst. Kā būtu, ja tu, Pegij, uzceptu olas, un Maiks dotos pēc avenēm?"

"Aiziet!" iesaucās Pegija un drāzās lejā no kalna priecīga, ka var atstāt tumšās, drūmās alas aiz muguras.

vasara paiet

Bērnus neviens netraucēja. Viņi dzīvoja uz salas, spēlējās, strādāja, ēda, dzēra, peldējās — darīja to, kas viņiem patika, un pildīja noteiktus pienākumus, lai uzturētu savu saimniecību kārtībā.

Reizēm naktīs Džeks ar Maiku aizbrauca uz krastu, lai atvestu no Džeka vectēva vai tantes Herietas mājām to, kā viņiem trūka. Kādu nakti Maikam izdevās iešmaukt tantes mājā un iznest šo to no savām un meiteņu drēbēm — divas, trīs kleitas meitenēm un mēteli un šortus sev. Drēbes bērniem sagādāja raizes. Uz salas tās ātri smērējās un plīsa, bet meitenēm citu drēbju nebija, un viņām tās bija grūti saglabāt tīras un kārtīgas.

Džeks pastāvīgi veda 110 vectēva mājas, kas joprojām nebija pārdota, dažādus augļus, kartupeļus un rāceņus. Ēdiena bērniem netrūka. Viņiem vienmēr bija olas, trušu gaļa un zivis, turklāt Pīpene deva tik daudz piena, ka tas palika pāri.

Arī sēklas ātri dīga. Tie bija īsti svētki, kad Pegija nogrieza pirmās sinepes, kreses un salātu lapas un sagrieza tās pie cieti novārītām olām! Arī redīsi bija ļoti gardi, un pat Džekam mirdzēja acis, kad viņš tos locīja iekšā. Uz salas viss auga apbrīnojami labi un ātri.

Pupas bija aizvijušās līdz pat kazenāju galotnēm, un Džeks aplauza pupu galus, lai tās ziedētu daudz zemāk.

"Mēs taču negribēsim taisīt trepes, lai rāptos pēc pupām," viņš teica. "Goda vārds, pupu būs daudz. Skatieties, cik daudz spilgti sarkanu ziedu!"

"Tās jauki smaržo!" ostīdama pupu ziedus, teica Nora.

"Garšos vēl labāk!" atteica Džeks.

Laiks bija karsts un skaidrs. Vasara bija brīnišķīga. Bērni gulēja ārā, "zaļajās gultās", kā viņi paši teica, un viņus sedza augsto irbuleņu nojume. Bērniem katru nedēļu vajadzēja atjaunot viršu un ērgļ- paparžu gultas. Tās saplaka zem bērnu svara un kļuva cietas. Taču šis darbs bija ļoti patīkams, un bērniem tas sagādāja prieku.

"Cik mēs esam brūni!" kādu dienu, kad viņi sēdēja liedagā ap ugunskuru un ēda redīsus un ar mizu vārītus kartupeļus, teica Maiks. Bērni saskatījās.

"Mēs esam brūni kā ogas," teica Nora.

"Kādas ogas!" iesaucās Maiks. "Nekad neesmu redzējis brūnas ogas. Tās gandrīz visas ir sarkanas."

"Tad mēs esam brūni kā ozola zīles" atteica Nora. Un tā arī bija. Kājas, rokas, sejas, kakli, ceļgali — viss bija tik tumšs, ka tumšāks nemaz nevar būt! Turklāt bērni bija kļuvuši apaļi. Gandrīz visi viņu ēdieni bija dīvains sajaukums, un viņi dzēra daudz trekna piena.

Kaut gan dzīve uz salas ritēja diezgan rāmi, tajā bija arī savi satraukumi. Katru nedēļu Džeks svinīgi veda nabaga Pīpeni uz alu un lika tai spraukties cauri šaurajai ejai iekšējā alā. Pirmajā reizē tā sacēla briesmīgu traci. Tā mauroja un bauroja, turējās pretī un pat spēra, taču Džeks stingri un pacietīgi vedināja to tālāk. Iekšējā alā Džeks iedeva Pīpenei sulīgu, tikai iepriekšējā naktī no vectēva dārza izrautu, rāceni. Pīpenei tas patika. Tā sagremoja rāceni un atpakaļceļā pa to pašu eju bija pavisam mierīga.

Nākamajā reizē tā atkal sacēla traci, taču šoreiz nespēra un tik skaļi nemāva. Trešajā reizē izskatījās, ka tā iet labprāt, jo zina, ka alā to gaida gards rācenis. Ceturtajā reizē tā iegāja alā pati un svinīgi devās uz eju alas dibenā.

"Te ir šausmīgi šaurs," teica Maiks, kas gāja nopakaļ. "Ja Pīpene nobarosies, tā nevarēs izspraukties."

"Pusceļā jau nu nepaliksim," Džeks jautri atsaucās. "Galvenais, ka tagad Pīpenei patīk iet alā un tā necels brēku, ja vajadzēs steigā slēpties."

Beidzās jūlijs, pienāca augusts. Laiks turējās karsts un lietains. Divas vai trīs reizes bija pērkona negaiss, un bērni dažas naktis pārlaida Vītolu namiņā. Džeks ieteica gulēt alā, taču beidzot visi vienojās, ka tur būtu pārāk karsti un smacīgi. Tāpēc bērni iekārtojās Vītolu namiņā un priecājās par biezo, zaļo jumtu virs galvas un izturīgajām, ar viršiem nostiprinātajām sienām.

Meža aveņu krūmi liecās no gatavo ogu smaguma. Salas ēnainajās vietās parādījās meža zemenes — nevis sīkas, kādas bērni bieži uzgāja māju apkārtnē, bet gan lielas, saldas, sulīgas, pat gardākas par dārza zemenēm. Visu salu klāja mellenāji, ogas jau nāca gatavas, un bērniem mute pastāvīgi bija melna. Ejot dažādos darbos, viņi vienmēr salasīja pa kādai saujai.

Džeks ēda mellenes, iedams slaukt Pīpeni. Maiks arī. Pegija ēda mellenes, kad gāja uz avotu pēc ūdens. Nora ēda mellenes, kad devas barot vistas.

Arī lazdu rieksti gatavojās, taču ēdami tie vēl nebija. Džeks skatījās uz smagajiem riekstu ķekariem un nespēja sagaidīt, kad tie nogatavosies. Viņš aizgāja paskatīties uz pupām. Tās bija gatavas! Pupas bija aptinušās ap kazenājiem, un garās, zaļās pākstis mijās ar kazeņu ziediem un ogām.

"Šodien pusdienās būs pupas!" sauca Džeks. Viņš paņēma vienu no groziem, kurus Pegija bija uzpi- nusi no lokanajiem vītolu zariem, un drīz vien tas bija līdz malām pilns ar zaļām, sulīgām pākstīm.

Citreiz Džeks atcerējās, ka tīrumā, kur beidzas vectēva saimniecība, aug sēnes. Kādā agrā rītā augusta beigās viņš kopā ar Maiku iekāpa laivā un devās uz krastu sēņot.

Rīts bija burvīgs. Maiks būtu labprāt ņēmis līdzi meitenes, taču tik liels bariņš varētu piesaistīt uzmanību. Kāds viņus varētu pazīt. Ausa diena. Austrumu pusē lēca saule, un visa debess izskatījās kā apzeltīta. Uz tuvējā dzīvžoga dziedāja stērstīte. Kokos neprātīgi čiepstēja jaunu zvirbuļu bars. Zāle liecās zem smagajām rasas pilēm, un zēnu basās kājas bija slapjas. Zēni bija izmirkuši līdz pat ceļiem, taču nepievērsa tam uzmanību. Rīta saule bija silta, un pasaule laistījās zilā, zeltainā un zaļā krāsā.

"Sēnes!" priecīgi iesaucās Džeks un norādīja uz dažām sēnēm. "Skaties! Pavisam svaigas. Tikko šonakt izaugušas. Lauz nost! Liec maisā!"

Tīrumā sēņu bija ka biezs. Džeks lasīja mazākās. Viņš zināja, ka lielās sēnes nav tik gardas un tajās var būt tārpi. Pēc pusstundas maiss bija pilns, un zēni lavījās pāri saules apspīdētajām pļavām uz vietu, kur bija piesieta laiva.

"Mums būs karaliskas brokastis!" Džeks plati smaidīja. Un patiesi! Ar sēnēm saceptas olas un meža zemenes ar krējumu! Kamēr zēni meklēja sēnes, meitenes bija salasījušas zemenes.

Nora bija iemācījusies labi peldēt. Viņas abas ar Pegiju mācījās katru dienu, un beidzot Džeks teica, ka viņas protot peldēt tikpat labi kā viņš un Maiks. Drīz viņas ūdenī jutās tikpat kā zivis, un katru dienu spiedzot un kliedzot kūleņoja un šļakstījās. Džeks prata veikli peldēt zem ūdens un varēja pēkšņi pazust un tikpat pēkšņi parādīties blakus un cieši saķert aiz kājas. Cik viņiem bija jautri!

Tad uznāca nejauks laiks, bet tikai uz dažām dienām. Sala sāka likties pavisam citāda. Saule nespīdēja, pārsalu, visu izmērcēdams, smidzināja sīks lietutiņš, un ezera ūdens bi ja auksts kā ledus.

Norai tas nepatika. Viņai nepatika barot vistas lietus laikā. Viņa lūdza, lai Pegija to izdara viņas vietā, bet Džeks to dzirdēja un sadusmojās.

"Tu neesi no cukura," viņš teica. "Strādāt ar smaidu, kad spīd saule, prot katrs muļķis. Pamēģini tāpat darīt sliktā laikā!"

"Klausos, kapteini!" iesaucās Nora. Meitene vairs nebija nevarīga kā bērns. Un viņa smaidīdama baroja vistas, kaut gan lietus lāses pilēja aiz kakla un auksta straumīte tecēja pa brūno muguru.

Kad lija un bērniem vajadzēja palikt Vītolu namiņā, viņiem bija garlaicīgi. Viņi bija izlasījuši visas grāmatas un avīzes un, kaut gan viņiem patika spēlēt dažādas spēles, augu dienu to nevarēja darīt.

Pegija gail neuztraucās — viņai vienmēr pietika ko lāpīt.

Pegija ierādīja zēniem un Norai, kā jāpin grozi. Viņiem vajadzēja ļoti daudz grozu. Tie nekalpoja ilgi, bet avenes, zemenes un mellenes bija jālasa. Maikam, Džekam un Norai iepatikās pīt dažādus grozus, un drīz vien rinda jaunu grozu jau gaidīja saulainu laiku.

Drīz atkal atspīdēja saule. Bērni atkal gozējās tās siltajos staros. Vistas uzbužināja slapjās spalvas un laimīgi klukstēja. Pīpene iznāca no koka apakšas, kas tai bija devis pajumti, un apmierināta klusi iemaurojās. Pasaule atkal likās krāsaina, un bērni kliedza aiz prieka.

Pēc lietus pupas, redīsi, salāti, sinepes un kreses auga griezdamies. Džeks un Maiks novāca krietnu ražu, un bērni nosprieda, ka nekas nav gardāks par lietū piebriedušiem salātiem — tie bija tik kraukšķīgi, sulīgi un saldi.

Gadījās visādi. Caurums laivā kļuva pavisam liels, un kādu dienu, kad Maiks aizgāja uz paslēptuvi, lai izvilktu laivu, tā bija pazudusi! Tā bija noslīkusi! Džekam un Maikam vajadzēja salikt kopā gan prātu, gan spēku, lai to uzceltu un salabotu un tā vairs tik stipri netecētu.

Vistu barība kukurūzas graudi — gāja uz beigām, un Džekam vajadzēja dabūt vēl. Vectēva saimniecībā kukurūzas nebija, tāpēc zēns devās uz Maika mājām un atrada šķūnī mazliet kukurūzas. Viņu gandrīz sakoda suns. Tas izplēsa lielu caurumu biksēs, un Pegijai pagāja viss rīts, tās lāpot.

Citu reizi uz salas izcēlās milzīga kņada. Norai likās, ka viņa dzirdējusi airu šļakstus. Džeks metās pakal Pīpenei, Maiks iegrūda maisā vistas. Taču nekas nenotika, un Pegija uzskrēja kalnā, lai pārlūkotu ezeru.

Laivu nekur neredzēja — tikai četrus lielus, baltus gulbjus, kas strīdējās un ar kājām un spārniem kulstīja ūdeni.

"Viss kārtībā, zēni!" viņa sauca. "Tie ir gulbji, nevis laiva!"

Un tā Pīpeni lika mierā un vistas izlaida no maisa. Noru pavilka uz zoba un nolēma, ka nākamreiz, pirms celt trauksmi, viņai vajadzētu pārliecināties, vai tā tiešām ir laiva.

Kādu dienu Džeks, sniegdamies pēc avenes, paslīdēja un izmežģīja potīti. Maikam vajadzēja palīdzēt Džekam tikt atpakaļ uz liedagu. Džeks bija ļoti bāls — izmežģījums bija nopietns.

Pegija aizskrēja pēc tīrām lupatām un samērcēja tās aukstajā avota ūdenī. Viņa cieši nosēja Džekam pēdu un potīti.

"Tagad tu kādu laiku nedrīksti staigāt," viņa teica. "Tev jāpaliek mierā. Tavus darbus darīs Maiks."

Pāris dienu Džekam vajadzēja nekustīgi gulēt. Viņam tas likās ļoti dīvaini. Taču Džeks bija prātīgs zēns un zināja, ka tā viņš ātrāk atveseļosies. Drīz viņš secināja, ka var tīri braši lēkt, atspiedies pret resnu lazdas nūju, kuru bija nogriezis Maiks, un apmēram pēc nedēļas kāja bija gandrīz vesela.

Kādu citu reizi Pegija zaudēja līdzsvaru un atmuguriski iekrita no kalna irbuleņu krūmā. Viņa briesmīgi saskrāpējās, taču neizdvesa ne skaņu. Pegija nokāpa pie ezera, apmazgāja skrambas un pušumus un, it kā nekas nebūtu noticis, pagatavoja vakariņas. Džeks teica, ka lepojoties ar viņu. "Jebkurš cits lavā vietā būtu piekliedzis visu salu," viņš teica, aplūkodams skrambas, kas no vienas vietas klāja Pegijas rokas un kājas.

"Tas nav nekas nopietns," vārīdama pienu, teica Pegija. "Labi, ka es nelauzu kāju vai ko citu."

Tā, dažādu piedzīvojumu, prieku un bēdu pilna, pagāja vasara. Uz salu neviens nebrauca. Pamazām bērni aizmirsa, ka viņus varētu meklēt, un vairs nedomāja ar to.

džeks ieperkas

Tuvojās rudens. Dienas pamazām saruka. Bērni ievēroja, ka vakaros pie ugunskura vairs nav tik silti, un pārcēlās uz Vītolu namiņu, kur viņi iededzināja lukturi un spēlēja dažādas spēles. Vītolu namiņā vienmēr bija omulīgi.

Bērniem vajadzēja vēlreiz piebāzt sienas ar viršiem un ērglpapaidēm. Daži sienas posmi bija sairuši, un iekšā pūla vējš. Vītolu mieti, uz kuriem turējās sienas, bija sadzinuši saknes, un šur tur uz nūjām rēgojās mazi zaļi lapu čemuriņi! Bērni bija apmierināti. Cik jauki dzīvot namiņā, kuram aug sienas un jumts!

Kādu dienu Maiks pamatīgi satrūkās. Viņš aiz- j'.aja pēc jaunas sveces, ko ielikt lukturi, un atklāja, ka palikusi vairs tikai viena svece. Ari sērkociņi gāja uz beigām, un, kaut gan bērni tos izmantoja ļoti taupīgi — pa vienam, kad uguns bija izdzisusi, to krājumi pamazām izsīka.

"Klau, Džek! Mums palikusi tikai viena svece," teica Maiks.

"Tad vajadzēs dabūt vēl," atbildēja Džeks.

"Kā?" jautāja Maiks. "Sveces kokos neaug!"

"Džeks grib teikt, ka viņš kaut kur dabūs sveces," lāpot Džeka cauro kreklu, bilda Pegija. Viņa ļoti priecājās, ka bijusi tik prātīga un paņēmusi Ildzi uz noslēpumaino salu rokdarbu groziņu. Pegija rūpīgi uzmanīja drēbes un, līdzko tās ieplīsa, steigšus salāpīja.

"Jā, bet sveces var dabūt tikai veikalā," teica Maiks.

"Par to es arī domāju," nopietni atbildēja Džeks. "Un bez jokiem. Tuvojas rudens, vakaros vajadzēs vairāk gaismas. Mums vajadzēs arī vēl vienu segu. Un daudz citu sīkumu."

"Man ļoti vajag vilnas dziju lāpīšanai un melnus kokvilnas diegus," teica Pegija. "Vakarēs biju spiesta lāpīt tavas pelēkās bikses ar ziliem diegiem, Džek."

"Un man drīz aptrūksies kukurūzas graudu vistām," bilda Nora.

"Un vēl mums noderētu milti," viņu pārtrauca Pegija. "Ja man būtu maisiņš ar miltiem, es varētu uzcept maizītes. Es tik ļoti ilgojos pēc maizes, un jūs?"

"Jā, tas būtu jauki," piekrita Džeks. "Klausieties visi. Vai nebūtu vienreizīgi, ja es paņemtu laivu, aizbrauktu uz ciematu otrā ezera krastā un nopirktu to, kas mums visvairāk vajadzīgs?"

Pārējie pārsteigumā sauca: "Tevi noķers!"

"Tev nav naudas!"

"Nebrauc, Džek!"

"Mani nenoķers," atbildēja Džeks. "Es ļoti uzmanīšos. Tajā ciematā mani neviens nepazīst. Nu, labi, ja jūs baidāties, es braukšu uz tālāko ciematu — tas ir tikai piecas jūdzes tālāk, bet es pamatīgi noguršu, nesdams visu, kas mums vajadzīgs."

"Kur tu ņemsi naudu, Džek?" jautāja Pegija.

"To es arī izdomāju," atbildēja Džeks. "Ja Maiks agri no rīta man palīdzētu salasīt sēnes, es atvestu tās šurp, saliktu mūsu vītolu grozos un aizvestu uz ciematu pārdot. Par dabūto naudu es nopirkšu visu, kas mums vajadzīgs."

"Tā nudien ir laba doma, Džek," teica Pegija. "Ja tikai tevi nenoķers."

"Muļķīte, par to gan neuztraucies," Džeks atbildēja. "Labāk saki. kas mums vajadzīgs, un es mēģināšu visu atvest."

"Kaut mums būtu pāris grāmatu!" teica Pegija.

"Un zīmulis," ieteicās Nora. "Man patīk zīmēt."

"Un jauna tējkanna," bilda Pegija. "Mūsējā jau mazliet tek."

"Un vairāk naglu," piemetināja Maiks.

"Un milti, vilnas dzija un melni kokvilnas diegi," teica Pegija.

Un bērni sauca tālāk, kas viņiem būtu vajadzīgs.

D/eks teica, ka nu jau pietikšot, un, lai neaizmirstu, mlīt visu atkārtoja.

"Rit no rīta mēs ar Maiku atvedīsim sēnes," viņš teica.

"Klau, Džek! Vai tu varētu pārdot arī meža zemenes, ja es salasītu?" ziņkāri jautāja Nora. "Es zinu, kur ir daudz zemeņu. Vakar es atradu veselu pļaviņu. Tur zemenes ir tik lielas un saldas!"

"Lieliska doma," apmierināts teica Džeks. "Tagad klausieties. Šodien mēs uztaisīsim daudz mazu groziņu, rīt glīti sakārtosim tajos sēnes un zemenes, un es ar laivu aizvedīšu tos pārdot. Mums būs daudz naudas!"

Bērni patiesi bija sajūsmināti. Maiks aizgāja pēc smalkiem vītolu zariem, bet Pegija aizskrēja pēc meldriem. Viņa bija atklājusi, ka arī no tiem iznāk glīti groziņi, un iedomājās, ka meldru grozi būtu kā radīti zemenēm.

Drīz vien visi četri bērni sēdēja viršos, kas klāja saulaino kalna nogāzi, un taisīja grozus. Zēniem pīšana veicās tikpat naski kā meitenēm, un līdz saules rietam jau bija gatava vesela rinda grozu. Pegija tos saskaitīja, un iznāca divdesmit septiņi!

"Klau, Džek! Ja tie visi būs pilni un tu tos pārdosi, mums būs tik daudz naudas, ka tu varēsi nopirkt visu," teica Maiks.

Tajā vakarā bērni aizgāja gulēt agri. Viņi zināja, ka nākamajā dienā jābūt augšā rītausma. Viņiem nebija pulksteņa, un agri pamosties varēja tikai tad, ja agri aizgāja gulēt. To viņi zināja. Nakts bija silta, tāpēc bērni gulēja ārā, iekārtojušies viršu gultās starp irbuleņu krūmiem. Viņus vairs nekas nespēja uzmodināt, kā tas bija sākumā. Ezis rāpās Džekam pār kāju, un zēns to pat nemanīja! Sikspārnis, šaudamies garām, pieskārās Maika sejai, un viņš pat nepakustējās!

Reiz. sīks zirneklītis bija noaudis tīklu no Pegijas deguna līdz plecam, un kad pamodusies to ieraudzīja Nora, viņa tūdaļ pasauca zēnus. Kā viņi smējās, ieraudzījuši pāri Pegijas sejai zirnekļa tīklu un pašā vidū sīku zirneklīti! Viņi uzmodināja Pegiju un izstāstīja viņai, bet Pegiju tas nemaz neuztrauca!

"Zirnekļi nes veiksmi!" viņa teica. "Šodien man veiksies!" Un patiesi — viņa atrada šķēres, ko pirms nedēļas bija pazaudējusi!

Bērni pamodās agri, tieši tad, kad austrumos pār debesīm sāka klāties sudrabainas gaismas palags. Kad bērni pamodās, viņiem garām aizlikšķēja — tik-tik-tik — un sarežģītā dziesmā izplūda sarkan- rīklīte. Putns nebaidījās no bērniem. Viņi mīlēja putnus un pēc katras ēdienreizes baroja tos ar dru- pačiņām. Sarkanrīklīte bija pieradusi pie bērniem, un, kamēr Pegija gatavoja ēst, bieži sēdēja viņai uz pleca. Meitenei tas ļoti patika.

Bērni piecēlās un izpeldējās ezerā. Pegija iedomājās, ka derētu nopirkt arī ziepju gabalu. Viņu ziepes bija beigušās, un izberzt netīrumus ar smiltīm, kā viņi tagad darīja, bija ļoti grūti. Džeks ar tām papildināja sarakstu, ko jau bija iegaumējis, un tagad tajā bija divdesmit viens priekšmets. Vesela kaudze!

"Mēs ar Maiku neaizkavēsimies," viņš teica, at- ('juzdams laivu 110 krasta. "Pegij, jūs abas ar Noru ..ilasiet zemenes. Un uzliec uz uguns tējkannu, lai nirs varētu iedzert kaut ko karstu, kad atgriezīsimies. Šorīt ir diezgan vēss."

Kad uzlēca saule, bērni jau strādāja pilnā sparā! Maiks un Džeks naski lasīja tīrumā sēnes un bāza tas lielā maisā. Tikmēr Nora ar Pegiju uz salas lasīja ogas. Un patiesi, Noras atrastā pļaviņa bija pasakaina! It visur starp skaistajām lapām rēgojās tumši sarkanas ogas, un dažas bija tik lielas kā dārza zemenes.

"Nu, vai tās neizskatās glīti mūsu mazajos, zaļajos groziņos?" apmierināta jautāja Pegija. Meitenes bija paņēmušas līdzi vairākus grozus. Viņas tos sakārtoja rindiņā un vispirms salika tajos zemeņu lapas. Tad glīti un rūpīgi lika iekšā gatavās zemenes.

"Man liekas, par groziņu ar zemenēm Džekam jāprasa seši pensi," teica Pegija. "Skat, pašas prasās mutē."

Meitenes pielasīja ar ogām divpadsmit meldru grozus 1111 devās atpakaļ, lai iekurtu uguni. Drīz vien tā dega sprakšķēdama, un Pegija pakāra virs uguns tējkannu ar ūdeni. Nora devās barot vistas.

"Es laikam izslaukšu Pīpeni," bilda Pegija. "Tuvojas slaukšanas laiks, bet zēni šorīt nepagūs to izdarīt. Pieskati uguni, Nora, un noņem tējkannu, kad uzvārīsies ūdens."

Drīz vien atgriezās zēni. Viņi lepni rādīja meitenēm skaistās baravikas. Tikmēr Pegija bija izslaukusi govi, un drīz bērni dzēra karstu tēju. Kakao kārba jau sen bija tukša, un Džeks pievienoja paredzēto pirkumu sarakstam arī kakao.

Kamēr zēni ēda brokastis — ceptas olas ar sēnēm un pēc tam mazliet zemeņu ar krējumu — abas meitenes glīti lika skaistās sēnes vītolu grozos, jo tie bija lielāki un stiprāki nekā meldru grozi ar zemenēm. Sēņu bija tik daudz, ka pietrūka grozu.

Pegija ar Noru rūpīgi nesa pilnos grozus uz laivu. Nolika tos uzmanīgi laivas pakaļgalā un, lai mušas nenoraibinātu sēnes, apsedza ar vecām lapām. Mušām nepatīk vecu lapu smaka.

Zēni sāka airēt. Viņi norunāja, ka uz ezera tālāko galu dosies abi, bet pārdos un pirks tikai Džeks. Viens zēns tā nekritīs acīs. Maikam vajadzēs gaidīt laivā, kas būs noslēpta kaut kur ezera krastā. Maiks bija paņēmis līdzi aukstas ceptas zivis un pienu. Iespējams, viņam vajadzēs gaidīt Džeku vairākas stundas.

"Tur ir laba vieta laivai," kad tālākajā ezera galā parādījās ciemats, teica Džeks. Pie paša krasta pār ūdeni bija noliecies alksnis, un Maiks sāka airēt turp. Laiva ieslīdēja zem koka ar nokarenajiem zariem, un Džeks izlēca krastā.

"No šejienes es viegli atradīšu ceļu uz ciematu," viņš teica. "Maik, es centīšos atgriezties pēc iespējas drīzāk."

Džekam bija divas garas nūjas, uz tām viņš uzkāra grozus ar sēnēm un zemenēm. Tā bija vieglāk nest un nekas neizbārstījās. Viņš devās uz priekšu cauri mežam, bet Maiks iekārtojās laivā un sāka gaidīt viņu atpakaļ.

I )žekam nevajadzēja ilgi meklēt ceļu uz mazo cie- matu, un, sev par lielu prieku, viņš atklāja, ka tur ir tirgus diena! Mazais tirgus atdzīvojās katru trešdienu. un tā nu bija gadījies, ka tieši šodien ir trešdiena!

"Labi!" nodomāja Džeks. "Cilvēku burzmā es nokritīšu acīs un varēšu ātri pārdot preci."

Zēns gāja uz mazo tirgus laukumu un pilnā balsī sauca: "Labas sēnes! Gatavas meža zemenes!"

Ieraudzījuši glītos groziņus ar sēnēm un zeme- nem, cilvēki apstājās. Prece, bez šaubām, bija laba, un pavisam drīz tirgošana gāja no rokas. Kabata skanēja šiliņi un sešu pensu monētas, un Džeks bija apmierināts. Viņš varēs nopirkt visu, kas vajadzīgs!

Beidzot uz nūjas nebija palicis neviens grozs. Ļaudis viņu uzteica par labo preci un pareizi vītajiem groziem un ieteica nākt citreiz atkal. Džeks nolēma atbraukt vēlreiz. Tā pelnīt naudu bija patīkami, un, ja ir nauda, var nopirkt visu, kas vajadzīgs!

Džeks devās iepirkties. Viņš nopirka lielu turzu ar miltiem. Pegijai — dziju un kokvilnas diegus. Vairākas sveces un daudz sērkociņu. Pegija bieži atkārtoja, ka viņiem nekaitētu vairak šķīvju. Vēl viņš nopirka dažas grāmatas, divus zīmuļus un dzē- šamgumiju. Drīz šiem pirkumiem pievienojās zīmēšanas burtnīca, naglas, ziepes, sviests uz kārā zoba. dažas šokolādes tālelītes, vairakas kailus ar kakao, tēju un rīsiem. Ak, vai! Džeks vel nebija nopircis visu, kas vajadzīgs, kad viņam ļau bija ko noņemties ar nešļavu.

Kad zēns vairs nevarēja panest un nauda bija beigusies, viņš grīļodamies devās uz vietu, kur bija paslēpta laiva. Džeks iedomājas, cik priecīgi būs bērni, kad viņš šovakar taisīs vaļā pakas un kastes!

Maiks jau nepacietīgi viņu gaidīja. Ieraudzījis Džeku, viņš atviegloti nopūtās un palīdzēja salikt laivā iepirkumus. Un tad zēni sāka airēt uz mājām — uz noslēpumaino salu.

džeku gandrīz pieķer

Kas tie bija par priekiem, kad vakarā bērni saiņoja ārā Džeka pirkumus! Maiks palīdzēja iznest mantas liedagā, un Nora ar Pegiju, spiegdamas aiz sajūsmas, lēkāja apkārt.

"Milti! Un cik daudz! Es varēšu uzcept maizītes, ko piekost pie zivīm un olām!" sajūsmināti sauca Pegija. "Un dzija, un kokvilnas diegi!"

"Un man veseli divi zīmuļi! Un dzēšamgumija! Un zīmēšanas burtnīca!" sauca Nora.

"Un sviests! Un šokolāde!" kliedza Maiks. "Es esmu aizmirsis, kā tā garšo!"

"Ai, Džek, cik tu esi gudrs!" teica Pegija. "Vai tu pārdevi visas sēnes un zemenes?"

"Visu līdz pēdējam grozam," atbildēja Džeks. "Un ļaudis teica, lai nākamnedēļ atvedot vairāk. Tā es varēšu pelnīt arī vairāk naudas, un mēs sagatavosim krājumus ziemai! Ko teiksiet?"

"Lieliski, kapteini!" visi jautri sauca. "Mums hiis tik omulīgi! Mums būs sveces, lai redzētu, l',iidumi, ko ēst, grāmatas, ko lasīt, šokolāde, ko (ļiauzt! Urrā!"

"Vai tu atvedi kukurūzu manām vistām, Džek?" nemierīgi jautāja Nora.

"Jā, te būs!" atbildēja Džeks. "Un ko tu, Pegij, teiksi par jauno tējkannu un emaljētajiem šķīvjiem? I 's domāju, ka tev patiks."

"Ai, Džek, tas ir satriecoši!" iesaucās Pegija. "Klau! Varbūt ieēdlsim vakariņas, bet pēc tam vēl- reiz apskatīsim pirkumus un rūpīgi tos noglabāsim. Jums ar Maiku vajadzēs uztaisīt Vītolu namiņā plauktus jaunajiem krājumiem."

Pilnā balsī runādami cits caur citu, bērni ķērās pie vakariņām. Šoreiz vakariņās bija sautēts trusis ar Noras salasītajām pupām, katrs dabūja pa ceptam kartupelim, bet saldajā — avenes ar krējumu. Un uz kārā zoba Džeks iedeva katram pusīti no dārgās šokolādes tāfelītes! Bērni bija tik laimīgi! Viņi paliesi domāja, ka laimīgāki nemaz nevar būt. Meitenēm, augu dienu gaidot zēnus, bi ja vientuļi, un tagad viņas jutās tik laimīgas, ka visi atkal ir kopā.

Pēc vakariņām bērni nomazgāja traukus un izmīdīja ugunskura vietu. Tad aiznesa iepirkumus uz Vītolu namiņu un iededzināja lukturi, kas karājās pie griestiem. Džeks aizdedzināja ari sveci, lai namiņā būtu pietiekami gaišs un viņi varētu apskatīt nopirkto bagātību.

"Sērkociņu nu gan mums pietiks ilgam laikam!" teica Maiks. "Tos vajadzēs rūpīgi noglabāt sausā vietā."

"Un kas par grāmatām!" Pegija spiedza aiz sajūsmas. "Vakaros Džeks varēs lasīt mums priekšā. "Robinsons Krūzo", "Bībeles stāsti", "Pasaules dzīvnieki" un "Lidmašīnu grāmata zēniem". Cik daudz! Mums būs interesanti lasīt par Robinsonu Krūzo. Viņš tāpat bija viens uz neapdzīvotas salas. Mēs viņam varētu šo to iemācīt!"

Bērni smējās. "Arī viņš mums varētu šo to iemācīt!"

Džeks nudien bija labi iepircies. Viņš bija iegādājies pat kārbu ar sīrupu, lai reizēm, kad bērniem iekārosies kāds našķis, Pegija varētu uztaisīt īrisenesl Viņš bija nopircis arī cukuru, tas saldinās tēju un kakao. Viņu cukura krājumi jau sen bija beigušies.

"Un mums nevajadzēs taupīt," teica Džeks, "tāpēc, ka es varu pārdot sēnes un avenes katru nedēļu un pelnīt naudu, lai pirktu vēl."

"Un ko tu darīsi, kad sēnes un zemenes beigsies?" jautāja Nora.

"Tad būs mellenes un rieksti," Džeks atbildēja. "Tos gan tik labi nepirks, taču tik daudz, lai iegādātos krājumus ziemai, es par tiem nopelnīšu. Ja mums būs milti, kartupeļi, rīsi un kakao, varēsim dzīvot bez bēdām. Pīpene vienmēr dos pienu un krējumu, vistas — daudz olu, ezers — zivis, un kādu pārīti trušu mēs arī varēsim noķert. Mums nudien veicas."

"Džek, palasi mums šovakar," Nora lūdza. "Es tik sen neesmu dzirdējusi nevienu pasaku."

"Sāksim ar "Robinsonu Krūzo"," teica Džeks. "Tā varētu būt piemērota grāmata. Starp citu, Nora, kāpēc tu pati nevarētu lasīt?"

"15s labi neprotu," atteica Nora.

"Nekaitētu, ja katru vakaru lasītu kāds cits," D/eks ierosināja. "Nebūs labi, ja mēs aizmirsīsim Iii, ko zinājām. Šovakar lasīšu es, bet tu, Nora, lasīsi rītvakar."

Un tā divu sveču gaismā Džeks sāka lasīt par Kobinsonu Krūzo. Pārējie bērni gulēja uz grīdas, ko klaja virši, un klausījās laimīgi, ka kopā var priecāties par stāstu. Kad Džeks aizvēra grāmatu, visi nopūtās.

"Tas bija jauki," teica Pegija. "Ak Dievs, Džek! la mēs aprakstītu savus piedzīvojumus uz salas, iznāktu aizraujoša grāmata!"

"Mums neviens neticētu!" Džeks smējās. "Un tomēr tā ir taisnība. Mēs dzīvojam vieni, paši gādā- jam ēdamo un brīnišķīgi pavadām laiku uz noslēpumainās salas, par kuru neviens nezina!"

Otrā dienā Džeks ar Maiku uzmeistaroja dažus plauktus, kur varētu glabāt jaunos krājumus. Tas tik bija jautri — kārtot tos uz jaunajiem plauktiem! Drīz vien bērni sāka gudrot, kas Džekam būtu jāpērk nākamreiz, kad viņš dosies uz tirgu.

"Tagad mums vajadzēs rūpīgi uzmanīt dienas," teica Džeks. "Es negribu palaist garam trešdienas — trešdienās ciematā ir tirgus. Tad ii augstākas cenas."

Un nākamā trešdiena atkal sākās ar lielu rosību jau pirms rītausmas. Četri bērni steidzas paveikt savus uzdevumus — salasīt sēnes un zemenes. Ari šoreiz viņi bija savijuši daudz grozu, un pee dažam stundām Džeks un Maiks ar pilniem groziem devās ceļā.

Džeks brauca uz tirgu trīs vai četras nedēļas pē kārtas. Viņš pārdeva visu preci un sapirka pamati gus krājumus ziemai. Viņi abi ar Maiku bija noiē-ļ muši glabāt pārtikas turzas un maisus iekšējā alā kalna nogāzē. Tur bija pietiekami sauss, un, tā kā ziemā viņi droši vien dzīvos alās, tad krājumi tur būtu pie rokas.

Nedēļām ritot, zemeņu palika aizvien mazāk. Arī sēnes vairs neauga, un uz tirgu vajadzēja vest citas preces. Bērni rāpās lazdās un meta zemē lielus gatavo riekstu čemurus. Tie bija ļoti glīti savās brūnajās čaumaliņās un zaļajos, skrandainajos svārciņos. Meitenes salasīja pilnus grozus ar lielām, gatavām mellenēm, un Džeks veda tos uz tirgu sēņu un ze-j meņu vietā.

Drīz vien tirgus apmeklētāji zēnu jau paziņai Viņi jautāja, 110 kurienes Džeks esot, taču viņš par sevi neko nestāstīja.

"Es dzīvoju pie ezera," zēns atbildēja uz jautājumu, no kurienes viņš esot. Ļaudis domāja, ka Džeks dzīvo kaut kur ezera krastā — viņiem pat prātā neienāca, ka Džeks domā noslēpumaino salu. Un Džeks nedomāja vis to stāstīt!

Kādu dienu Džeks pirmo reizi ieraudzīja ciematā policistu. Zēnam tas likās dīvaini. Agrāk Džeks te nebija manījis policistu, viņš zināja, ka šis ciemats ir par mazu, lai tajā būtu savs policists. Te bija viens policists uz diviem ciematiem, un dzīvoja viņš otrā ciematā — piecas jūdzes tālāk. Džekam salēcās sirds. Varbūt policists uzzinājis par dīvaino zēnu un iedomājies, ka tas varētu būt viens 110 četriem pazu- ļjllfiicm bērniem? Kaut gan Džeks bija pārdevis ti~ kut pusi no riekstu un melleņu groziem, viņš sāka lliu/ties caur pūli, lai dotos prom.

"Iii, tu!" policists pēkšņi iesaucās. "No kurienes in esi, zēn?"

"No ezera krasta. Es tur salasīju riekstus un mellenes un atnesu pārdot," atbildēja Džeks, turēdamies pa gabalu no policista.

"Vai tevi sauc Maiks?" jautāja policists.

Džeks saprata — policistam ir stāstīts, ka viņš, Džeks, varētu būt viens 110 četriem aizbēgušajiem bērniem, un policists ieradies, lai par to pārliecinātos.

"Nē, tas nav mans vārds," izlikdamies gluži nevainīgs, teica Džeks. "Nopērciet riekstus, policista kungs."

"Nē," noteica policists un, izvilcis no kabatas papīra lapiņu, skatījās tajā redzamajās fotogrāfijās. "Nāc šurp, puis. Man liekas, tu esi viens no aizbēgušajiem bērniem. Ļauj tevi apskatīt."

Džeks nobālēja. Ja policistam ir viņa fotogrāfija, ar viņu ir cauri! Vienā acumirklī viņš nometa abas kārtis, uz kurām karājās kāds ducis grozu, un kā bulta izdrāzās cauri pūlim, kas sāka lasīties ap zēnu un policistu. Dažs labs izstiepa rokas, lai viņu aizturētu, taču Džeks, cik jaudāja, lauzās cauri pūlim. Saplīsa jaka, taču viņam bija vienalga. Galvenais — izgaist!

Džeks pazuda aiz stūra un iemuka dārzā. Ko kājas nes, viņš apskrēja apkārt mājai 1111 ielūkojās kaimiņu dārzā. Tur neviena nebija, bet tur atradās neliela vistu kūts. Džeks ātri izšķīrās. Viņš atvēra kūts durvis, ielīda tajā un, elpu aizturējis, ierakās salmos. Vistu kūtī nebija — tās kašņāja zemi ārā mazajā aplokā.

Džeks saklausīja kliedzienus un skrejošu soļu dipoņu un saprata, ka viņu meklē. Zēns ierāvās dzi- ! ļāk salmos un cerēja, ka neviens nav pamanījis viņu ieskrienam dārzā.

Skrejošo soļu troksnis attālinājās. Kliedzieni norima. Viņu neviens nebija redzējis! Džeks dziļi atvilka elpu, sirds skaļi dauzījās. Viņš nudien bija nobijies.

Džeks visu dienu palika vistu kūtī. Viņš neiedrošinājās izkustēties. Zēns bija izsalcis un izslāpis, locekļi kļuva stīvi, bet viņš apzinājās —ja izzagsies ārā, viņu var pamanīt. Vajadzēja sagaidīt nakti. Diez ko tagad domā Maiks? Meitenes arī uztrauksies.

Kūtī ienāca vista un izdēja perēklī olu. Tad tā ieklukstējās un izgāja. Drīz ienāca otra vista, un arī i tā izdēja olu. Džeks cerēja, ka paliks nepamanīts, ja ' pēcpusdienā kāds nāks pēc olām.

Un tiešām, kāds ieradās pēc olām. Taču tas noti- j ka pēc tējas dzeršanas laika, un kūtiņā jau bija ļoti tumšs. Atvērās durvis, un kāds ienāca. Pastiepās roka un iztaustīja visus perēkļus. Olas izņēma, un durvis atkal aizvērās! Džeks palika nepamanīts! Viņš bija piespiedies pie pretējās sienas, labi tālu no perēkļiem. Nevarēja teikt, ka kūtī būtu jauka smarža. Džeks sēdēja uz grīdas un jutās pagalam nelaimīgs. Viņš zināja, ka ar savu bēgšanu ir apliecinājis poli- i istam, ka viņš ir viens no pazudušajiem bērniem. Tiks pārmeklēts viss apvidus, novārtā nepaliks arī noslēpumainā sala.

"Ja es nebūtu aizbēdzis, policists mani saņemtu  iet un piespiestu izstāstīt, kur ir pārējie," zēns domāja. "Ja tikai es varētu nokļūt tur, kur mani laivā C.aida Maiks, un droši pārcelties uz salu! Tad mēs noslēptu visas pēdas."

Kad satumsa, vistas aptupās blakus Džekam. Viņš atvēra durvis un izšmauca laukā. Zēns sastinga un klausījās. Izņemot balsis, kas nāca no blakus mājas virtuves, apkārt valdīja klusums.

Džeks klusu skrēja pa taku, kas veda uz vārtiņiem. Viņš izslīdēja ārā un pa galvu, pa kaklu metās skriet uz ceļu, kas veda uz mežu, kur pie ezera viņu gaidīja Maiks.

Bet vai Maiks vēl gaida? Ja nu ļaudis jau uzsākuši meklēt visus četrus bērnus un atraduši Maiku un laivu? Ko tad? Kā viņš nokļūs atpakaļ uz salu pie meitenēm?

Džeks aizmirsa izsalkumu un slāpes un, ko kājas nes, joza uz vietu, kur viņi ar Maiku bija izšķīrušies. Ceļā neviens negadījās. Nakts bija tumša, mēness vēl nebija uzlēcis. Džeks spraucās cauri kokiem uz ezera krastu.

Un viņa sirds sāka lēkāt aiz prieka! Viņš izdzirdēja Maika balsi! "Tas esi tu, Džek? Kur tu tā kavējies? Vai kaut kas noticis?"

sākusies lielā meklešana

Džeks elsodams ierāpās laivā. "Atgrūd laivu! Žigli, Maik!" viņš teica. "Mani gandrīz noķēra, un, ja mūs kāds redzēs, mūs visus atradīs!"

Maikam pamira sirds, un viņš atgrūda laivu. Zēns nespēja iedomāties, kas notiks, ja viņus noķers un aizsūtīs atpakaļ pie tēvoča. Viņš pagaidīja, kamēr Džeks atvelk elpu, un uzdeva vairākus jautājumus. Džeks izstāstīja visu, kā bijis. Un, kaut gan Maiks bija ļoti nobijies, viņš nespēja apvaldīt smaidu, iedomājoties, kā nabaga Džeks kopā ar vistām sēž kūtī. Kas būtu noticis, ja Džeks būtu noķerts?

"Braucieniem uz tirgu jāpieliek punkts," drūmi teica Džeks. "Es vairs neuzdrošināšos bāzt degunu nevienā ciematā. Tagad mani visur meklēs. Kāpēc' bērni nedrīkst bēgt prom no mājām, ja viņi to grib? Mēs nedarām neko ļaunu — tikai dzīvojam laimīgi uz mūsu noslēpumainās salas."

Pēc brīža Džeks nāca Maikam palīgā, un, uzlecot mēnesim, laiva piestāja pie salas. Meitenes bija sakūrušas liedagā lielu ugunskuru un nepacietīgi viņus gaidīja.

"Džek! Maik!" apskaujot viņus, sauca Nora. Viņa gandrīz raudāja aiz atvieglojuma, atkal ieraudzījusi zēnus. "Mēs domājām, ka jūs vairs neatbrauksiet! Kādas šausmas mēs tikai neiedomājāmies! Mēs; bijām pārliecinātas, ka jūs esat noķerti!"

"Tā gandrīz arī bija," teica Džeks.

"Kur ir pirkumi?" jautāja Pegija.

"Nav," atbildēja Džeks. "Es biju pārdevis tikai dažus grozus, kad mani ieraudzīja policists. Man ir nauda par pārdotajiem groziem, bet kāda jēga naudai uz salas, kur neko nevar nopirkt?"

Un Džeks izstāstīja meitenēm, kas bija noticis. Viņš sildījās pie ugunskura un dzēra karstu kakao. Un viņam šausmīgi gribējās ēst. Visu dienu viņš nebija norijis ne kumosa. Stāstīdams Džeks apēda visu risu pudiņu, divas zivis un cieti novārītu olu.

Bērni bija drūmi un nopietni. Viņi saprata, ka tie vairs nav joki. Nora bija patiesi nobijusies. Viņa, cik spēdama, centās savaldīt asaras, taču Džeks izdzirdēja meitenes šņukstus un apskāva viņu. "Neesi nu zīdainis," viņš teica. "Galu galā, tik slikti varbūt nemaz nav. Jāizdomā, kā rīkoties. Ja mēs uzmanīsimies, mūs neviens neatradīs. Tagad mēs visi esam bēdīgi un noguruši. Iesim gulēt. Rīts gudrāks par vakaru."

Un bērni devās uz Vītolu namiņu gulēt. Džeks noģērbās un ietinās vecajā segā. Zēns teica, ka viņa drēbes ožot pēc vistām, un Pegija sacīja, ka rīt viņa tās izmazgāšot. Bērni ilgi nevarēja aizmigt. Te viens, te otrs kaut ko teica vai jautāja, un sarunas sākās no gala.

"Pietiek! Lai es vairs nedzirdētu nevienu vārdu!" Džeks beidzot stingri noteica.

"Klausos, kapteini!" pārējie miegaini nomurmināja. Un iestājās klusums.

No rīta bērni pamodās agri un atcerējās visu, kas bija noticis iepriekšējā dienā. Nevienam negribējās, kā parasts, dziedāt, skaļi kaut ko saukt vai jokot.

Pegija nopietni gatavoja brokastis. Džeks aizgāj slaukt govi ar veco mēteli mugurā, viņa drēbes vēl nebija izmazgātas. Maiks atnesa no avota ūdeni, un Nora pabaroja vistas. Tā vairs nebija jautra kompānija, kas ķērās pie brokastīm.

Kad bija novāktas brokastu paliekas un Pegija izmazgājusi un izkārusi Džeka drēbes, bērni sāka apspriesties.

"Pirmkārt," teica Džeks, "katru dienu vienam no mums jāstāv sardzē kalna virsotnē. No turienes var pārskatīt visu ezeru. Ja kāds brauks šurp, mēs viņu laicīgi pamanīsim, un mums pietiks laika, lai novāktu pēdas."

"Vai naktī arī jāstāv sardzē?" jautāja Nora.

"Nē," atbildēja Džeks. "Diez vai kāds brauks naktī. Mēs varam gulēt mierīgi. Es gan nedomāju, ka tuvākajās dienās kāds brauks šurp, vispirms viņi meklēs ezera apkārtnē, un tikai tad iedomāsies par salu."

"Ja mēs tuvākajā laikā nebrauksim ar laivu, iztaisīsim tajā lielu caurumu un nogremdēsim," ieteica Maiks. "Es visu laiku uztraucos, ka to var atrast, kaut gan tā ir labi noslēpta zem kazenāju zariem. Ja tā nogrims, to neviens nevarēs atrast."

"Laba doma, Maik," teica Džeks. "Piesardzība nekaitēs. Noslīcini to jau šorīt. Ja mums vajadzēs laivu, mēs to viegli izcelsim no ezera dibena un salabosim. Pegij, vai tu nevarētu parūpēties, lai visas pēdas, kas mūs var nodot, būtu noslēptas? Skaties, re, kur dzijas atgriezumi. Tādi sīkumi jāaizvāc. Tie runā skaidru valodu."

"Labi, parūpēšos," Pegija apsolīja. Džeks bija mierīgs, viņš zināja, ka uz Pegiju var paļauties.

"Šodien pēdējais sīkums jāaiznes uz alām," viņš leica. "Jāatstāj tikai tas mazumiņš, kas mums vajadzīgs, lai gatavotu ēst, — panna, tējkanna un tamlīdzīgi. Tos var ātri nobāzt pēdējā mirklī. Atstāsim Vītolu namiņā pāris sveču. Kamēr vēl nav vajadzības iet uz alām, varam gulēt tur."

"Džek, un kas būs ar vistu aploku?" jautāja No- im. "Tas tiešām izskatās pēc aploka, jo vistas izkašājušas visu zemi."

"Pareizi," piekrita Džeks. "Tikko mums vajadzēs slēpties, Maiks izraus aploka žogu un noglabās to Vītolu namiņā. Tad viņš izkaisīs aplokā smiltis un uzmetīs virsū viršus. Labi, ka tev tas ienāca prātā, Nora."

"Ēdiena mums pietiks pat tad, ja vajadzēs slēpties vairākas dienas," teica Nora.

"Bet Pīpenei?" jautāja Maiks. "Viņai nebūs nekā. Un govis ēd ļoti daudz."

"Pīpeni vajadzēs dzīt ganībās naktī," teica Džeks. "Un vēl, Pegij. Iekur uguni tikai pēdējā mirklī un, tikko beidz gatavot, tā uzreiz to izmīdi. Visticamāk, ka mūs var nodot dūmi."

"Varbūt kāds jau tagad varētu uzskriet kalnā?" jautāja Maiks. "Saule ir pavisam augstu. Tagad mums visu laiku jābūt nomodā."

"Jā, pareizi," piekrita Džeks. "Tu, Maik, ej sardzē pirmais. Es tevi pasaukšu, kad vajadzēs kāpt lejā. Mēs nomainīsim cits citu. Skatieties apkārt. Mēš nezinām, no kuras puses var parādīties laiva,

kaut gan ticamāk, ka no turienes, kūres biju vakar." ;

Maiks steidzīgi uzkāpa kalnā un apsēdās. Lejā pletās zils ezers. Tā gludo virsmu nesaviļņoja neviens gulbis, neviena irbe. Laivu nemanīja. Maiks iekārtojās ērtāk un uzmanīgi vēroja ezeru.

Pārējie bērni skraidīja kā skudriņas. Viņi pārnesa mantas uz alām kalna nogāzē. Nora nometa pie aploka maisu, lai tas būtu pie rokas, ja vajadzēs bāzt iekšā vistas. Vēl viņa uzbēra pie aploka smilšu kaudzīti, kuras Maikam vajadzēs izbārstīt, kad viņš būs izrāvis sētu. Nora vairs nebija agrākā bezrūpīgā meitene. Arī laiska viņa vairs nebija.] Nora bija sapratusi, ka no viņas kļūdām cietīs visi, tāpēc tagad viņa ļoti centās un darīja visu pēc labākās sirdsapziņas.

Pēc neilga laika Džeks uzkāpa kalnā, lai nomai- ļ nītu Maiku, bet Maiks ķērās pie laivas slīcināšanas, j Drīz vien tā nogrima ezera dibenā zem kazenāju krūmiem. Maiks bija pārliecināts, ka nevienam pat prātā neienāks, ka te kādreiz bijusi laiva.

Pegija staigāja apkārt, lūkodamās, vai visas pē-1 das rūpīgi noslēptas. Neko daudz viņa neatrada, jo pēc katras ēdienreizes vai rotalāšanās bērni rūpīgi visu novāca. Olu čaumalas viņi vienmēr apraka, ēdiena paliekas atdeva vistām, un Pegija atrada ti-j kai vēja aizpūstos dzijas vai kokvilnas diegu atgriezumus.

Nākamā sardzē stājās Pegija, tad Nora. Sēdēt kalna virsotnē un neko nedarīt, tikai skatīties uz ezeru bija garlaicīgi, tāpēc Nora paņēma līdzi zī-j muli un zīmēšana burtnīcu un zīmēja to, ko redzē- ' ja. Tā laiks gāja ālrāk. Pegija ņēma līdzi rokdarbu groziņu. Viņai darba nekad netrūka — ik dienu kāds uz kazenājiem saplēsa drēbes. Pēc katra adatas dūriena Pegija pacēla galvu un paskatījās uz ezeru, taču tā arī neko neieraudzīja.

Vakarā sardzē bija Maiks. Tikko viņš gribēja kāpt lejā vakariņās, kad pēkšņi tālumā kaut kas parādījās. Vai tiešām laiva? Maiks pasauca Džeku.

"Džek! Nāc ātri! Es kaut ko redzu! Vai tā ir laiva?"

Bērni uzdrāzās kalnā. Džeks uzmanīgi skatījās. "Ja tā ir laiva, tad ļoti maza," viņš teica.

"Tas ir kaut kas melns," piebilda Nora. "Kas tas ir? Ak, vai! Es ceru, ka viņi nebrauc šurp."

Bērni sasprindzināja redzi. Un pēkšņi tas, ko viņi uzskatīja par mazu laivu, pacēlās gaisā!

"Tas ir melnais gulbis, kuru mēs nesen redzējām!" Džeks skaļi iesmējās. "Tas nu gan mūs pamatīgi nobiedēja! Re, kā aizlido! Skaists, vai ne?"

Bērni vēroja, kā melnais gulbis lēnām tuvojas. Tas ar dīvainu čaboņu vēcināja spārnus. Nora nosarka kā biete. Meitene atcerējās, kā viņa bija nobijusies, kad pirmo reizi dzirdēja gulbi lidojam pāri salai. Taču neviens viņu tādēļ neizzoboja. Bērni bija pārāk laimīgi, ka tas ir gulbis, nevis laiva.

"Šovakar vairs nav jēgas stāvēt sardzē," teica Džeks, un bērni devās lejā. Diena bija beigusies. Viņi sēdēja pie ugunskura, ēda vakariņas un jutās labāk nekā vakar. Varbūt viņus nemaz nemeklēs? Turklāt viņi bija izdarījuši visu, lai būtu gatavi, ja kāds tomēr ieradīsies uz salas.

Nākamajā dienā bērni atkal nomainīja cits citu sardzē. Un aiznākamajā arī. Aizaiznākamajā dienā, kad sardzē bija Nora, viņai likās, ka ezera tālākajā krastā, kuru klāja biezs mežs, pavīd cilvēki. Viņa klusu uzsvilpa Džekam, tas uzkāpa kalnā un arī sāka uzmanīgi vērot.

"Jā, tev taisnība, Nora," viņš beidzot teica. "Tur ir cilvēki. Un viņi neapšaubāmi kaut ko vai kādu meklē."

Džeks un Nora mirkli skatījās un tad pasauca pārējos. Uguns nedega — Pegija to bija izmīdījusi. Bērni sanāca bariņā kalna virsotnē un izbāza galvu caur garajām ērgļpapardēm, kas tur auga.

"Skatieties!" teica Džeks. "Meklējumi sākušies! Ne ilgāk kā pēc pāris dienām viņi būs klāt. Mums jābūt ļoti piesardzīgiem!"

"Viss ir sagatavots," atbildēja Pegija. "Es gribētu, lai viņi brauc drīzāk, ja viņi tiešām brauks. Neciešu gaidīšanu. No tās man vēderā viss sāk griezties apkārt."

"Man arī," teica Maiks. "Es labprāt nēsātu līdzi termoforu."

To iedomājoties, bērni sāka smieties. Viņi vēl mazliet pavēroja un aizgāja, atstājot sardzē Džeku.

Divas dienas nekas nenotika, taču bērniem likās, ka var saskatīt cilvēkus, kas otrā ezera krastā sit pa krūmiem un kaut ko meklē. No rīta bija Maikam kārta stāvēt sardzē. Viņš ļoti vērīgi pētīja ezera virsmu. Nora, kā parasti, baroja vistas, bet Džeks slau- ca govi.

Pēkšņi Maiks kaut ko ieraudzīja! Viņš izslējās taisni un skatījās — ezera tālākajā malā kaut kas rēgojās. Tā bija laiva! Šoreiz nevarēja būt kļūdas — tā bija laiva, turklāt liela!

Maiks pasauca pārējos, un viņi steigšus metās augšā. "Jā," Džeks uzreiz teica. "Tā ir laiva ar četriem cilvēkiem. Nāciet, mēs nedrīkstam tērēt laiku. Laiva te var piestāt tikai vienā vietā — pie mūsu salas. Visi pie darba! Un nebaidieties!"

Bērni aizsteidzās katrs uz savu pusi. Džeks aizgāja pēc Pīpenes. Maiks devās uz aploku pēc vistām. Pegija izmētāja vecā ugunskura paliekas un paķēra tējkannu, pannu un ēdiena pārpalikumus, lai nestu to visu uz alu. Nora skrēja uz dobītēm, lai apsegtu tās ar viršiem. Vai pietiks laika, lai visu izdarītu? Vai viņi pagūs noslēpties, iekams cilvēki no laivas izkāps uz viņu noslēpumainās salas?

salu pārmekle

Tagad, kad cilvēki beidzot tuvojās salai, lai to pārmeklētu, bērni ar prieku darīja visu iepriekš izplānoto, jo gaidīšanas dienas bija vilkušās neizturami. Viss bija pārdomāts tik rūpīgi, ka nebija nevienas aizķeršanās. Pīpene nemaz nebija pārsteigta, kad Džeks atkal to veda uz iekšējo alu, un sekoja paklausīgi kā jērs bez neviena māviena.

Ievilinājis Pīpeni caur šauro eju iekšējā alā, Džeks atstāja govi gremojam rāceni un devās palīgā pārējiem. Pirms Džeks izgāja no ārējās alas, viņš rūpīgi izdzēsa Pīpenes pēdu nospiedumus. Zēns uzbužināja ērgļpapardes ieejas priekšā, lai neviens neiedomātos, ka alā kāds bijis.

Tajā mirklī Maiks atnesa vistas, un Džeks devās viņam palīgā. Maiks iespiedās mazajā, šaurajā alā, ko zema eja savienoja ar iekšējo alu. Izlemts bija tā, ka, lielajā alā var iet tikai Džeks, lai ievestu govi. Bērni baidījās, ka, bieži izmantojot lielo ieeju, varētu palikt pēdas, kas skaidri norādītu, ka alā bijuši cilvēki.

Džeks pasniedza maisu ar vistām, un Maiks ierāpoja caur zemo eju lielajā iekšējā alā, kurā jau bija Pīpene. Vistām nepatika, ka tās velk pa šauro eju, un tās žēlabaini klukstēja. Taču tad, kad Maiks izkratīja tās no maisa un izbēra graudus, vistas atkal bija apmierinātas ar dzīvi. Džeks bija iededzinājis iekšējā alā lukturi, un tas vāji apgaismoja sienas. Maiks domāja, ka labāk palikt alā un uzmanīt vistas, lai tās neatrastu izeju.

Sirdij skaļi dauzoties, Maiks apsēdās un gaidīja pārējos. Tie ieradās cits pēc cita, nesdami dažādus sīkumus. Katrs bērns bija izdarījis savu darbu un sārtiem vaigiem un skaļi pukstošu sirdi apsēdās alā uz zemes un skatījās uz citiem.

"Viņi vēl nav uz salas," teica Džeks. "Es tikko paskatījos. Laivai vēl jābrauc kāda ceturtdaļjūdze. Padomāsim vēlreiz, vai neesam kaut ko aizmirsuši."

Bērni cītīgi domāja. Laiva nogremdēta. Govs un vistas ir alā. Uguns izdzēsta un pelni izkaisīti. Vistu aplokam uzmestas smiltis un virši. Aploka žogs izrauts un noslēpts Vītolu namiņā. Dobes apslēptas. Slauktuve no avota izņemta.

"Mēs esam izdarījuši visu!" teica Pegija.

Maiks piepeši šausmās salēcās. "Mana cepure!" viņš iesaucās. "Kur tā ir? Tā nav man galvā! Es to esmu kaut kur aizmirsis!"

Pārējie izbailēs skatījās uz Maiku. Cepures viņam galvā nebija, tās nebija ari alā.

"No rīta tev tā bija," teica Pegija. "Atceros, es nodomāju, ka tā ir ļoti netīra un saņurcīta. Ak, Maik! Kur tu to atstāji? Padomā labi, tas ir ļoti svarīgi."

"Tas ir vienīgais, kas mūs varētu nodot," teica Džeks.

"Es vēl pagūšu aizskriet un pameklēt," teica Maiks. "Iešu paskatīšos. Varbūt atradīšu."

Viņš ielīda zemajā ala ar šauro ieeju, izspiedās caur to un nokļuva dienas gaismā. No šejienes viņš redzēja, ka pavisam netālu brauc laiva. Maiks noskrēja līdz liedagam. Meklēja tur. Meklēja ap vistu aploku. Meklēja pie avota. Visur! Taču cepuri nekur nemanīja!

Un tad viņš iedomājās, vai cepure nevarētu būt pie Vītolu namiņa. No rīta viņš tur gāja noglabāt aploka žogu. Maiks izlauzās cauri koku biežņai un devās uz Vītolu namiņu. Tur, pie durvīm, mētājās viņa cepure! Zēns iegrūda to kabatā un steidzās atpakaļ uz kalna nogāzi. Tikko viņš ielīda alā, tā kļuva dzirdama šņirkstoņa, laivai atsitoties pret liedagu. Meklētāji bija klāt.

Maiks ierapoja lielajā iekšējā alā. Pārējie viņu priecīgi apsveica.

"Atradi. Maik?"

"Jā. Paldies Dievam," teica Maiks, izņemdams cepuri no kabatas. "Tā bija pie Vītolu namiņa. Es šaubos, vai viņi mani pamanīja. Vītolu namiņš ir labi noslēpies biezoknī, to nevar redzēt. Un tomēr es priecājos, ka atradu cepuri. Citādi es visu laiku uztrauktos. Tagad laiva piestājusi krastā, Džek. Es dzirdēju, kā to uzvelk uz smiltīm. Tajā ir četri vīri."

"Es mazliet uztraucos par eju. kas savieno ārējo un iekšējo alu," teica Džeks. "Ja to atradīs, ar mums ir cauri. Varbūt sameklēsim akmeņus un klints gabalus un aizliksim to līdz pusei? Ja kāds tomēr nāks caur eju, viņš ieraudzīs, ka tā ir aizbirusi, un neiedomāsies, ka tālāk ir vēl viena ala, kurā slēpjamies mēs."

"Laba doma, Džek," teica Maiks. "Par pārējām ieejām var neuztraukties, pieaudzis cilvēks pa tām neielīdīs. Ķerieties visi pie darba! Meklējiet klints gabalus, akmeņus, cietus zemes klučus un līdz pusei aizlieciet eju."

Bērni cītīgi strādāja, un nepagāja ne pusstunda, kad visa eja bija aizlikta. Nevienam pat prātā neienāktu, ka tālāk eja ir brīva. Kad pienāks laiks iet ārā, akmeņus varēs viegli novākt.

"Es ierāpšos alā ar šauro ieeju, varbūt kaut ko dzirdēšu," teica Džeks. Viņš ierāpās otrā alā un, mēģinādams kaut ko saklausīt, apsēdās tieši blakus šaurajai, zemajai ieejai.

Vīri, bez šaubām, pārmeklēja salu! Džeks skaidri dzirdēja viņu balsis.

"Te kāds ir bijis!" iesaucās viens no meklētājiem. "Skatieties! Te bijis ugunskurs."

"Droši vien atpūtnieki!" atsaucās otrs virs. "Te ir tukša skārda bundža un kartona kārba. Tādas lietas parasti atstāj atpūtnieki."

"Ei! Paskatieties uz avotu!" iesaucās cita balss. "Man liekas, ka te klīduši cilvēki."

Džeks nostenējās. Daudz pēdu tur nevarēja būt!

"Ja bērni ir te, mēs viņus atradīsim!" teica ceturtā balss. "Nespēju saprast, kā viņi te varētu dzīvot pavisam vieni, bez ēdiena, pārtiekot tikai no tā, ko tas zēns nopērk ciematā!"

"Es iešu uz otru pusi, paskatīšos tur!" sauca pirmais vīrs. "Nāc līdzi, Tom. Tu iesi apkārt kalnam pa šo pusi, bet es pa otru. Ja tie Smurguļi mēģinās aizšmaukt, viņi ieskries vienam 110 mums tieši rokās!"

Džeks nopriecājās, ka ir drošībā alā. Viņš sēdēja tik ilgi, līdz izdzirdēja aizmugurē čukstus.

"Džek! Mēs dzirdam balsis. Vai viss kārtībā?"

"Pagaidām jā, Maik," atbildēja Džeks. "Viņi meklē rūpīgi, taču liekas, ka pagaidām atraduši tikai dažus pēdu nospiedumus pie avota. Es palikšu vēl mazliet. Varbūt vēl kaut ko dzirdēšu."

Meklēšana turpinājās. Likās, ka meklētāji neko nav atraduši. Bērni tiešām ļoti rūpīgi noslēpa visas pēdas.

Pēkšņi kaut kur tuvumā, no liedaga, atskanēja skaļš kliedziens.

"Paskatieties! Ko jūs par to teiksiet?"

Džeks brīnījās, ko vīrs varējis atrast. Un drīz viņš to uzzināja. Vīrs bija atsviedis viršus, kas slēpa vistu aploku, un ieraudzījis svaigi izsvaidītās smiltis!

"Te kaut kas notiek," teica vīrs. "Taču, Dievs vien zina, kas! Man liekas, ka tie bērni tomēr ir uz salas. Tagad viss atkarīgs no mums. Mazie blēži! Viņi noslēpuši visas pēdas!"

"Vajadzētu izlauzties cauri krūmiem un ērgļ- papardēm," teica otrs vīrs. "Viņi varētu slēpties tur. Tas ir visticamāk."

Tad Džeks izdzirdēja, ka vīri laužas cauri ērgļ- papardēm, bakstot katru krūmu un rūpīgi meklējot noslēpušos bērnus. Taču neviens neko neatrada.

Pēc divām vai trim stundām Džeks ielīda atpakaļ alā un izstāstīja pārējiem, kas notiek ārpusē. Bērni klausījās un uztraucās, ka, par spīti visām pūlēm, atklāts vistu aploks.

"Vajadzētu kaut ko ieēst," teica Pegija. "Te uguni kurināt nevar — mēs nezinātu, kur glābties 110 dūmiem,— bet man ir dažas maizītes, ko es vakar izcepu, meža zemenes un auksts pudiņš. Un, protams, daudz piena."

Bērni apsēdās un paēda, kaut gan neviens nejuta izsalkumu. Pīpene gulēja viņiem aiz. muguras un uzvedās ļoti rātni. Vistas klusu klukstēja. Tās bija pārsteigtas, ka atrodas tik tumšā vietā, taču bērnu klātbūtne tās nomierināja.

Paēdis Džeks devās atpakaļ uz savu posteni. ; Viņš sēdēja pie ieejas ala un klausījās.

Vīri bija kļuvuši domīgi un zaudējuši cerību atrast bērnus. Viņi sēdēja kalna pakājē, ēda sviestmaizes un dzēra alu. Džeks pavisam skaidri dzirdēja balsis.

"Tie bērni varēja but uz salas, un man liekas, ka viņi te ir bi juši, taču tagad viņi ir prom," teica viens 110 vīriem. "Es par to esmu pārliecināts."

"Mēs pārmeklējām katru pēdu," teica otrs. "Tev taisnība, Tom. bērni te bijuši. Kurš cits būtu iestādījis pupas, ko mēs atradām? Taču viņi ir prom. Droši vien zēns, kuru policists redzēja pagājušajā trešdienā, sacēlis trauksmi, un viņi ar laivu aizbraukuši prom."

"Pareizi! Laiva!" iesaucās trešais vīrs. "Ja bērni būtu te, mēs atrastu laivu, vai ne? Laivu mēs neatradām, tātad bērnu te nav!"

"Tiesa gan," teica pirmais vīrs. "Es to neiedomājos. Ja nav laivas, nav arī bērnu! Varbūt brauksim atpakaļ? Turpināt meklēšanu vairs nav jēgas."

"Mēs neesam apskatījuši vēl vienu vietu," klusi bilda ceturtais vīrs. "Kalna nogāzē ir dažas alas. Iespējams, bērni slēpjas tur."

"Alas!" iesaucās cits. "Jā, vieta kā radīta, lai slēptos! Noteikti jāpaskatās. Kurtās ir?"

"Pēc brīža parādīšu," teica ceturtais vīrs. "Jums ir lāpa?"

"Nē. toties daudz sērkociņu," atbildēja otrais. "Taču bērni tur nevar būt. Nekur neredz laivu. Ja viņi ir uz salas, kaut kur jābūt laivai!"

"Varbūt laiva nogremdēta, lai maldinātu meklētājus," teica ceturtais.

"Tas bērniem neienāktu prātā!" iebilda otrais vīrs.

"Nē, es ar' tā domāju," sekoja atbilde.

Džeks, kurš visu dzirdēja, ar pateicību domāja par Maiku. Nogremdēt laivu ienāca prātā Maikam. Ja viņš to nebūtu izdarījis, laivu noteikti atrastu. Meklēšana bija daudz rūpīgāka, nekā Džeks spēja iedomāties. Kas to būtu domājis, ka vīri ievēros pupas?

"Labi," teica viens 110 vīriem. "Iesim uz alām. Tikai tā ir velta laika šķiešana. Es domāju, ka bērni ir jūdzēm tālu no šejienes. Viņi aizbraukuši ar laivu gar ezera piekrasti."

Džeks klusu ielīda iekšējā alā. Zēna sirds skaļi dauzījās.

"Viņi neatrada laivu," viņš čukstēja, "un domā, i ka mēs neesam uz salas. Taču viņi nāks pētīt alas. 1 Izdzēs lukturi, Maik. Tagad visiem jābūt klusiem kā pelītēm. Pīpene guļ? Labi. Vistas arī pietiekami ; klusas. Laikam domā, ka ir nakts, un satupušas ; rindiņā, snauž. Neviens nedrīkst ne nošķaudīties, ! ne ieklepoties. Viss izšķirsies nākamajās pāris stundās."

Lielajā iekšējā alā neatskanēja ne skaņas. Pīpene gulēja kā baļķis un klusi elpoja. Vistas mierīgi snauda. Bērni sēdēja klusi kā pelītes.

Un te viņi izdzirdēja, ka alā ienāk vīri. Viņi aizdedzināja sērkociņus un atklāja eju, kas ved uz  viņu alu!

"Skaties, Tom," atskanēja balss. "Te izskatās pēc J ejas. Vai paskatīsimies, kur ta ved?"

"Laikam gan," atbildēja cita balss. Un aizbērtajā | ejā atskanēja soļi.

meklejumu beigas

Bērni kā pārakmeņojušies sēdēja iekšējā alā. Viņi pat nemirkšķināja. Likās, ka viņi pat neelpo! Toties kā viņiem dauzījās sirds! Džekam likās, ka visi dzird viņa sirds pukstus, pat meklētāji. Tik stipri tā sitās pret ribām.

Bērni dzirdēja kādu taustāmies pa šauro eju. Spriežot pēc stenēšanas un kurnēšanas, tam gāja smagi. Cilvēks nonāca līdz vietai, kur bērni bija sakrāvuši klints atlūzas, akmeņus un zemes pikas un nobloķējuši eju.

"Ei!" vīrs sauca pārējiem aizmugurē. "Te eja beidzas. Izskatās pēc nogruvuma. Varbūt mēģināt izlauzties cauri? Varam nobīdīt akmeņus, lai pārliecinātos, vai tas ir parasts nogruvums."

"Nē!" sauca otrs vīrs. "Ja tu netiec garām, tad bērni arī nevarētu! Mēs meklējam adatu siena kaudzē. Šajās alās nemūžam neatradīsim bērnus. Nāc atpakaļ, Tom!"

Vīrs ar pūlēm apgriezās un sāka spraukties atpakaļ. Un šajā mirklī atgadījās kas briesmīgs!

Pīpene izlaida drausmīgu māvienu!

Bērni to nebija gaidījuši, un aiz bailēm viņiem gandrīz mati sacēlās stāvus. Domādami, ka vīri, izdzirdējuši Pīpenes māvienu, tūlīt griezīsies atpakaļ, viņi cieši saspiedās kopā.

Aiz pārsteiguma abi vīri brīdi klusēja. Tad viens no viņiem bilda: "Tu dzirdēji?"

"Protams!" atbildēja otrs. "Pie joda! Kas tas bija?"

"Bērni tie nebija, tas nu ir droši!" smiedamies teica pirmais. "Savu mūžu neesmu dzirdējis, ka bērni taisītu tādu troksni!"

"Izklausījās pēc govs," atskanēja cita balss.

"Govs!" iesaucās pirmais. "Ko vēl ne? Tom, tu gribi teikt, ka šī kalna vidū ir govs?"

"Protams, ne," smiedamies atteica Toms. "Taču izklausījās varcn līdzīgi! Paklausīsimies. Varbūt sadzirdēsim vēl kaut ko."

Iestājās klusums. Vīri klausījās, un šajā mirkļi Pīpene, gluži kā saukta, sāka šausmīgi dobji klepot. Klepus vairākkārt drūmi atbalsojās visā alā.

"Man tas nepatīk," atskanēja kāda vīra balss. "Izklausās pārāk dīvaini un neko neatgādina. Iesim no šīm tumšajām alām ārā dienas gaismā. Pēc šiem trokšņiem es esmu pārliecināts, ka bērnu alās nav. Viņi nobītos līdz nāvei!"

Džeks atvieglojumā saspieda Norai roku. Tātad vecā Pīpene nobiedējusi vīrus! Tas tik ir joks! Bērni sēdēja, cik vien klusi varēdami, un priecājās, ka Pīpene bija skaļi iemaurojusies un tik briesmīgi ieklepojusies.

Ārējā alā atskanēja rāpšanās troksnis, un tad izklausījās, ka vīri izkļuvuši ārā. "Paskatīsimies, vai te nav citas alas," teica viens no vīriem. "Skaties! Liekas, te ir vēl viena."

"Tā ir ala, kur mēs slēpām vistas, kad atbrauca atpūtnieki," čukstēja Džeks. "No tās nevar iekļūt mūsu alā. To viņi var pētīt, cik uziet."

Un vīri tā arī darīja, taču tā bija parasta ala un nekur neveda, tāpēc drīz vien viņi to lika mierā. Tad viņi atrada alu ar zemo, šauro ieeju — to, caur kuru bērni rāpās, kad gribēja iekļūt iekšējā alā, — taču, kā jau Džeks teica, ieeja bija pārāk maza, lai tajā iesprauktos pieaudzis cilvēks, un pāris reižu izmēģinājuši, vīri atmeta ar roku.

"Te var ielīst tikai truši," atskanēja vīrieša balss.

"Bērni arī varētu," atteica otrs vīrs.

"Klau, Tom, ja mēs uz šīs salas atradīsim bērnus, es apēdīšu savu cepuri!" teica pirmais. "Sāksim ar to, ka nav laivas. Un mēs neesam atraduši neko, izņemot pupas, ko varēja atnest putni. Un ar smilšaino aploku arī nekas nav skaidrs. Tu gribi teikt, ka bērni ir tik gudri, lai dzīvotu te dienu no dienas un pēkšņi, kad ierodamies mēs, bez pēdām izgaistu? Nē, nē. Tik gudri jau nu bērni nav!"

"Tev laikam ir taisnība," piekrita Toms. "Ejam. Man apnikusi šī sala ar tās dīvainajām skaņām. Jo drīzāk nokļūsim mājās, jo vairāk es būšu apmierināts. Es tikai nesaprotu, uz kurieni tie bērni varēja aizbraukt. Būtu labi, ja mēs viņus atrastu. Ja viņi zinātu, kāds pārsteigums viņus gaida!"

Balsis attālinājās — vīri kāpa lejā uz liedagu, kur viņus gaidīja laiva. Džeks klusu aizrāpās līdz mazajai alai ar šauro ieeju. Viņš pielika ausi pie ieejas un klausījās. Līdz viņam atplūda vīriešu balsis. Zēns dzirdēja, ka vīri gatavojas airēt. Dzirdēja, ka laivu iegrūž ūdenī. Un tad atskanēja šļaksti.

"Viņi brauc prom!" viņš sauca. "Goda vārds!"

Pārējie bērni sapulcējās ap Džeku. Kad briesmas bija garām, viņi izspraucās cauri mazākās alas ieejai un izlīda kalna nogāzē. Rūpīgi noslēpušies augstajās ērgļpapardēs, viņi vēroja, kā laiva ar vīriem īras tālāk, tālāk, tālāk… Līdz bērniem atskanēja airu sacelto šļakstu troksnis.

Pēkšņi Nora sāka raudāt. Uztraukums bija bijis tik liels un viņa turējusies tik braši, ka tagad viņai gribējās tikai raudāt, raudāt un raudāt. Un tad sāka raudāt Pegija. Un pat Maikam ar Džeku acīs saric- sās asaras! Tā bija šausmīga, taču, ak, cik lieliska sajūta, ka viņi nav atrasti, un ka viņu jaukā maza saliņa, viņu noslēpumainā saliņa, atkal pieder tikai viņiem.

No kalna iekšienes atskanēja klusa, žēlabaina skaņa. Tā bija nabaga Pīpene — bēdīga, jo bija atstāta alā viena.

"Mani Pīpene arī nobiedēja," teica Pegija. "Taisnību sakot, es gandrīz izlēcu no biksēm. Ja tām nebūtu aizvilkts rāvējslēdzējs, es tiešām būtu izlēkusi!"

Tas bērnus uzjautrināja vēl vairāk, un, reizē raudādami un smiedamies, viņi sēdēja kalna nogāzē un gaidīja, kad laiva izzudīs skatienam.

"Kad tas vīrs nonāca līdz mūsu aizbērumam, es domāju, ka mūs atradīs," teica Džeks.

"Jā! Labi, ka mēs aizbērām eju!" teica Pegija. "Citādi mūs noteikti atrastu."

"Un labi, ka Maiks nogremdēja laivu," teica Nora. "Ja viņi būtu atraduši laivu, viņi turpinātu meklēt, līdz atrastu mūs."

"Interesanti, ko viņi domāja, teikdami, ka mūs gaidot pārsteigums," ierunājās Maiks. "Labs pārsteigums tas gan nevarētu būt, vai ne?"

"Protams, ka ne!" atteica Pegija.

"Viņi jau gandrīz nozuduši," teica Nora. "Džek, vai tagad var piecelties un, teiksim, uzdejot? Man tā gribas kliegt, dziedāt vai dejot pēc tam, kad mums tik ilgi vajadzēja sēdēt alā un klusēt!"

"Jā, tagad mēs esam drošībā," teica Džeks. "Viņi neatgriezīsies. Tagad mēs varam laimīgi iekārtoties alās uz ziemu."

"Varbūt iekursim liedagā uguni un uztaisīsim garšīgu siltu maltīti?" jautāja Pegija. "Mums visiem nekaitētu ieēst."

"Pareizi," teica Džeks, un bērni ķērās pie darba. Palīdzēdama gatavot ēst. Nora dziedāja un dejoja. Iedomājoties, ka tagad viņiem nekas nedraud, viņa jutās tik laimīga! Un viņu noslēpumainā sala atkal pieder tikai viņiem!

Drīz vien bērni ēda tik kāri, it kā savu mūžu nebūtu ēduši. Te skaļš "Mū!" no kalna dzīlēm atgādināja, ka tur joprojām ir Pīpene. Atstājuši meitenes novācam mielasta galdu, Džeks ar Maiku steidzās atbrīvot Pīpeni un vistas.

"Tu esi viena laba veca govs, Pīpene," berzēdams tās mīksto degunu, teica Džeks. "Mēs cerējām, ka tu nemausi, kad mūs meklēs, bet tev jau labāk zināms, kas jādara! Tu iemāvies un aizbaidīji viņus!"

Dienas bija kļuvušas daudz īsākas, vakaros agri satumsa. Necik ilgi, un saule norietēja, bet pie debesīm iedegās zvaigznes. Bērni atnesa no alas lukturi un, paņēmuši grāmatu, aizgāja uz Vītolu namiņu. Tovakar bija Noras kārta lasīt, un pārējie bērni gulēja un klausījās. Vītolu namiņā, kuru maigi apspīdēja lukturis, bija omulīgi, gaisā virmoja ērgļpaparžu un vītolu smarža. Cik jauki būt kopā un apzināties, ka lielā meklēšana beigusies un viņi ir drošībā!

"Man nāk miegs," beidzot teica Džeks. "Ieēdīsim šokolādi, vēl mazliet papļāpāsim un iesim gulēt. Drīz mums vajadzēs nopietni domāt par pārvāk- šanos uz alām. Labs laiks vairs ilgi nebūs."

"Izlemsim rīt," sūkādams šokolādi, miegaini teica Maiks.

Drīz vien bērni gulēja. Pēc šīs dienas uztraukumiem viņi bija pamatīgi noguruši. Taču cik patīkami bija pamosties nākamajā dienā un apzināties, ka meklējumi beigušies un viņi var droši gaidīt ziemu. Iedami peldēties, bērni dziedāja, jokoja un zobojās cits par citu!

"Ai!" ieslīdēdama ūdenī, iesaucās Nora. "Ūdens kļūst pavisam auksts, Džek. Vai mums vajadzēs mazgāties ezerā visu ziemu?"

"Protams, ne," teica Džeks. "Drīz vajadzēs peldēšanos pārtraukt, taču, kamēr ūdens vēl silts, ezerā ir patīkami."

Tajā nedēļā laiks kļuva neciešams. Pāri ezeram brāzās vētras, un bērniem likās, ka tas izskatās pēc jūras ar milzīgiem viļņiem, kas veļas un ar troksni sašķīst pret krastu. Viļņi traucās pāri liedagam, un iekurt uguni tur bija neiespējami. Bērni izmirka līdz ādai, un viņiem vajadzēja rūpīgi žāvēt drānas pie ugunskura, ko viņi sakūra lielās alas ārpusē. Tā bija laba vieta ugunskuram, jo vējš parasti pūta 110 pretējās puses, un kalns aizsargāja uguni.

"Liekas, pienācis laiks atstāt Vītolu namiņu un pārcelties uz alām," kādu rītu pēc ļoti vētrainas nakts teica Džeks. Vējš visu nakti bija locījis koku zarus, lietus gāza kā no spaiņa, un, bērniem par šausmām, caur Vītolu namiņa dibensienu sāka sūkties ūdens, un Pegijas un Noras viršu gultas izmirka. Meitenes bija spiestas celties nakts vidū un iet uz priekšējo telpu, kur gulēja zēni. Priekšējā istaba bija šaura, toties sausa.

Kokiem krita lapas. Visi koki un krūmi kvēloja dzeltenās, tumši sarkanās, sārtās, brūnās un oranžās liesmās. Saulei laižoties lejup, sala dažas stundās izskatījās pasakaini — rietošās saules stari apgaismoja spilgtās lapas, un tās laistījās kā dārgakmeņi. Bet nu jau lapas krita zemē.

Arī Vītolu namiņā no zariem, kas veidoja tā jumtu, krita lapas. Naktī bija dīvaini gulēt un just, kā tās krizdamas viegli pieskaras vaigiem. Tagad, kad uz jumta un sienām bija palicis tik maz zaļo un dzelteno lapu, Vītolu namiņš izskatījās svešāds. Tas bija kails un brūns.

Nora saaukstējās un sāka šķaudīt. Džeks teica, ka vajag nekavējoties pārcelties uz alām, citādi viņi visi saaukstēšoties. Un kas būs, ja viņi saslims? Uz salas taču nav ārstu, kas viņus varētu izārstēt.

Bērni sadzirdīja Noru ar karstu pienu un ietina abās jaunajās segās, ko Džeks bija nopircis tirgū. Viņi iekārtoja meiteni pie ārējās alas dibensienas un nolika blakus sveci. Šajā kaktā bija tumšs. Drīz vien Nora atlaba un varēja pievienoties pārējiem, kad tie runāja par pārcelšanos uz alām.

"Ārējā alā būs dzīvojamā istaba un guļamistaba," teica Džeks. "Un iekšējā alā būs mūsu noliktava. Pie ieejas vienmēr kurēsies uguns. Tā mūs sildīs, un uz tās mēs gatavosim ēst. Tas tik būs jautri! Šoziem mēs būsim alu cilvēki!"

dienas alā

Tonedēļ bērni izplānoja, kā viņi ziema alā dzīvos. Visi krājumi jau bija droši noglabāti iekšējā alā. Atlika iekārtot ārējo, padarīt to ērtāku un mājīgāku. Te Pegija bija neaizstājama.

"Jums, zēni, jāuztaisa un jāpieliek alā daži plaukti," viņa teica. "Tos var uztaisīt no stipriem zariem un kaut kā piestiprināt pie sienām. Tur mēs glabāsim grāmatas, spēles un visādus sīkumus. Vēl jūs varētu mēģināt piekārt pie griestiem lukturi. Un te, stūri, mēs iekārtosim viršu un ērgļpaparžu gultas. Jūs, zēni, tos varētu ienest iekšā. Ja tie ir slapji, izžāvēsim pie uguns. Ērgļpapardēs jau sāk vīst un kalst — no tām iznāks labu labās gultas."

Pegija ar viršu zariņu slotu uzslaucīja alu, tad kopā ar Noru atnesa no liedaga smiltis un izkaisīja. Izskatījās ļoti glīti. Zēni ienesa gultām viršus un ērgļpapardēs. Bērniem bija tikai trīs segas — divas jaunas un viena veca —, un likās, ka vienam nāksies iztikt bez segas.

"Ar ko mēs pārklāsim ceturto gultu?" jautāja Džeks.

Un te Pegija sagādāja lielu pārsteigumu! Tas bija kažokādas pleds no trušu ādiņām, kuras bija rūpīgi iztīrītas, izžāvētas un sašūtas kopā! Kā bērni skatījās!

"Cik jauki, Pegija!" teica Džeks. "Tas ir skaistākais kažokādas pleds un silts kā mūrītis. Mēs ar to segsimies pēc kārtas."

"Jā, tieši tā es domāju," teica Pegija, priecīga, ka pārējie tik ļoti apbrīno viņas trušādas pledu. "Sašūt kopā ādiņas bija ļoti grūti, bet beidzot man tas izdevās. Es iedomājos, ka tad, kad iestāsies auksts laiks, tas būtu jauks pārsteigums!"

Drīz vien ala izskatījās ļoti mājīga. Plaukti liecās zem grāmatu un spēļu svara. Pie griestiem alas vidū karājās lukturis, un, kamēr bērni nebija pieraduši, viņi atdauzīja pret to galvu. Alas dibenā kaktos bija glīti sakārtotas gultas, pārklātas ar segām un trušādas pledu. Citā kaktā bija salikti mājsaimniecības piederumi, kurus Pegija pastāvīgi izmantoja, — tējkanna, panna un citi.

Pēc tam pārsteigumu sagādāja Džeks — viņš bija uztaisījis mazu, jauku galdiņu! Džeks bija atradis veco dēli, ko bērni atveda pirms vairākiem mēnešiem, kad atbrauca uz salu pirmo reizi. Viņam izdevās ar zāģi, ko bija nopircis tirgū, uztaisīt Pegijai stipru, mazu galdiņu.

Tas gan mazliet grīļojās. Visas četras kājas bija taisītas no trim taisnākajiem zariem, kādus vien viņam bija izdevies atrast, taču salikt visu pareizi kopā nebija viegli. Viņš sazāģēja dēli vairākos gabalos, sanagloja tos kopā, un sanāca četrstūraina galda virsa. Galds bija izdevies tīri labs. Pegija ļoti priecājās!

"Tagad mēs varam ēst pie galda!" viņa iesaucās. "Cik tas būs jauki! Un lāpīt drēbes arī var uz galda. Tas būs daudz vieglāk nekā, sēdot kūkumu uzmetušām, uz grīdas!"

"Un krēsli?" jautāja Nora. "Kā var sēdēt pie galda bez krēsliem?"

"Es uztaisīšu solus," teica Džeks. Un uztaisīja arī! Viņš atrada otrā kalna pusē vecu koku, ko vējš bija pārlauzis uz pusēm. Pārzāģēja stumbru, un no katra gabala izzāģēja veselu solu. Padomā tikai, koka gabals, bet cik glīts un gluds!

Kad bērni bija iekārtojuši alu. dienas ritēja ļoti laimīgi. Cik patīkami bija sēdēt uz mazajiem soliem ap Džeka galdu un ēst kā pieklājas! Cik patīkami vērot uguni, kas dega pie ieejas alā un. tuvojoties naktij, kļuva aizvien spožāka! Cik patīkami gulēt uz mīkstajām viršu gultām alas dibenā un skatīties, kā uguns pamazām izdziest un pāri paliek tikai dažas gailošas ogles!

Kad ārā gaudoja vējš, alā bija īpaši omulīgi. No luktura krita gaisma, un reizēm, kad Pegija šuva, viņai blakus dega svece. Zēni kaut ko grieza no koka vai spēlējās ar Noru. Reizēm viņi lasīja priekšā,  Uguns gaiši dega un reizi pa reizei, kad izšāvās ļoti liela liesma, spoži apspīdēja alu. Tas bija tik jauki!

Darba nekad netrūka. Ik rītu un vakaru vajadzēja  slaukt Pīpeni. Likās, ka lai ļoti patīk dzīvot pļavā ar lekno zāli. un zēni uzcēla tādu kā nojumi, kur tā varēja palikt pa nakti. Ari vistas vajadzēja pieskatīt

un barot. Tagad tās ganījās aplokā netālu no alas. Tās vairs nedēja tik daudz olu kā vasarā, taču bērniem bija bagātīgi krājumi, un par olām tie nebēdāja.

Kā parasti, vajadzēja taisīt ēst, mazgāt drēbes un uzturēt kārtību. No avota bija jānes ūdens. Jāmeklē un jāliek kaudzē malka. Pegijai patika čiekuri, tie skaisti sadega un izplatīja jauku smaržu.

Tā pagāja novembris. Reizēm, kad dienas bija ļoti patīkamas, bērni sēdēja kalna nogāzē un gozējās saulītē. Reizēm pūta stiprs vējš, gāza lietus un pār tumšajām, it kā saplosītajām debesīm steidzās mākoņi. Tad ezeru sakūla balti viļņi.

Maiks ar Džeku pacēla no ezera dibena un salaboja laivu. Viņi to uzvilka augstu krastā, lai pasargātu no viļņiem.

Kad pienāca decembris, bērni sāka domāt par Ziemassvētkiem. Cik jocīgi būs svinēt Ziemassvētkus uz salas!

"Vajadzēs izrotāt alu ar akmeņozolu zariņiem," teica Džeks. "Uz salas ir divi akmeņozoli. un vienam ir sarkanas ogas, bet āmuļi tie diemžēl nav."

"Tie nu gan būs dīvaini Ziemassvētki — tikai mēs vieni paši!" bilda Pegija. "Nezinu, vai man tas patiks. Man patīk klausīties korāļus, aplūkot veikalos skaistas mantas, uzzināt, kas būs ielikts zeķē, un gaidīt, kad uzšausies petardes."

"Kad nuisu tētis un mamma vēl nebija aizlidojuši un pazuduši, mēs svinējām Ziemassvētkus kopā," Nora stāstīja Džekam. "Tas bija tik jauki! Es visu atceros!"

"Kaut tētis un mamma nebūtu nekur braukuši! Tad viņi nebūtu pazuduši!" teica Maiks. "Es viņus ļoti mīlēju. Viņi bija tik jautri un laimīgi."

Džeks klausījās bērnu stāstos par to, ko viņi darījuši Ziemassvētkos, kad tētis un mamma vēl bija dzīvi. Cik vien Džeks atcerējās sevi, viņš vienmēr bija dzīvojis kopā ar vectēvu, kuram Ziemassvētki bija gluži vienaldzīgi. Džekam bērnu stāsti likās kā pasaka. Maikam, Norai un Pegijai droši vien pietrūks jauko rituālu, kurus viņi ievēroja, kad tēvs un māte bija dzīvi!

Zēns klausījās, un viņam galvā radās kāda doma. Varētu pirms pašiem Ziemassvētkiem aizbraukt uz ezera tālāko krastu. Viņam bija mazliet naudas, un viņš nopirktu petardes, lelli Norai, jaunu rokdarbu kastīti Pegijai, kaut ko Maikam, apelsīnus un konfektes! Viņiem jāsarīko jautri Ziemassvētki!

Džeks nebilda ne vārda. Viņš zināja — pārējie ļoti uztrauksies, ka viņu atkal varētu pieķert, bet viņš nedomāja iet uz to pašu ciematu. Viņš gribēja iet uz ciematu, kas bija piecas jūdzes tālāk un kur viņu nepazina, un nopirkt tur visu, ko vēlējās. Džeks ticēja, ka viņam nekas nenotiks — viņš būs ļoti piesardzīgs.

Decembris vilkās lēnām. Dienas bija garlaicīgas un drūmas. Un Džeks izdomāja, ka vajadzētu kādu ritu doties uz ciematu. Pārējiem viņš teiks, ka mazliet paairēs, lai sasildītos. Viņš neatklās savu lielo pārsteigumu!

Pienāca kāda jauka diena, kad spīdēja vēsa ziemas saule un debesis bija caurspīdīgi zilas. Pegija rūpīgi novāca brokastu galdu. Maiks bija nolēmis pārbūvēt Pīpenes nojumi, kas vējā bija pamatīgi sašķiebusies, un Nora taisījās meklēt čiekurus.

"Ko tu darīsi. Džek?" jautāja Pegija.

"Laikam paņemšu veco laivu un, lai sasildītos, mazliet pabraukāšu. Veselu mūžību neesmu airējis!"

"Es braukšu līdzi, Džek," teica Nora.

Taču Džeks negribēja, lai kāds brauktu viņam līdzi. "Nē, Nora," viņš teica. "Tu labāk meklē čiekurus. Es pavisam drīz būšu atpakaļ. Pegij, vai tu neiedotu man līdzi kaut ko ēdamu?"

"Ēdamu?" pārsteigta iesaucās Pegija. "Cik ilgi tad tu airēsi, Džek?"

"Tikai dažas stundas," atbildēja Džeks. "Fiziska slodze man nāks par labu. Es paņemšu līdzi arī makšķeri."

"Tad uzvelc mēteli," teica Pegija. "Tu nosalsi vējā uz ezera."

Pegija ielika groziņā dažas maizītes, cieti novārītu olu un pudeli piena. Nora, mazliet saīgusi, ka Džeks viņu neņem līdzi vizināties, vilkās zēnam pakaļ.

"Ņem mani līdzi, Džek," viņa teica.

"Ne šodien, Nora," Džeks atbildēja. "Kad atgriezīšos, tu sapratīsi, kāpēc."

Viņš atgrūdās no krasta un sāka airēties pa ezeru, kas todien bija diezgan mierīgs. Viņš airēja, cik spēka, un Norai drīz apnika stāvēt liedagā. Meitene aizgāja lasīt čiekurus. Pēc laiciņa viņa sadomāja paskatīties, kur Džeks makšķerē, un uzkāpa kalna virsotnē.

Taču, lai kā Nora centās, laivu nekur neredzēja. Meitenei tas likās ļoti dīvaini.

Pagāja vairākas stundas, bet Džeks neatgriezās. Bērni, brīnīdamies, kāpēc Džeks aizbraucis viens un kāpēc viņš neatgriežas, pacietīgi gaidīja.

"Vai tu domā, ka viņš atkal aizbraucis uz ciematu. lai kaut ko nopirktu?" beidzot bilda Pegija. "Nora teica, ka laivu nekur neredzot. Ja viņš makšķerē tu kaut kur tuvumā, mēs varētu saskatīt laivu."

"Ak, šausmas!" uztraucies iesaucās Maiks. viņš ir aizbraucis uz to pašu ciematu, viņu noķers!"

Taču Džeku nenoķēra. Notika pavisam kas cits —kaut kas gluži negaidīts!

džeku sagaida liels pārsteigums

Un tagad atgriezīsimies pie Džeka, lai uzzinātu, kas ar viņu īsti noticis. Viņš tik ilgi bija prom! Daudz ilgāk, nekā vajadzīgs, lai iepirktos. Kas viņu bija aizkavējis?

Džeks bez bēdām nokļuva līdz tālākajam ezera krastam un piesēja laivu pie koka. Tad viņš izlavījās cauri mežam un devās pa ceļu uz attālo ciematu, kas atradās piecas jūdzes tālāk. Lai tur nonāktu, iet vajadzēja ne ilgāk kā pusotras stundas. Kas tas būs par prieku — atkal iepirkties!

Zēns gāja vieglā gaitā pa ziemas ceļu. Tas bija dubļains, laiks auksts, bet Džekam bija tik silti, it kā viņš būtu ietinies kažokā. Viņš skandināja naudu kabatā un domāja, vai varēs nopirkt visu, ko vēlas. Džeks ļoti gribēja nopirkt Norai lelli. Viņš zināja, cik ļoti Norai patīk lelles!

Zēns nesa Pegijas iedoto groziņu ar ēdamo. Ticis gandrīz līdz ciematam, viņš apsēdās uz kādas sētas, paēda un gāja tālāk. Džeks nedomāja, ka viņu varētu noturēt par vienu no aizbēgušajiem bērniem. Nu jau ļaudis viņus būs aizmirsuši! Pusgads bija apkārt, kopš viņi aizbēga uz salu! Un tomēr zēns uzmanīgi skatījās, vai kāds viņu nevēro.

Džeks iesoļoja ciematā. Tas bija liels, ar izklaidus izvietotām mājām. Pa vidu veda maza ieliņa — Lielā iela, kurā atradās seši veikali. Džeks gāja paskatīties. Rotaļlietu un saldumu veikalu viņš atstāja uz beigām. Gaļas veikalā zēns apskatīja tītarus, no kuriem daži bija pārsieti ar sarkanu lentīti. Ieskatījās manufaktūras preču veikalā un apbrīnoja spilgtos svētku uzrakstus, kas bija izkārti pa visu telpu. Cik jauki atkal bija redzēt veikalus!

Un tad Džeks devās uz rotaļlietu veikalu. Cik tas bija skaists! Lelles stāvēja skatlogā izstieptām rokām, it kā lūdzot, lai tās nopērk. Pa dzelzceļa sliedēm skrēja vilciens. Un pašā vidū ar maisu uz muguras stāvēja Ziemassvētku vecītis. Vēl veikalā bija šokolādes kastes, īrisu kārbas un lielas burkas ar krāsainām konfektēm.

Džeks stāvēja, acu nenovērsis, un domāja, kuru lelli Norai pirkt. Viņš jau bija noskatījis glītu rokdarbu groziņu Pegijai un nolūkojis Maikam grāmatu par laivām. Dziļāk skatlogā bija ari kārba ar petardēm, kuras patiktu Norai. Cik jauki būs izšaut tās ala Ziemassvētku dienā un uzlikt papīra cepures!

Džeks iegāja veikalā. Tajā bija daži cilvēki. Veikals vienlaikus bija arī pasts, un ļaudis sūtīja Ziemassvētku paciņas. Pārdevējs tās svēra — un tas negāja nemaz tik ātri. Džeks pacietīgi gaidīja, pētīdams rotaļlietas.

Cilvēki veikalā sarunājās. Sākumā Džeks neklausījās. Bet tad viņš izdzirdēja ko tādu, kas viņam lika saausīties.

Lūk, ko viņš dzirdēja:

"Žēl gan, ka bērni neatradās," teica viena sieviete. "Es dzirdēju, ka viņu vecāki ļoti pārdzīvojot."

"Nabadziņi," teica otra sieviete. "Tas ir šausmīgi! Nogāzties ar lidmašīnu uz neapdzīvotas salas, palikt tur divus gadus, beidzot dzīviem un veseliem atgriezties mājās pie bērniem un uzzināt, ka tie ii pazuduši!"

Džekam gandrīz acis izspiedās no pieres. Ko tas nozīmē? Vai tiešām… Vai tiešām Maika tēvs un māte atgriezušies? Aizmirsis piesardzību, Džeks saķēra aiz rokas pirmo sievieti.

"Lūdzu," viņš bilda. "Lūdzu, pasakiet, vai bērnus, par kuriem jūs runājat sauc Maiks, Pegija un Nora? Vai viņu tēvs un māte atgriezušies?"

Sieviete pārsteigta skatījās uz satraukto zēnu. "Jā," viņa teica. "Tā viņus sauc. Viņi pazuda jūnijā kopā ar vēl vienu zēnu vārdā Džeks, un viņus tā arī neatrada. Augustā viņu pazudušos vecākus atrada uz kādas Klusā okeāna salas un atveda atpakaļ dzīvus un veselus. Viņu lidmašīna bija nogāzusies, un viņi dzīvoja uz salas, kamēr viņus neuzņēma garāmbraucošs kuģis."

"Bet nu atkal bērni ir pazuduši," sarunā iesaistījās pārdevējs, "un tas ir pagalam salauzis viņu sirdi. Viņi jau mēnešiem raizējas par bērniem un ilgojas viņus redzēt."

"Kas tev par to zināms?" pēkšņi jautāja kāda sieviete. "Vai tik tu neesi viens no viņiem?"

"Vai nav vienalga?" nepacietīgi atbildēja Džeks. "Tikai sakiet, kur ir viņu tēvs un māte?"

"Tepat netālu," teica pārdevējs. "Viņi dzīvo kai- miņpilsētas viesnīcā cerībā, ka par bērniem kļūs kas zināms."

"Kādā viesnīcā?" strauji jautāja Džeks.

"Viesnīcā "Gulbis"," atbildēja pārdevējs, un pārsteigtās sievietes noskatījās, kā Džeks mirdzošām acīm, ar neslēptu uztraukumu brūnajā sejā, kā plēsts iznesas no veikala!

Zēns skrēja uz autobusa pieturu. Viņš zināja, ka uz pilsētu brauc autobuss, un domāja tikai par to, kā nokļūt viesnīcā "Gulbis" un izstāstītu Maika tēvam un mātei, ka viņu bērni ir drošībā! Tik uztraukts Džeks bija pirmo reizi mūžā! Kas to būtu domājis, ka tā notiks un viņš, Džeks, būs tas, kurš paziņos jaunumus Maika vecākiem!

Viņš ielēca autobusā, bet nespēja palikt mierā. Tikko autobuss dārdēdams ieripoja pilsētā, Džeks izlēca 110 tā un metās uz viesnīcu "Gulbis". Viņš ieskrēja vestibilā un piesteidzās pie šveicara.

"Kur ir kapteinis Arnolds un viņa kundze?" viņš iesaucās. Maiks bija bieži stāstījis, ka viņu tēvs esot kapteinis, un Džeks zināja, ka bērnu uzvārds ir Arnolds. Tāpēc zēns arī zināja, pēc kā jautāt.

"Ei, ei! Ne tik strauji, jaunais cilvēk!" teica šveicars, kuram nebūt nepatika zēna vecais mētelis un nonēsātās kurpes. "Ko tu gribi no kapteiņa?"

"Sakiet, lūdzu, kur viņš ir!" Džeks lūdzās. Un tajā mirklī kāda vīrieša balss teica: "Kas grib mani redzēt? Ko tu vēlies, puisīt?"

Džeks strauji apgriezās. Lejup uz zēnu skatījās garš vīrietis iedegušu seju. Džekam viņš uzreiz iepatikās — viņš bija tik līdzīgs Maikam.

"Kapteini Arnold! Es zinu, kur ir Maiks, Pegija un Nora!" zēns iesaucās.

Kapteinis skatījās tukšu skatienu, it kā neko nebūtu dzirdējis. Tad viņš paņēma Džeku aiz rokas un uzvilka augšā pa kāpnēm uz istabu, kurā kāda kundze sēdēja un rakstīja vēstuli. Džeks uzreiz saprata, ka tā ir bērnu māte. Viņa ļoti atgādināja Pegiju un Noru. Sieviete izskatījās labsirdīga, stingra un gudra, un Džeks ļoti vēlējās, lai tā būtu viņa māte.

"Mērij, šis zēns apgalvo, ka zinot, kur ir bērni," teica kapteinis.

Kas tā bija par sajūsmu! Džeks klāja vaļā savu stāstu, un abi pieaugušie klausījās, neteikdami ne vārda. Kad stāsts bija galā, kapteinis paspieda Džekam roku, bet viņa sieva zēnu apskāva.

"Mūsu bērniem ir labs draugs," teica kapteinis, un viņa acis mirdzēja aiz satraukuma. "Vai tiešām jūs dzīvojāt uz tās mazās salas, un neviens to nezināja?"

"Jā," atbildēja Džeks. "Ser, vai tā ir taisnība, ka jūs un misis Arnolda ari dzīvojāt uz salas, kamēr jūs uzņēma garāmbraucošs kuģis?"

"Tiesa gan," kapteinis Arnolds iesmējās. "Mūsu lidmašīna nogāzās zemē, un tā nu mēs palikām uz nelielas salas Klusajā okeānā. Mēs pat iedomāties nespējām, ka ari mūsu bērni dzīvo uz salas! Tas laikam ir iedzimts!"

"Džon, mums tūlīt jābrauc pie bērniem," teica misis Arnolda, kura aiz prieka gandrīz raudāja. "Ātri, tūlīt! Es nevaru gaidīt!"

"Vispirms sameklēsim piemērotu laivu," bilda Džeks. "Mūsu vecā laiva ir sagrabējusi un laiž iekšā ūdeni."

Drīz vien pie durvīm piebrauca automašīna, un Džeks kopā ar kapteini un misis Arnoldu aizbrauca uz ezera malu. Tur viņi no kāda zvejnieka noīrēja lielu laivu un devās uz noslēpumaino salu. Džeks nekādi nespēja iedomāties, ko teiks bērni!

Tikmēr trīs bērni uztraucās aizvien vairāk. Tējas laiks bija garām, un kļuva tumšs. Kur varētu būt Džeks?

"Es dzirdu ūdens šļakstus!" pēkšņi iesaucās Pegija. Bērni aizkrēja uz liedagu un krēslas aizsegā ieraudzīja laivu, kas tuvojās salai. Te Maiks ievēroja, ka šī laiva ir lielāka nekā viņējā un tajā sēž trīs cilvēki, nevis viens!

"Tātad Džeks ir noķerts un šie cilvēki atsūtīti mums pakaļ," viņš nodomāja, un sirds viņam salēcās. Tad, sev par lielu pārsteigumu, viņš izdzirdēja, ka pāri satumsušajam ūdenim atskan Džeka dzidrā balss.

"Maik! Pegija! Nora! Viss kārtībā! Es jums atvedu Ziemassvētku dāvanu!"

Visi trīs bērni cieši skatījās. Ko Džeks ar to domā? Taču līdzko laiva piestāja krastā un 110 tās izkāpa kapteinis un misis Arnolda, viņi visu saprata!

"Mammīte! Ak, mammīte! Un tētis!" kliedza bēr ni un metās ap kaklu tēvam un mātei. Nu vairs nevarēja saprast, kur ir bērni un kur vecāki, jo visi bija vienā barā. Tikai Džeks bija viens. Viņš stāvēja malā un skatījās, bet ne pārāk ilgi. Nora pastiepa roku un ierāva viņu sajūsmināto, laimīgo cilvēku pulciņā.

"Tava vieta ir te, Džek," viņa teica.

Likās, ka visi vienlaikus raud un smejas. Taču drīz satumsa tā, ka viņi vairs nevarēja saskatīt cits citu. Džeks iededzināja lukturi, ko Maiks bija atnesis uz liedagu, un rādīja ceļu uz alu. Viņš ļoti gribēja parādīt kapteinim un misis Arnoldai, cik patīkama ir viņu ala.

Gan bērni, gan pieaugušie ielīda alā. Pie ieejas ārpusē sprakšķēja uguns, un alā bija silti un omulīgi. Džeks pakāra lukturi un nolika bērnu vecākiem koka soliņus. Pegija aizskrēja uzsildīt pienu un atnesa maizītes un podiņā sautētu gaļu, ko viņa bija glabājusi Ziemassvētkiem. Viņai tik ļoti kārojās parādīt mammai, kā viņa prot saimniekot, kaut gan viņi dzīvo alā.

"Cik patīkamas mājas!" apskatījusies teica misis

Arnolda. Viņa redzēja plauktus, ķeblīšus, galdu, gultas un visu pārējo. Alā valdīja tīrība un kārtība, tā izskatījās omulīga un viesmīlīga. Un kā viņi runāja! Kā smējās un lēkāja, un stāstīja te šo, te to! Tikai viens stāsts sadusmoja kapteini un misis Arnoldu — par to, cik ļauni, izrādās bijuši, tante Herieta un tēvocis Henrijs.

"Viņi saņems sodu," teica kapteinis Arnolds un vairs viņus nepieminēja.

Tieši tonakt Pīpene sadomāja skaļi maurot, un kapteinis Arnolds smējās līdz asarām, klausīdamies, kā nabaga Pīpene, piesieta pie laivas, peldējusi uz salu. Un kad viņš izdzirdēja, kā tā sākusi maurot un nobiedējusi meklētājus, viņš smējās vēl skaļāk!

"Par jūsu piedzīvojumiem var uzrakstīt grāmatu," viņš teica. "Savu mūžu neesmu dzirdējis tādu stāstu. Mums uz mūsu salas nebija tik aizraujošu piedzīvojumu! Mēs dzīvojām pie saliniekiem, līdz mūs uzņēma uz kuģa. Nudien ļoti garlaicīgi!"

Pēc šiem vārdiem Džeks pazuda un atgriezās ar lielu viršu klēpi. Viņš to nometa stūrī.

"Jūs taču paliksit te pa nakti, vai ne, kapteini?" viņš jautāja. "Mēs loti priecātos. Palieciet, lūdzu."

"Protams!" atbildēja kapteinis Arnolds, un misis Arnolda piekrītoši māja ar tumšmataino galvu. "Mēs paliksim šeit," viņa teica. "Un rīt apskatīsim jūsu noslēpumaino salu un uzzināsim, ko nozīmē te dzīvot."

Tā nu tonakt bērniem bija viesi! Beidzot laimīgi, uztraukti un ļoti noguruši viņi aizmiga viršu gultās. Cik jauki pamosties no rīta, ja blakus ir tētis un mamma!

piedzīvojumi beidzas

No rīta pirmais pamodās Maiks. Viņš piecēlās sēdus un uzreiz visu atcerējās. Alas stūri, cieši aizmiguši, gulēja tētis un mamma! Tātad tā ir taisnība! Viņš nebija sapņojis! Viņi ir dzīvi un veseli un atraduši savus bērnus. Viss ir brīnišķīgi.

Maiks izlīda ārā, lai iekurtu uguni. Viņš zināja, ka vairs nevarēs aizmigt. Dienas gaisma tikko apspīdēja ieeju alā. Debesis bija pavisam dzidras, un austrumos saule mēģināja izlauzties cauri vieglajai dūmakai. Diena solījās būt laba!

Kad uguns sāka jautri sprēgāt, visi pamodās. Nora metās pie mammas. Viņa joprojām nespēja noticēt, ka tā ir viņas mamma, un nerimās viņu apskaut un glāstīt. Drīz vien alu piepildīja sarunas un smiekli.

Pegija ar Noru gatavoja brokastis. Maiks rādīja tēvam iekšējo alu un krājumus ziemai. Džeks aizskrēja slaukt Pīpeni. Ārā klukstēja vistas, un Nora atnesa četras brūnas olas.

Zivs, kas bija pieķērusies pie Džeka makšķer- auklas, olas, maizītes, vakardienas sautētā gaļa un konservēti persiki — tas bija brīnišķīgas brokastis, kurām viņi uzdzēra virsū karstu tēju. Uguns izdzisa, un alā iespīdēja saule. Visi izgāja ārā, lai redzētu, kāds ir laiks.

Lejā mirdzēja zilie ezera ūdeņi. Vējā tikko manāmi šūpojās kailo koku zari. Nora stāstīja mammai par meža avenēm un zemenēm, un par riekstiem, bet Pegija vīteroja par iesētajām sēklām un par groziem, ko viņi bija iemācījušies vīt.

Un te kapteinis Arnolds teica: "Nu labi. Laiks doties prom."

Bērni paskatījās uz viņu. "Prom? Ko tu gribi teikt, tēti? Prom no mūsu salas?"

"Mani mīļie," teica kapteinis Arnolds. "Jūs te nevarat palikt visu mūžu. Turklāt tagad tas vairs nav nepieciešams. Jums vairs nav jāslēpjas. Jūs esat mūsu bērni, mēs jūs mīlam, un mēs ņemsim jūs līdzi."

"Jā," piekrita misis Arnolda. "Mums jāatgriežas savā mājā, un, jums, mani mīļie, jāiet skolā. Jūs bijāt ļoti drosmīgi un ļoti prātīgi. Un ļoti laimīgi. Taču tagad jūs varat dzīvot jaukā mājā kopā ar mums, un mēs visi būsim laimīgi."

"Un Džeks?" negaidot jautāja Nora.

"Džeks arī būs kopā ar mums," atbildēja misis Arnolda. "Es domāju, ka viņa vectēvs labprāt atļaus Džekam dzīvot pie mums. Es viņam būšu mātes vietā, un jūsu tētis būs arī viņa tētis! Mēs būsim viena liela laimīga ģimene!"

Džekam bija tik daudz ko teikt, bet viņš nespēja izteikt ne vārda. Tas bija pavisam dīvaini. Viņš aiz prieka piesarka un tik stipri saspieda Noras roku, ka negribot sagādāja viņai sāpes. Tajā mirklī viņš bija laimīgākais zēns pasaulē!

"Māmiņ, man tik ļoti negribas pamest mūsu jauko, jauko salu," teica Nora. "Un Vītolu namiņu, un mūsu mājīgo alu, un burbuļojošo avotu. Visu!"

"Man liekas, es jums varētu šo salu nopirkt," teica tētis. "Tad jūs brīvdienās varētu braukt šurp un dzīvot savā vaļā. Tā būs jūsu sala."

"Ak, tētiņ!" bērni atviegloti sauca. "Ja mums būs sala un brīvdienās mēs varēsim atgriezties šurp, mēs labprāt iesim uz skolu, labi uzvedīsimies un dzīvosim mājā! Tas tik būs jautri!"

"Bet tagad gan brauksim prom, lai Ziemassvētkus sagaidītu mājās," teica misters Arnolds. "Mums taču ir sava māja. Jūs atceraties? Vai jums neliekas, ka būtu jauki svinēt Ziemassvētkus mājās? Tur būs gan svētku pudiņš, gan petardes, gan dāvanu pilnas zeķes."

"Jā! Jā! Jā!" visi bērni sauca.

"Tieši pēc tā es tik ļoti ilgojos!" teica Nora.

"Vakar, Nora, es tev gribēju nopirkt sarkanas petardes," sacīja Džeks, "bet nepaguvu — es izdzirdēju lieliskos jaunumus."

"Jums visiem būs sarkanas petardes!" smiedamies teica kapteinis Arnolds. "Varbūt sēdīsimies laivā un brauksim?"

"Tikai ļauj mums atvadīties no salas," teica Pegija. "Māmiņ, nāc apskaties Vītolu namiņu. Mēs paši to uzcēlām, un vasarā tur ir tik jauki, tāpēc ka tā ir dzīva māja. Tai aug lapas!"

Pēc stundas visi bija gatavi doties prom. Vistas atkal iebāza maisā, un tās bija ļoti neapmierinātas. Pīpene palika uz salas, un kapteinis Arnolds apsolīja, ka lūgšot kādu zvejnieku to pieskatīt. Odens bija pārāk auksts, lai Pīpene varētu peldēt pakaļ laivai. Arī lielākā dala bērnu mantu palika alā. Tās viņi varēs lietot, kad atbrauks uz salu nākamreiz.

Pegija paņēma līdzi pašas šūto trušādas pledu. Tas viņai bija pārāk dārgs, lai atstātu šeit. Bērni paņēma arī grāmatas. Tās viņiem ļoti patika. Viņi rūpīgi salika visas mantas iekšējā alā un, lai tās nesamirktu, apsedza ar maisiem. Un kaut gan bērni zināja, ka viņi atgriežas savās mājās un būs tur laimīgi, viņiem tomēr bija skumji.

Beidzot visi sasēdās laivā. Kapteinis Arnolds atgrūda to no krasta, un līdz Pīpenei, kas plūca reto zāli, atskanēja airu vēzienu troksnis. Tā stāvēja un skatījās, kā viļņi aiznes laivu.

"Uz redzēšanos, mīļā noslēpumainā sala," teica Nora.

"Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!" sauca pārējie. "Mēs atgriezīsimies! Uz redzēšanos, Pīpene! Uz redzēšanos!"

"Un tagad izdomāsim, ko darīsim Ziemassvētkos," uzmundrinoši teica misters Arnolds. Viņš redzēja, ka bērniem ir skumji šķirties no savas iemīļotās salas.

Un pavisam drīz četri bērni un viņu vecāki (Džeks viņus tagad uzskatīja arī par saviem vecākiem) laimīgi iekārtojās savā mājā. Sākumā visi bija ļoti sajūsmināti — bērniem bija jaunas kleitas, jauni uzvalki, jauna veļa, jaunas zeķes, jaunas kurpes! Misis Arnolda teica, ka, par spīti Pcgijas pūlēm uzturēt drēbes kārtībā, tās bijušas ļoti no- skrandušas.

Tāpēc viņi devās iepirkties un, kad atgriezās, jutās tik vareni kā karali un karalienes, jo bija ģērbušies jaunās drēbes. Pegija izskatījās ļoti piemīlīga savā zilajā kostīmā un zilo cepurīti galvā. Noras kostīms bija sarkanā krāsā, bet zēni dabūja tumši zilus uzvalkus un mēteļus.

Džeks jaunajā kārtā jutās neērti. Pirmo reizi mūžā viņam bija jaunas drēbes. Parasti viņš novalkāja citu bērnu drānas, tāpēc šoreiz Džeks patiesi jutās varens.

Bērni paskatījās cits uz citu un izpūda smieklos.

"Tagad mēs izskatāmies pavisam citādi!" teica Maiks. "Atceraties netīrās skrandas, ko mēs valkājām uz salas? Labi ģērbties tomēr ir patīkami. Un meitenes izskatās tik piemīlīgas!"

Sākumā bērni nevarēja pierast pie tā, ka jāguļ īstās gultās. Meitenes gulēja baltās gultās jauki iekārtotā istabā, zēni blakusistabā brūnās gultās. Pirmajās dienās pēc atgriešanās mājās bērni no rīta nespēja saprast, kur viņi atrodas, taču drīz vien pierada pie jaunajiem apstākļiem.

Tuvojās Ziemassvētki, un jaunā ģimene brauca pirkt dāvanas. Tas bija tik satraucoši! Viņi devās uz Londonu un apbrīnoja lielos veikalus.Viņi skatījās, kā lielā tvertnē peld dažādi rotaļu kuģi un laiviņas. Redzēja, kā rotaļu vilciens met lokus pa mazu lauku apvidu, drāžas caur tuneļiem un pietur stacijās. Gluži kā īsts! Pēc mierīgās dzīves uz salas tas viss likās ļoti aizraujoši!

Ziemassvētki bija brīnišķīgi. Bērni pakāra gultas galā īsās zeķes, un kas par prieku viņiem bija no rīta, kad īso zeķu vietā tur karājās cieši piebāztas garās zeķes! Meiteņu zeķēs bija mazas lellītes, apelsīni, konfektes, rieksti, adatnīcas un bumbas! Arī zēnu zeķēs netrūka dažādu labumu. Lielākās dāvanas bija gultas kājgali, un ar kādu sajūsmu bērni tās taisīja vaļā!

"Tas ir labāk nekā Ziemassvētki alā," izņemdama no kastes lielu, smaidošu lelli ar zeltainām matu cirtām, teica Nora. "Ai, Džek! Vai tiešām tu to nopirki man? Ak, vai, cik jauki!"

Drīz vien guļamistaba bija pilna ar lellēm, grāmatām, vilcieniem, bumbām, lidmašīnām un vieglajām automašīnām. Tas bija jaukākais Ziemassvētku rīts bērnu mūžā. Džeks jau nu noteikti nebija piedzīvojis tādus Ziemassvētkus! Viņš nespēja noticēt savai laimei.

"Tu to visu esi pelnījis, Džek," teica Nora. "Tu biji labs draugs, kad mēs bijām nelaimīgi, un tagad tu vari dalīties mūsu laimē."

Pēc tējas dedzināja eglīti, un bērni saņēma vēl citas dāvanas. Un būtu jūs redzējuši petardes! Sarkanas un dzeltenas, zilas un zaļas! Drīz visiem galvā bija papīra cepures. Un kā bērni smējās, kad kapteinis Arnolds izšāva petardi un no tās izlidoja maza lidmašīna!

"Ar to tu, tēti, tālu netiksi!" sauca Pegija.

"Tēti, tu vairs nelidosi prom, vai ne?" Nora pēkšņi nobijās, ka tētis un mamma varētu atkal aizlidot un pazust, un viņi, visi četri, atkal paliktu vieni.

' "Nē, nekad," teica tētis. "Mēs abi ar mammu esam nopelnījuši ar šo lidojumu tik daudz naudas, ka varam atļauties dzīvot mājās un pieskatīt jūs. Mēs vairs nekad jūs neatstāsim."

Tovakar gulēt aizgāja četri laimīgi bērni. Zēni atstāja vaļā durvis, kas veda uz meiteņu istabu, lai varētu sarunāties, kamēr uznāks miegs. Viņi nekādi nevarēja no tā atradināties. Uz salas viņi vienmēr gultā sarunājās.

"Šodien bija jauka diena," laizdamās miegā, teica Pegija. "Un tomēr es kaut ko ļoti vēlos."

"Ko?" jautāja Maiks.

"Es vēlos, lai mēs uz piecām minūtēm nokļūtu uz salas, mūsu mājīgajā alā," teica Pegija.

"Es arī," pārējie piebalsoja un klusu gulēja, atcerēdamies laimīgās dienas un naktis uz salas.

"Es nekad, nekad neaizmirsīšu, mūsu salu," bilda Nora. "Tā ir jaukākā vieta pasaulē. Ceru, ka salai bez mums nav vientuļi. Arlabunakti, noslēpumainā sala! Pagaidi, kamēr mēs atgriezīsimies."

"Arlabunakti, noslēpumainā sala!" teica pārējie. Bērni aizmiga un sapņoja par savu salu — par vasaras dienām, kad viņi atgriezīsies uz tās un jautri un laimīgi draiskosies karstajā saulē; par ziemas dienām mājīgajā alā; par ēst gatavošanu pie ugunskura un gulēšanu ciešā miegā viršu gultās. Mīļā noslēpumainā sala, pagaidi! Bērni atgriezīsies!

Content

Blaitone Enida Noslēpumainā sala

PIEDZĪVOJUMI SĀKAS

SATRAUCOŠA DIENA

BĒGŠANA

PIRMĀ NAKTS UZ SALAS

BĒRNI CEĻ MĀJU

VĪTOLU MĀJA PABEIGTA

SALĀ IERODAS GOVS

LAISKA DIENA AR BRIESMĪGĀM BEIGĀM

džeks ieperkas

džeku gandrīz pieķer

sākusies lielā meklešana

salu pārmekle

meklejumu beigas

džeku sagaida liels pārsteigums