Blaitone Enida

Noslēpumainais kalns

Enida Blailone

NOSLĒPUMAINAIS KALNS

.

.

PIEDZĪVOJUMI SĀKAS

Kādā jaukā saulainā rītā, ļoti agri, četri bērni stāvēja liela lidlauka nenopļautajā zālē un vēroja, kā divi vīri rosīgi pārbauda mirdzoši baltas lidmašīnas motorus.

Bērni izskatījās diezgan nelaimīgi: viņi bija atnākuši, lai atvadītos no tēta un mammas, kuri devās lidojumā uz Āfriku.

"Cik jauki, ja tētis un mamma ir pazīstami un vcic varonīgus pārlidojumus!" teica Maiks. "Taču tad, kad viņi lido uz tālām zemēm, vairs nemaz nav jauki!"

"Viņi drīz atgriezīsies," bilda Nora, Maika dvīņumāsa. "Pēc nedēļas mēs atkal tiksimies."

"Man ir tāda sajūta, ka būs jāgaida ilgāk," drūmi novilka Maiks.

"Nerunā tā!" iesaucās Pegija. "Apklusini viņu, Džek!"

Džeks iesmējās un uzsita Maikam uzpleča. "Galvu augšā!" viņš teica. "Tieši pēc nedēļas tu atkal būsi te un viņus sagaidīsi. Tev apkārt drūzmēsies

operatori un avīžnieki, lai nofotografētu pasaules slavenāko lidotāju dēlu!"

Pie bērniem pienāca tētis un mamma, ģērbušies lidotāju kombinezonā. Tie noskūpstīja un apskāva viņus.

"Par mums neuztraucieties," mamma teica. "Mēs drīz atgriezīsimies. Jūs katru dienu pēc avīzēm varēsiet sekot mūsu maršrutam. Un. kad būsim atpakaļ, mēs sarīkosim jaukas viesības, un jūs varēsiet palikt augšā līdz pat vienpadsmitiem."

"Paskat tik!" iesaucās Džeks. "Tad mums, jūs gaidot, vajadzēs sākt iet agrāk gulēt, lai sagatavotos tik vēlām viesībām."

Joks nebija izdevies, taču visi atviegloti iesmējās. Vel viens apskāviens, un abi lidotāji iekāpa mazajā lidmašīnā, kuras motori jau skaļi rūca.

Bija nolemts, ka sākumā lidmašīnu vadis kapteinis Arnolds. Viņš pamāja bērniem. Bērni alniāja pretī. Lidmašīnas motori ierūcās skaļāk un stiprāk, un tā, reizi pa reizei palēkdamās, sāka lēnām ripot projām pa zāli.

Tad riteņi atrāvās no zemes un mazā, baltā lidmašīna kā putns pacēlās gaisā. Tā divreiz apmeta loku, uzlidoja augstāk un, spēcīgajiem motoriem dūcot, devās uz dienvidiem. Izcilais pārlidojums bija sācies!

""Baltā bezdelīga" droši vien uzstādīs jaunu rekordu," vērodams, kā lidmašīna pārvēršas par mazu punktiņu zilajās debesīs, teica Maiks. "Ei, jūs! Iesim iedzersim limonādi un ieēdīsim smalkmaizītes."

Bērni devās prom un drīz vien jau sēdēja pie galdiņa lidostas kafejnīcā. Viņi bija tā izsalkuši, ka pasūtīja divpadsmit smalkmaizītes.

"Labi gan, ka uz dažām dienām var tikt prom no skolas." teica Maiks. "Žēl, ka jau šodien jābūt atpakaļ. Cik jauki būtu aiziet, piemēram, uz kino!"

"Mūsu vilciens atiet no Londonas pēc divām stundām," teica Pegija. "Un jūsējais?"

"Pēc trim stundām," košļādams maizīti, atbildēja Džeks. "Drīz jābrauc. No šejienes līdz Londonai ir vairāk nekā stunda. Jūs, meitenes, taču negribēsiet nokavēt vilcienu."

"Mēs katru dienu lasīsim avīzes un skatīsimies, cik tālu māmiņa un tētis tikuši," teica Pegija. "Mēs ļoti gaidīsim tikšanos ar jums, zēni, te atkal pēc nedēļas, lai sagaidītu viņus atgriežamies. Tas tik būs satriecoši!"

"Man joprojām ir drūma sajūta," bilda Maiks. "Man ir tāda nejauka nojauta, ka mēs ilgi neredzēsim tēli un mammu."

"Ak, tavas nejaukās nojautas!" Nora iesmējās. "Starp citu. kā klājas princim Polam?"

Princis Pols mācījās vienā skolā ar Maiku. Bērni kopā ar princi bija piedzīvojuši neparastas dēkas. Pirms gada princis tika nolaupīts un aizvests no viņa dzimtās zemes Beronijas, un turēts ieslodzīts vecā kontrabandistu miteklī. Bērni viņu atbrīvoja, un tagad princis mācījās vienā skolā ar draugiem — Maiku un Džeku.

"Polam klājas labi," teica Maiks. "Viņš bija

dusmīgs, ka direktors viņam neļāva braukt kopā ar mani un Džeku, lai pavadītu tēti un mammu."

"Pasveicini viņu un pasaki, ka mēs ļoti gaidīsim viņu brīvdienās," teica Pegija, kurai mazais princis ļoti patika.

"Ejam. Pēdējais laiks," teica Maiks. "Kur ir taksometrs? Ā, re kur. Meitenes, kāpiet iekšā, un braucam. Mēs ar Džeku vēl pagūsim atnākt uz vilcienu, lai jūs pavadītu."

Vēl nebija vakars, kad visi četri bērni bez piedzīvojumiem bi ja atgriezušies savās skolās. Princis Pols vēroja ceļu un, ieraudzījis Džeku un Maiku, metās viņiem pretī.

"Redzējāt?" viņš sauca. "Jūs redzējāt vakara avīzes? Tur ir kapteiņa un Amoldes kundzes fotogrāfija."

Un tiešām, vakara avīzes to vien rakstīja kā par slaveno lidotāju izcilo pārlidojumu. Bērni lepni lasīja. Cik patīkami, ja tētis un mamma ir slaveni!

"Es labāk gribētu, lai mans tētis ir slavens lidotājs, nevis karalis," skaudīgi novilka princis Pols. "Būt par karali nav nemaz tik interesanti, bet lidotājiem ir ļoti aizraujoša dzīve!"

Arī nākamajās divās dienās avīzes daudz rakstīja par neparasto lidojumu — un pēkšņi atgadījās kaut kas briesmīgs. Maiks aizskrēja pēc vakara avīzes, un pirmais, kas viņam iekrita acīs, bija liels virsraksts:

"NEKĀDU JAUNUMU PAR ARNOLDIEM. DĪVAINS KLUSUMS. KAS NOTICIS AR "BALTO BEZDELĪGU"?"

"Baltā bezdelīga" — tā sauca skaisto lidmašīnu, ar kuru lidoja kapteinis un Arnoldes kundze. Izlasījis virsrakstu, Maiks nobālēja. Neteicis ne vārda, viņš pasniedza avīzi Džekam.

Džeks izbijies uzmeta skatienu virsrakstam. "Kas būtu varējis notikt?" jautāja Maiks. "Meitenes nu gan ļoti bēdāsies."

"Vai es neteicu, kad tētis un mamma brauca prom, ka man ir drūma nojauta?" sacīja Maiks. "Es zināju, ka kaut kas notiks."

Meitenes bija tikpat bēdīgas kā zēni. Nora raudāja. un Pegija viņu mierināja.

"Kāda jēga taviem vārdiem, ka viss būs kārtībā," šņukstēja Nora. "Viņi droši vien nokrituši kaut kur Āfrikas vidū, un Dievs vien zina, kas noticis. Viņus varēja apēst mežonīgi zvēri, viņi varēja apmaldīties džungļos vai…"

"Nora, viņiem līdzi ir pārtika un ieroči," teica Pegija. "Un, ja lidmašīna cietusi katastrofu, viņus dienu un nakti meklēs simtiem cilvēku. Nedomāsim neko ļaunu, kamēr neuzzinām kaut ko vairāk."

"Kaut mēs varētu satikt zēnus," slaukot asaras, sacīja Nora. "Es gribu zināt, ko viņi domā."

Bērniem par lielu vilšanos, arī nākamajā dienā par viņu vecākiem nebija nekādu ziņu un aiznākamajā arī ne. Dienām ritot, avīzes piemirsa pazudušos lidotājus un drukāja svaigākas ziņas, bet bērni uztraucās aizvien vairāk un vairāk.

Beidzās pirmais semestris, un visi četri devās uz Londonu, lai trīs dienas pavadītu vecāku dzīvoklī.

Šo īso laiciņu bērnus pieskatīja viņu vecāku senā draudzene Dimijas jaunkundze. Bērni norunāja, ka vakarā atnāks princis Pols. Vispirms viņam vajadzēja apciemot savus piederīgos citā Londonas daļā.

"Kas liek darīts, lai atrastu lēti un mammu?" Maiks jautāja Dimijai. Viņš priecājās par tikšanos ar Dimiju, kuru bērni ļoti mīlēja.

"Mans dārgais, neraizējies. Tiek darīts viss iespējamais," teica Dimija. "Uz apgabalu, kur kapteinis un Arnoldes kundze varēja nolaisties, ir izsūtītas meklēšanas vienības. Drīz viņus atradīs."

Dimija aizveda bērnus uz kino, un viņi kādu brīdi piemirsa raizes. Pēc tējas atbrauca princis Pols. Viņš izskatījās ārkārtīgi sajūsmināts.

"Ko teiksiet?" viņš sauca. "Tētis man atsūtījis skaistāko dzimšanas dienas dāvanu, kādu vien var iedomāties. Uzminiet, kas tas ir!"

"Rožains zilonis," nedomājot atbildēja Maiks.

"Zila pidžama!" iesaucās Nora.

"Uzvelkamā pele!" minēja Pegi ja.

"Skaists jauns grabulis!" sauca Džeks.

"Neākstieties!" Pols plati smaidīja. Viņš jau bija pieradis pie angļu bērnu zobgalībām. "Neviens neuzminēja. Tētis man uzdāvināja lidmašīnu!"

Bērni atplestām mutēm skatījās uz Polu. Viņi zināja, ka Pola tēvs ir bagāts karalis, un tomēr… Lidmašīna mazam zēnam likās pārspīlēta dāvana.

"Lidmašīna!" novilka Maiks. "Nudien, Pol. tev ir veicies, bet tu esi pārāk mazs, lai lidotu. Tev no lidmašīnas nebūs nekāda labuma."

"Būs gan," Pols atbildēja. "Kopā ar lidmašīnu tētis atsūtījis savu labāko pilotu. Tagad es varēšu lidot pāri jūsu mazajai valstij Anglijai un ļoti labi to iepazīšu."

Līdz logam no ielas atplūda balss. "Avīze! Vakara avīze! Pazudusī lidmašīna atrasta! "Baltā bezdelīga" atrasta!"

Visi četri bērni ar sajūsmas kliedzieniem metās lejā pa kāpnēm, lai nopirktu avīzi. Taču viņus gaidīja briesmīga vilšanās! Jā, "Baltā bezdelīga" bija atrasta. bet kapteiņa un Arnoldes kundzes tajā neesot bijis. Viņi bija bez vēsts pazuduši!

Bērni klusēdami lasīja jaunumus. Lidmašīnu no gaisa bija ievērojuši meklētāji. "Baltajai bezdelīgai" bija kaut kas noticis. Acīmredzot kapteinis Arnolds bija mēģinājis to salabot. Taču pēkšņi viņu kaut kas iztraucējis.

"Tātad viņi abi pazuduši, un, kaut gan apkārtējie iedzīvotāji izjautāti, neviens neko nezina vai arī apgalvo, ka nezina, bet tas arī ir viens un tas pats." Pegija gandrīz vai raudā ja.

"Kaut mēs varētu braukt uz Āfriku viņus meklēt," teica Maiks. kuram nebija ne jausmas, cik tā Āfrika ir liela.

Princis Pols paņēma Maiku aiz rokas. Viņa acis spīdēja.

"Mēs brauksim!" viņš iesaucās. "Ko jūs teiktu par manu jauno lidmašīnu? Mēs varam lidot ar to. Mūs aizvedīs Pilesku, mans pilots. Viņš vienmēr

gatavs mesties piedzīvojumos. Nebrauksim atpakaļ uz skolu, Maik. Lidosim prom ar manu lidmašīnu!"

Bērni mēmā pārsteigumā skatījās uz Polu. Tā tik ir ideja!

"Diez vai." bilda Maiks.

"Kāpēc ne?" Pols jautāja. "Tu baidies? Tad es lidošu viens pats."

"Nē!" iesaucās Džeks. "Maik, tā ir laba doma! Mums jau kopā ir bijuši brīnišķīgi piedzīvojumi. Tagad būs atkal. Lidosim! Ak, nu lidosim!"

NAKTS VIDŪ

Neviens no bērniem neiedomājās, cik riskants un bīstams var būt piedzīvojums, kuru viņi tik bezrūpīgi apsprieda.

"Vai Dimijai teiksim?" jautāja Nora.

"Protams, ka ne," Džeks nicinoši atcirta. "Tu taču zini, kādi ir pieaugušie, — Dimija uzreiz piezvanīs Pola pilotam un aizliegs mūs vispār kaut kur vest."

"Tas ir šausmīgi! Atstāt viņu. neko nepaskaidrojot!" iesaucās Nora. kurai Dimi jas jaunkundze ļoti patika.

"Atstāsim zīmīti, kuru viņa atradīs, kad mēs jau būsim gabalā," Maiks ieteica. "Tikai jādara viss, lai ne viņai, ne arī kādam citam nerastos ne mazākās aizdomas. Kāda laime, ka Polam uz dzimšanas dienu uzdāvināta lidmašīna! Goda vārds!"

"Kad mēs lidosim ?" jautāja Pols, un viņa tumšās acis mirdzēja. "Tagad? Tūlīt?"

"Neesi muļķis, Pol," Džeks atteica. "Mums jāsavāc mantas. Es, piemēram, domāju, ka mums vajadzētu ieročus."

"Man ieroči nepatīk." teica Nora. "Tie var sākt šaut paši no sevis."

"Nevar," Džeks atbildēja. "Jums, meitenes, šaujamie nav vajadzīgi. Bet, kur lai mēs tos ņemam, to nu gan es, goda vārds, nezinu."

"Pilcsku, mans pilots, var sagādāt visu, kas nepieciešams." teica princis Pols. "Neuztraucieties!"

"Kā viņš zinās, kas jāsagādā?" jautāja Maiks. "Es pats nevaru iedomāties, kas mums būtu vajadzīgs."

"Teikšu, lai viņš izdomā," sacīja Pols. "Kur jums ir telefons, Maik? Es viņam visu izstāstīšu."

Drīz vien staip Polu un pārsteigto pilotu risinājās ļoti neparasta saruna. Beigās Pilesku teica, ka viņam esot jābrauc šutp un jārunā ar savu mazo saimnieku. Viņš nespējot noticēt, ka Pols varot dot tādas pavēles.

"Un ja nu tavs pilots atteiksies paklausīt?" jautāja Džeks. "Es zinu — viņš smiesies, liks atgriezties skolā un mācīties reizrēķinu."

"Pilesku ir mans kalps," izslējis smalki veidoto /odu. teica mazais princis un šajā brīdī izskatījās pēc īsta valdnieka. "Viņš ir zvērējis man paklausību līdz mūža beigām. Viņam jādara viss, ko es saku."

"Un ja nu viņš izstāstīs tavam tētim?" Maiks jautāja.

"Tad viņš vairs nebūs mans kalps," Pols nikni izgrūda. "Tad viņa sirds būs lauzta, jo viņš mani mīl un godā. Es esmu viņa princis un kādu dienu kļūšu par viņa karali."

"Tu runā gluži kā no vēstures grāmatas." Pegija iesmējās. "Labi, Pol. Mēģini pierunāt Pilesku. Drīz viņš būs klāt."

Pēc divdesmit minūtēm Pilesku ieradās. Tas bija dīvaina izskata vīrs — ļoti garš, ļoti spēcīgs, ar kvēlām, melnām acīm un ugunīgi sarkanu bārdu, kas saules staros likās liesmojam.

Viņš paklanījās visiem bērniem pēc kārtas, atstādams nevainojami audzināta cilvēka iespaidu. Tad savādā, glāstošā balsī uzrunāja Polu.

"Mazo princi, es nespēju noticēt tam, ko jūs man pa telefonu likāt darīt. Tas nav iespējams. Es to nevaru."

Princis Pols saniknojās, sāka dauzīt kājas pret grīdu, viņa seja kļuva purpursarkana un melnās acis dusmās liesmoja.

"Pilesku! Kā tu iedrošinies tā runāt ar mani? Mans tēvs, karalis, teica, ka tev jāizpilda ik mazākā mana vēlēšanās. Es tevi neturēšu. Es tevi aizsūtīšu atpakaļ uz Beroniju pie mana tēva un lūgšu, lai atsūta labāku kalpu."

"Mazo princi, kad jūs piedzimāt, es jūs turēju savās rokās un zvērēju jums uzticību," drebošā balsī teica Pilesku. "Tagad, kad jūsu tēvs sūtījis mani jums līdzi, es jūs nemūžam neatstāšu. Tikai nelūdziet

darīt to, kas, pēc manām domām, jums var būt bīstams."

"Pilesku! Vai man, karaļa dēlam, jāvairās no briesmām?" iesaucās mazais princis. "Te ir mani draugi. Viņiem uzbrukusi nelaime, un es solīju palīdzēt. Vai tu atceries, kā viņi mani izglāba, kad tiku nolaupīts no manas zemes Beronijas? Tagad ir mana kārta palīdzēt. Tu darīsi, ko es teikšu."

Pārējie četri bērni pārsteigti skatījās. Līdz šim viņi nebija redzējuši, ka Pols uzvestos kā princis. Pēc desmit minūtēm pieaugušais beronietis apsolīja darīt visu, ko pieprasīs viņa nejaukais mazais saimnieks. Viņš paklanījās un izgāja no dzīvokļa, kamēr Dimija vēl nebija atgriezusies un ieraudzījusi viesi.

"Labi, Pol!" teica Maiks. "Tagad mums tikai atliek gaidīt, kad Pilesku paziņos, kā viņam veicies."

Vakars vēl nebija galā, kad Pilesku piezvanīja princim Polam. Zēns steidzās pie pārējiem bērniem, 1111 viņa acis mirdzēja aiz satraukuma.

"Pilesku visu ir sarūpējis. Viņš nopircis visu, kas mums vajadzīgs, tikai teica, lai mēs saliekot divās somās mantas, kuras gribam ņemt līdzi. Ķeramies pie darba! Pusnaktī iziesim no mājas, iekāpsim automašīnā, kas gaidīs uz stūra, un brauksim uz lidlauku!"

"Cik jauki!" izsaucās Maiks. Meitenes satraukumā par gaidāmo piedzīvojumu berzēja rokas. Tikai Džeks izskatījās norūpējies. Viņš bija vecāks par pārējiem un pirmo reizi iedomājās, vai viņi dara prātīgi, dodamies jauna jā, neparastajā dēkā.

Taču pārējie viņam pat neļautu ieminēties par šaubām. Nē, viņi bija izlēmuši un viss sagatavots! Vēl tikai jāsaliek abas somas. Viņi lidos! Viņi lidos!

Beidzot somas bija kārtībā. Bērni bija tā uztraukušies, ka nemaz nezināja, ko ņemt līdzi, un, kad somas bija pilnas, neviens nevarēja pateikt, kas tajās ir. Drebošām rokām viņi savilka ādas siksnas, 1111 Maiks uzrakstīja zīmīti Dimijai.

Zīmīti viņš iesprauda aiz meiteņu tualetes galdiņa spoguļa rāmja. Tā bija pavisam īsa.

"Dimij, mīlā!

Neuztraucies par mums. Mēs dodamies meklēt tēti un māmiņu. Nepaies ilgs laiks, kad dzīvi un veseli atgriezīsimies.

Sveicieni no mums visiem."

Dimija bija devusies apciemot draudzeni un nevarēja būt atpakaļ agrāk par deviņiem. Lai viņa neuzdotu nepatīkamus jautājumus, bērni nolēma ielīst gultā ar visām drēbēm.

Ieraudzījusi viņus klusus un mierīgus gultā, Dimija jutās pārsteigta. Bērni pat nepiecēlās sēdus, lai parunātos ar Dimiju, kad viņa ienāca guļamistabā viņus noskūpstīt un novēlētu arlabunakti. Viņai pat prātā nenāca, ka bērni nav nakts drēbēs!

"Ak tu žēliņ! Laikam jau esat ļoti noguruši!" viņa pārsteigta iesaucās. "Nu tad arlabunakti, mani mīļie. Gulict saldi! Viena diena jums vēl brīva, un to mēs pavadīsim, cik vien lietderīgi var."

Bērni gulēja pavisam klusi, līdz sadzirdēja, ka Dimija ieiet savā guļamistabā un aizver durvis.

"Nekāp vēl ārā no gultas!" Džeks čukstēja Mai- kam. "Lai Dimi ja aizmieg."

Bērni kādu pusstundu gulēja mierīgi, un Nora pat aizmiga. Pegijai viņu vajadzēja modināt, un meitenīte bija ārkārtīgi pārsteigta, ka jāiet ārā tumsā un ka viņa ir dienas drēbēs! Taču drīz vien viņa atcerējās, cik varens piedzīvojums viņus gaida, izberzēja acis un aizgāja noberzties ar aukstu ūdeni, lai varētu galīgi atmosties.

"Cik ir pulkstenis?" čukstēja Maiks. Viņš apgaismoja ar kabatas lukturīti guļamistabas pulksteni — bija pusdivpadsmit. Drīz jāiet prom.

"Iesim uz ēdamistabu un sadabūsim kādus cepumus," teica Džeks. "Es gribu ēst. Tikai, Dieva dēļ, klusu. Pol, nepaklūpi, un tu. Nora, novelc tās čīkstošās kurpes. Kad tu zodzies pa guļamistabu, liekas, ka tur soļo ducis peļu."

Nora novilka čīkstošās kurpes un nesa tās rokā. Džeks ar Maiku paņēma somas, un visi pieci bērni klusu devās pa gaiteni uz ēdamistabu. Viņi atrada kārbu ar cepumiem un sāka tos omulīgi grauzt. Nakts klusumā cepumu kraukšķēšana skanēja ļoti skaļi.

"Vai Dimija nevar sadzirdēt, kā mēs te mielojamies?" Nora bažīgi jautāja. Viņa strau ji norija cepuma gabaliņu, un tā kripatiņa iestrēga kaklā. Noras seja pietvīka spilgti sarkana, un viņa visiem spēkiem valdījās, lai neieklepotos. Tomēr klepus atskanēja — briesmīgs klepus, un pārējie steigšus metās viņai klāt.

"Nora! Klusu taču!" nikni čukstēja Džeks. Viņš norāva galdautu un aptina to nabaga Norai ap galvu. Tas apslāpēja klepu, bet meitenīte ļoti sadusmojās uz Džeku.

Viņa norāva galdautu un lūrēja caur pieri uz plati smaidošo Džeku. "Džek! Tu mani gandrīz nosmacēji! Tu esi riebīgs, nejauks puika!"

"Kuš!" nošņācās Maiks. "Nav īstais laiks strīdēties. Klau! Pulkstenis sit divpadsmit."

Kad bērni zagās uz dzīvokļa ārdurvīm, Dimija mierīgi dusēja savā guļamistabā. Bērni atvēra un klusi aizvēra aiz sevis durvis. Tad viņi metās lejā pa akmens kāpnēm uz mājas ieeju, kur vajadzēja klusi atvērt vēl vienas lielas durvis.

"Kad šīs durvis ver ciet, tās taisa briesmīgu troksni." nobažījies teica Maiks. "Tās vajag aizcirst. Un tad tās visus uzmodina."

"Tad netaisi tās ciet. muļķi," atbildēja Džeks. "Lai paliek vaļā. Neviens par to neuztrauksies."

Tā nu bērni atstāja lielās durvis vaļā un devās prom pa ielu, cerot, ka nesatiks policistu. Viņi bija pārliecināti, ka policistam radīsies aizdomas, ja viņš ieraudzīs nakts laikā piecus bērnus.

Par laimi, viņi nesatika nevienu cilvēku. Kad viņi bija aizgājuši līdz ielas galam, Maiks saķēra Džeku aiz rokas.

"Skaties! Tur ir auto! Kā tu domā, vai tas gaida mūs?"

"Jā, tas ir mūsu auto," atbildēja Džeks. "Vai ne, Pol?"

Pols pamāja ar galvu, un bērni pārgāja pāri ielai.

kur ar izslēgtu motoru gaidīja liela, zilgansudrabai- na automašīna. Laternu gaismā bērni atšķīra tās krāsu. Ari Pola lidmašīna bija zilgansudrabaina, tāpat kā visas Beronijas karaliskās lidmašīnas.

No auto izslīdēja kāds vīrs un klusu atvēra bērniem durvis. Ari viņa formas tēips bija zilgansudra- hains, un, tāpat kā vairākums beroniešu, viņš bija milzīga auguma. Vīrs zemu paklanījās Polam.

Drīz vien lielā automašīna traucās nakts tumsā 11/ priekšu. Tā brauca ļoti ātri, viegli pārvarot jūdzes. Bērni bija neizsakāmi sajūsmināti. Lidot ar lidmašīnu ir ļoti satraucoši. Un kas to lai zina, cik aizraujošs piedzīvojums viņus gaida? k. Auto piebrauca pie lidlauka. Tas tinās tumsā, un L likai lidlauka centrā dega uguntiņas. Tur, gatava lidojumam, stāvēja prinča Pola skaistā lidmašīna.

"Es jūs aizvedīšu lidz pašai lidmašīnai," šoferis Icica princim Polam, kurš sēdēja viņam blakus uz Im iekšējā sēdekļa.

"Labi," atbildēja Pols. "Tad mēs varēsim tajā nemanīti ielavīties, un, pirms kāds aptvers, ka esam te. mēs jau būsim gabalā!"

AIZRAUJOŠAIS LIDOJUMS

Lielais, zilgansudrabainais auto klusi brauca pa nelīdzeno lauku, līdz apstājās pie lidmašīnas. Pilesku jau gaidīja, lampas gaismā viņa bārda spīdēja. Viņam blakus stāvēja tikpat liels vīrs.

"Sveiks, Renij!" jautri iesaucās princis Pols. "Tu arī lidosi? Kā es priecājos tevi redzēt!"

Renijs pacēla mazo princi un pameta gaisā. Viņa platajā sejā atspoguļojās prieks.

"Manu mazo pavēlniek," viņš teica. "Jā, es braukšu kopā ar jums un Pilesku. Es uzskatu, ka jūs rīkojaties nepareizi, bet Beronijas valdnieki jau vienmēr bijuši traki!"

Pols iesmējās. Uzreiz bija redzams, ka viņš mīl lielo Reniju un priecājas, ka milzīgais beronietis dodas līdzi.

"Vai mana lidmašīna izturēs septiņus?" vērīgi to pētīdams, jautāja Pols.

"Un kā vēl!" teica Pilesku. "Bet tagad žigli iekšā, kamēr tehniķi nav atnākuši apskatīties, kas te noliek."

Visi pa mazām kāpnītēm iekāpa pilota kabīnē. Lidmašīnas salons bija liels un ēits. Tā bija brīnišķīga. Maiks un pārējie bērni izkliedza apbrīnas saucienus.

"Brīnišķīga lidmašīna," teica Maiks. "Daudz labāka par "Balto bezdelīgu"."

"Beronijas lidmašīnas ir labākās visā pasaulē," lepni teica Pilesku. "Tā ir pavisam maza valsts, bet mums ir labākie izgudrotāji."

Bērni iekārtojās ērtajos krēslos. Pols. kas bija ārkārtīgi sajūsmināts, rādīja, kā, nospiežot podziņu, krēsls pārvēršas par mazu gultiņu — ērtu un mīkstu.

"Nudien!" iesaucās Džeks. vienā mirklī pārvērzdams savu sēdekli par gultu un tad atkal par atzveltnes krēslu, un tad atkal par gultu. "Tas nu gan ir brīnums! Es to varētu darīt ausuTiakti."

"Ātri ieņemiet vietas!" iekārtodamies pilota krēslā. pavēlēja Pilesku. Viņam blakus apsēdās milzis Renijs. "Jādodas ceļā. Iekams saule paceļas augstu, mums jānolido vairāki simti jūdžu."

Bērni atkal apsēdās. Pols bez mitas pļāpāja. Neviens negribēja gulēt. Nakts bija pārāk satraucoša, lai domātu par miegu.

Pilesku pārbaudīja, vai bērni piesprādzējušies, un iedarbināja motoru, kas skaļi un apmierināti ierūcās. Sekoja viegls grūdiens, un lidmašīna sāka skriet pār tumšo lidlauku.

Sekoja vēl viens grūdiens — un lidmašīna kā liels putns pacēlās gaisā un viegli pārslīdēja pāri garai koku rindai, kas slējās lielā lidlauka galā. Bērni pat nemanīja, ka lidmašīna atrāvusies no zemes.

"Vai mēs vēl braucam pa lauku?" Maiks mēģināja kaut ko saskatīt ārā pa logu.

"Nē. Protams, ne." Renijs iesmējās. "Lidlauks palicis vairākas jūdzes aiz muguras."

"Ak Dievs!" iesaucās Pegija. Viņa gandrīz pamira ;ii/. bailēm, iedomājoties, ar kādu ātrumu traucas lidmašīna. Kad bērni sarunājās, viņiem vajadzēja kliegt, tāpēc ka lidmašīnas motors, kaut arī, salīdzinot ar citām limašīnām, darbojās neparasti klusi, tomēr sacēla lielu troksni.

Bērni nebi ja pieraduši lidot tumsā. Līdzko lidmašīna atrāvās no zemes, šasijas ievilkās un pazuda. Kad lidmašīna tuvosies zemei, tās atkal izlaidīs, l idmašīna kā bulta traucās cauri naktij. Pilesku nenolaida acis no dažādajiem aparātiem, kuri rādija v isu. ko viņiem vajadzēja zināt par lidmašīnu.

iUUUļ

"Kāpēc Renijs brauc līdzi?" princis Pols uzsauca Pilesku.

"Renijs var mani nomainīt," atbildēja Pilesku. "Turklāt kādam jāpieskata tāds bērnu bars!"

"Mūs nevajag pieskatīt!" sašutis iesaucās Maiks. "Mēs paši varam rūpēties par sevi! Kad mēs bijām aizbēguši uz noslēpumaino salu, mēs mēnešiem ilgi gādājām par sevi!"

"Jā, esmu dzirdējis šo brīnišķīgo stāstu," teica Pilesku. "Taču man vajadzīgs vēl viens vīrs, un Renijam es uzticos visvairāk. Mums jābūt ļoti pateicīgiem par viņa palīdzību."

Tajā mirklī neviens vēl nezināja, cik priecSgi viņi būs par to, ka milzis Renijs devies viņiem līdzi. Taču Reni ja palīdzība noderēja arī lidmašīnā. Kad bērniem kļuva auksti, viņš atnesa karstu kakao un pasniedza tasēs karstu tomātu zupu. Bērniem likās, ka tik gardu zupu viņi ēd pirmo reizi.

"Vai nav jauki ēst zupu augstu gaisā, lidmašīnā, nakts vidū?" jautāja Pegija. "Un man ļoti garšo šie cepumi. Renij. Es ļoti priecājos, ka tu brauc mums līdzi."

Milzis Renijs plati pasmaidīja. Viņš atgādināja lielu lāci, tik laipnu, cik vien laipns lācis var būt. Viņš dievināja mazo Polu un baroja un dzirdīja viņu pārāk daudz. Pēc zupas katram bērnam tika tāfelīte šokolādes ar riekstiem, un to čāpstināja pat Pilesku.

Lidmašīna lidoja ļoti mierīgi, bērni gandrīz nemanīja tās kustību, taču pēkšņi sekoja dīvains grūdiens, un lidmašīna it kā nokrita mazliet zemāk. Tas atkārtojās divas vai trīs reizes, un Polam tas nepatika.

"Kas notiek?" viņš iesaucās.

Maiks smējās. Viņš jau agrāk bija lidojis un /māja, kas notiek.

"Mēs iekritām gaisa bedrē," viņš sauca Polam. "Kad lidmašīna ielido gaisa bedrē, tā nokrīt mazliet zemāk, un liekas, ka tā pret kaut ko atsitusies. Pagaidi, kad iekļūsim lielā gaisa bedrē. Tad tik tu manīsi, mazulīti Pol!"

Un, protams, lidmašīna iekrita ļoti lielā gaisa bedrē un strauji krita lejup! Pols gandrīz izvēlās no lielā atzveltnes krēsla, un viņa seja kļuva zaļa.

"Man ir nelabi," viņš teica. Renijs tūlīt pasniedza biezu papīra maisiņu.

"Kāpēc tas vajadzīgs?" kļūdams vēl zaļāks, vārgi bilda Pols. "Maisiņš ir tukšs."

Pārējie bērni smējās, vēderu turēdami. Viņiem bija žēl Pola. bet viņš nudien izskatījās smieklīgs, kad vērās papīra maisiņā, lai redzētu, vai tur kas ir.

"Tas noderēs, ja tu vemsi," sauca Džeks. "Tu nezināji?"

Taču papīra maisiņš, galu galā, nebija vajadzīgs, tāpēc ka lidmašīna uzlidoja augstāk, kur gaisa bedru nav. un Polam kļuva labāk. "Citreiz neēdīšu tik daudz šokolādes," viņš jautri sauca.

"Un kā vēl ēdīsi!" teica Džeks. Viņš zināja, ka l'ols var apēst vairāk šokolādes par jebkuru citu /cnu. "Nu, vai nav kolosāls piedzīvojums? Ceru, ka mcs redzēsim saules lēktu."

Taču saules lēktu bērni neredzēja, viņi bi ja cieši aizmiguši. Renijs ievēroja, ka divos naktī Nora un l'egija sāk žāvāties.

"Un tagad visi gulēt!" viņš teica. Viņš _ un palīdzēja abām meitenēm pārvērst lielos atzveltnes krēslus ērtās, mīkstās gultās. Iedeva katrai spilvenu un ļoti jauku siltu segu.

"Mēs negribam gulēt." Nora bija neapmierināta. "Es nevēršu ciet acis. Nevēršu, un viss."

"Nu tad never," plati smaidot, atbildēja Renijs. Viņš ietina bērnus segās un atgriezās blakus Pilesku.

Norai, Pegijai un Polam acis aizvērās pašas 110 sevis — viņi tās gluži vienkārši nespēja noturēt vaļā. Pēc trim sekundēm viņi jau cieši gulēja. Lai cik sajūsmināti bija abi pārējie zēni, arī viņi nelika ilgi gaidīt. Renijs piebikstīja pilotam, un Pilesku tumšās acis iezibsnījās, kad viņš atskatījās uz apklu-ļ sušajiem bērniem.

Lidmašīna rūca un traucās naktī, Pilesku ar Reniju sarunājās dzimtajā valodā. Līdz rītausmai viņi bija nolidojuši simtiem jūdžu un, kad atausa gaisma, ar sajūsmu vēroja saules lēktu.

Debesis piepildīja maiga gaisma, kas likās gluži kā dzīva. Tā kļuva spilgtāka un mainīja nokrāsu. Abi piloti klusēdami skatījās. Šo skatu viņi bija redzējuši bieži, bet tas nekad neapnika.

Kad pie apvāršņa parādījās spožā saules maliņa, lidmašīnā ielija zeltaina gaisma, un Renijs izslēdza elektrisko apgaismojumu. Lejā pletās zeme, kas rītausmā bija tik skaista.

"Zils ar zeltainu," Renijs teica Pilesku beroniešu valodā. "Žēl, ka bērni guļ un neredz to."

"Nemodini viņus, Renij," teica Pilesku. "Varbūt

mūs gaida lielākas grūtības, nekā viņi domā. Ceru, lld/.ko bērni sapratīs, ka vecākus nevar atrast, mēs griezīsimies atpakaļ. Mēs nevaram ilgi kavēties Āfrikā."

Bērni arvien vēl gulēja. Kad viņi pamodās, pulk- slenis rādīja ap astoņiem. Saule bija augstu, un zem lidmašīnas rēgojās nelīdzens, sniegaini balts kla- jums, kas ēnā izskatījās spilgti zils.

"Nudien! Tas ir sniegs?" berzēdams acis, sajūsma jautāja Pols. "Pilesku, es tev liku lidot uz Āfriku, nevis uz Ziemeļpolu!"

"Tās ir gubas, mākoņu gubas," apbrīnodama vareno skalu, teica Nora. "Mēs esam virs mākoņiem. I'egij, skaties — tie ir tik blīvi, ka pa tiem varētu slaigāt."

"Labāk nemēģini," teica Maiks. "Renij, kāpēc tu mūs neuzmodināji, kad ausa gaisma? Nu mēs to esam palaiduši garām. Klau! Kā es gribu ēst!"

Renijs sāka rosīties lidmašīnas pakaļgalā, kur bija ierīkota īsta virtuvīte. Drīz vien kabīnē ieplūda (eptas gaļas un olu, grauzdētu maizīšu un kafijas smarža. Bērni kāri ostīja un, acis nenovērsuši, skalī- jas uz mākoņu laukiem, apbrīnodami to neparasto daiļumu.

Te mākoņi beidzās, un pieci bērni priecīgi iekliedzas. Kas tas bija par apbrīnojamu skalu!

"Kur mēs esam?" jautāja Maiks.

"Virs Āfrikas," pasniegdams cepto gaļu un olas un liedams tasēs karstu kafiju, atbildēja Renijs. "Un tagad ēdiet. Līdz pusdienām būs ilgi jāgaida."

Brokastis bija lieliskas, nē — satriecošas! Vienreizīgi — vakariņas viņi ēda Londonā, bet brokasto virs Āfrikas! Neticami!

"Pilesku, vai tu apmēram zini, kur nolaidās mūsu vecāki?" jautāja Maiks.

"Renijs parādīs uz karies," pilots atbildēja. "Drīz mēs nolaidīsimies, lai papildinātu degvielas krājumus. Tā iet uz beigām. Kad mēs nolaidīsimies, jums būs jāpaliek lidmašīnā. Es negribu, ka mani apcietina."

"Labi, mēs noslēpsimies!" Pols bija sajūsmā. "Kur ir karte, Renij? Paskatīsimies. Kaut es būtu labāk mācījies ģeogrāfiju! Šķiet, ka par Āfriku es nezinu galīgi neko."

Renijs izklāja lielu karti un rādīja bērniem vielu, kur tika atrasta kapteiņa un Arnoldes kundzes lidmašīna, un vietu, pār kuru šobrīd lidoja viņu lidmašīna.

"Neizskatās nemaz tālu no tās vietas, kur atrada "Balto bezdelīgu"!" vilkdams ar pirkstu pa karti, iesaucās Pols.

Renijs iesmējās. "Tas ir tālāk, nekā tu domā," viņš teica. "Uzmanību! Tuvojamies lidlaukam, mums jāiepilda degviela. Ejiet uz lidmašīnas pakaļgalu un noslēpieties segu kaudzē!"

Un, kamēr lidmašīna riņķodama tuvojās zemei, bērni paslēpās zem segām un somām. Viņi ļoti cerēja, ka netiks atrasti. Cik šausmīgi būtu, ja tagad, kad viņi ir jau tik tālu, viņus aizsūtītu atpakaļ uz Londonu !

KĀDĀ ĻOTI DĪVAINĀ ZEME

Lidmašīna cēli nolaidās, un lai skriešus tuvojās vairāki vīri. Pilesku izkāpa no pilota kabīnes un piekodināja Renijam pieskatīt, kas notiek lidmašīnā. Herni bija klusi kā pelītes.

Zilgansudrabainā lidmašīna izskatījās tik brīnumskaista, ka visi lidlauka kopēji klaigādami saskrēja lai apkārt. Kaut ko tik skaistu viņi redzēja pirmo reizi! Divi vīri gribēja izpētīt lidmašīnas iekšpusi, lvi Renijs kā klints stāvēja durvīs un aizsedza ieeju. Pilesku sāka runāt ar tehniķiem, un drīz vien lidmašīna uzņēma milzum daudz degvielas.

"Fui! Cik šausmīga smaka!" čukstēja Pols. "Es lulit nosmakšu."

"Neiedrošinies pat šķaudīt!" ļoti klusi, bet dusmīgi pavēlēja Džeks.

Tāpēc Pols apslāpēja klepu, 1111 viņa seja pietvīka zili sarkana. Arī meitenes nespēja izturēt šo smaku. taču neteica ne vārda, tikai dziļāk iespieda seju segā.

Līdz pilota kabīnei atskanēja kāda vīra balss, viņš runāja lauzītā angļu valodā.

"Jums cik pasažieri, lūdzu?" viņš jautāja.

"Jūs redzat — es un mans pavadonis," attrauca Pilesku.

Likās, ka vīrs ir apmierināts ar atbildi, viņš, apbrīnodams lidmašīnu, devās tai apkārt. Pilesku viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību un sāka rūpīgi pētīt lidmašīnas motorus. Viņš pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā, un pasauca Reniju.

"Kāp lejā un palīdzi man!" Renijs nokāpa un apstājās blakus Pilesku. Te viens 110 laukuma kopējiem zibenīgi uzsteidzās augšā pa kāpnēm un ieskatījās lidmašīnā.

U11 tajā pašā mirklī Maiks izbāza galvu 110 segu kaudzes, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā. Viņš pirmais ieraudzīja vīru, ātri apsedza seju un piebakstīja pārējiem, lai tie uzvestos pavisam klusi.

Renijs ieraudzīja, ka vīrs uzkāpis līdz pilota kabīnei, un sauca: "Nāc lejā! Neviens nedrīkst ieiet mūsu lidmašīnā bez atļaujas."

"Tad atļauj," atbildēja vīrs, kura vērīgais skatiens bija pamanījis milzīgu segu kaudzi lidmašīnas pakaļējā galā un kurš dega nepacietībā to pārbaudīt. "Mēs zinām, ka Londonā pazuduši pieci bērni un Beronijas karalis apsolījis milzīgu atlīdzību tam, kurš viņus atradīs."

Pilesku kaut ko klusi nomurmināja un skriešus metās pie mehāniķiem, kuri tikko beidza liet degvielu. Viņš tos atgrūda un pārliecinājās, vai tuvumā neviena nav. Renijs acumirklī uzskrēja pa kāpnēm un viegli nogrūda ziņkārīgo vīru lejā. Pilesku ielēca lidmašīnā un viegli ieslīdēja pilota sēdeklī gluži kā zivs ūdenī.

Izcēlās liela jezga un kliegšana, taču Pilesku nelikās par to ne zinis. Viņš iedarbināja motoru, un lidmašīna sāka strauju skrējienu pa lidlauku. Tai pakaļ dzinās dusmīgu vīru pūlltis, taču lidmašīna nokļuva līdz lidlauka galam un viegli pacēlās gaisā. Pilesku īsi iesmējās.

"Tagad visur zinās, ka mums uz borta ir bērni. Lai viņi lien laukā, Renij! Viņi uzvedās ļoti labi un droši vien ir pa pusei nosmakuši zem segām."

Bērni jau bija izrāpušies no segu apakšas un priecājās, ka viņiem izdevies aizbēgt.

"Vai mūs būtu sūtījuši atpakaļ uz Londonu?" sauca Pols.

"Es palūrēju, bet tas vīrs mani neredzēja!" kliedza Maiks.

"Vai mēs esam drošībā?" atkal iekārtojusies ērtajā atzveltnes krēslā, jautāja Pegija. "Viņi nesūtīs mums pakal lidmašīnas?"

"Tas būtu bezjēdzīgi." Renijs plati pasmaidīja. "Mūsu lidmašīna ir ātrāka par viņējām. Nē, neuztraucieties! Tagad jums nekas nedraud. Tikai jāatrod "Baltās bezdelīgas" nolaišanās vieta. Mēs vairs negribam nolaisties nevienā lidlaukā."

Stundas ritēja, bērniem ļoti iepatikās skatīties ārā pa logu un vērot kalnus, upes, ielejas un līdzenumus. Viņi ilgojās nolaisties un tos apskatīt. Cik brīnišķīgi ir tā lidot virs nepazīstamas zemes un skatīties, kā tā lejā plešas līdzīgi zaļai kartei!

Vēlā pēcpusdienā, kad bērni ēda saldus cepumus un šokolādi un dzēra limonādi, ko Renijs brīnumainā kārtā bija atvēsinājis, Pilesku pēkšņi iekliedzās.

Viņi abi ar Reniju sabāza kopā galvas virs kartes un uztraukti sarunājās dzimtajā valodā. Pols mirdzošām acīm klausījās.

"Ko viņi teica?" nepacietīgi jautāja Maiks. "Izstāsti, Pol."

"Viņi teica, ka mēs tuvojoties vietai, kur nolaidusies "Baltā bezdelīga"," atbildēja Pols. "Renijs jau agrāk esot bijis šajā malā. Viņš ķēris dzīvniekus Beronijas zvērudārzam un pazīst vietējos. Viņi dzīvojot ļoti noslēgti mazos ciematiņos tālu no pilsētām, tāpēc par viņiem zina tikai nedaudzi."

Lidmašīna samazināja ātrumu un sāka nolaisties. Kamēr tā meta lielus lokus, Renijs uzmanīgi pētīja apkārtni.

Taču to, ko viņi tik alkaini meklēja, pirmais ieraudzīja Maiks. Viņš tā iekliedzās, ka meitenes gandrīz novēlās no krēsliem un Renijs strauji apgriezās, domādams, ka viens no bērniem izkritis no lidmašīnas!

"Renij! Skaties, re, kur "Baltā bezdelīga"! Skaties! Mēs aizlidojām garām. Pilesku! Pilesku, lido atpakaļ! Es saku, ka redzēju "Balto bezdelīgu"!"

Zēns bija tā uztraucies, ka stipri kratīja aiz pleca milzi Reniju un būtu darījis to pašu arī ar pilotu, ja vien nebūtu brīdināts, ka Pilesku, kamēr viņš ir pie stūres, aiztikt nedrīkst. Renijs atskatījās un deva Pilesku norādījumus.

Acumirklī lidmašīna apgriezās un drīz vien bija virs vietas, kur klusi un mierīgi gulēja mirdzoši baltā lidmašīna. Bērni skatījās. Kas to būtu domājis, ka tā ir tā pati lidmašīna, kurai viņi pirms dažām nedēļām māja ardievas? Tikai šoreiz abi slavenie piloti nemāja pretī.

"Pavisam tuvu šai vietai es nolaisties nevaru," teica Pilesku. "Nezinu, kā kapteinim Arnoldam izdevies tur nolaisties un nenosisties. Acīmredzot viņš ir ļoti veikls pilots."

"Ir gan," lepni atsaucās Pegija. "Viens no labākajiem pasaulē!"

"Es nolaidīšos tur. Tur izskatās līdzens," teica Pilesku. samazinādams augstumu. "Mēs varam mazliet salekties, bērni, tur ir akmeņi. Gatavojieties grūdienam!"

Lidmašīna laidās aizvien zemāk. Taču Pilesku saprata, ka nevar droši nolaisties, un lidmašīna atkal pacēlās gaisā. Tā apmeta vēl vienu loku un devās lejup. Šoreiz Pilesku izlaida šasijas, un viņi sajuta zemi. Skrejot pār akmeni, lidmašīna sasvērās uz sāniem. Kādu mirkli visiem likās, ka tā apgāzīsies. Pilesku nobālēja. Viņš negribēja avarēt nezināmas valsts vidū.

Taču lidmašīna bija rūpīgi izplānota un lieliski uzbūvēta un pati iztaisnojās. Bērnus mežonīgi kratīja, bet tie, kas sēdēja kabīnē, noslīdēja uz vienu pusi.

Taču bērni drīz vien atguvās un ar sajūsmu meklēja nobrāzumus. Viņi steidzās uz pilota kabīnes durvīm, un katrs gribēja būt pirmais. Renijs viņus apsauca.

"Palieciet turpat! Es iešu pirmais un paskatīšos, kas tur ir."

Pilesku izslēdza motorus, un skaļā, nevienmērīgā dūkoņa apklusa. Kad troksnis norima, bērnus pārņēma dīvaina sajūta. Apkārt bija tik kluss, ka viņu balsis pēkšņi likās ļoti skalas. Tikai pēc kāda laika bērni pārstāja sasaukties — lidojuma laikā viņiem vajadzēja kliegt, lai sadzirdētu cits citu.

Renijs izkāpa no pilota kabīnes, rokā viņam bija pistole. Tuvumā nevienu neredzēja. Lidmašīna bija nolaidusies nelīdzenā vietā, kuru visnotaļ klāja laukakmeņi, un tas nudien bija brīnums, ka viņi tik veiksmīgi nolaidušies. Pa kreisi, apmēram divas jūdzes tālāk, slējās kalnu grēda. Pa labi pletās līdzenums, pilns ar kokiem, kurus bērni nepazina. Citos virzienos rēgojās mazi pauguri.

"Te viss izskatās ļoti savādi, vai ne?" jautāja Maiks. "Skatieties! Re, kur sarkanbrūnas margrietiņas. Pat zāle te ir citāda!"

"Un putni," piemetināja Pegija, vērodama, kā spilgti sarkandzeltens putns dzenas pakaļ lielai mušai. Ap lidmašīnu laidelējās zaļganoranžs putns, un viņiem virs galvām pārlaidās spilgti zilu putnu bars. Tie nemaz nelīdzinājās putniem, kurus bērni pazina.

"Vai mēs drīkstam kāpt laukā, Rcnij?" sauca Maiks, kurš dega nepacietībā izpētīt apkārtni. Renijs pamāja ar galvu. Viņš nemanīja neko aizdomīgu. Bērni pa galvu pa kaklu metās uz izeju un nolēca zemē. Cik jauki bija atkal sajust zem kājām zemi!

"Man liekas, ka zeme palecas un šūpojas kā lidmašīna," ķiķināja Nora. "Kā toreiz, kad izkāpām no laivas."

"Es ļoti ceru, ka tā tikai liekas," bilda Džeks. "Negribu, lai tagad sāktos zemestrīce."

Saule nežēlīgi cepināja. Pilesku sadabūja skaistas cepures ar platām malām, kas sargā no saules, — bērniem, sev un Renijam. Aizmugurē no tām karājās tādi kā plīvuri, kas sargāja no saules plecus un muguru. Nevienam mugurā nebija daudz drēbju, un tomēr viņiem bija ļoti karsti.

"Es šausmīgi gribu dzert," slaucīdams sviedrus, teica Maiks. "Iedzersim kaut ko, Renij."

Viņi apsēdās lidmašīnas ēnā un dzēra limonādi. Saule jau bija ļoti zemu, un Pilesku paskatījās pulkstenī.

"Šodien mēs vairs neko nepagūsim," viņš teica. "Rīt sameklēsim vietējos un izjautāsim viņus. Redzēs, ko mēs uzzināsim. Renijs domā, ka sapratīsies ar vietējiem. Viņš mazliet iemācījies viņu valodu, kad ķēra te zvērus Beronijas zooloģiskajam dārzam."

"Vai tiešām jau jāiet gulēt?" Nora bija neizpratnē. "Vai mēs nemaz neapskatīsim apkārtni?"

"Par vēlu — saule jau riet," atbildēja Renijs. Viņš vēl nebija pabeidzis teikumu, kad saule pazuda aiz apvāršņa un pavisam negaidīti nolaidās tumsa. Bērni bija pārsteigti.

"Pēc dienas iestājusies nakts, bet vakara nemaz nebija," skatīdamās apkārt, teica Nora. "Skatieties! Zvaigznes! Ak, Maik! Džek! Vai tās nav milzīgas?"

Patiesi. Tās izskatījās daudz lielākas un spožākas nekā mājās. Bērni sēdēja un vērās zvaigznēs. Viņiem bija gandrīz vai bail, redzot tik neparastu skaistumu.

Tad Nora nožāvājās. Un tas iznāca tik skaļi, ka ari pārējie sāka žāvāties, pat Renijs! Pilesku iesmējās.

"Jūs pagājušajā nakti maz gulējāt," viņš teica. "Tāpēc šonakt izgul ieties kārtīgi. Šajā zemē jāceļas ļoti agri, kamēr ir vēss. Kad saule uzkāps augstu, mums vajadzēs atpūsties ēnā. Tāpēc nevelciet garumā un uzreiz pēc Renija pasniegtajām vakariņām ejiet gulēt."

"Vai mums būs jāguļ lidmašīnā?" jautāja Džeks. "Tur ir tik karsti. Vai mēs nevarētu gulēt šeit, vēsumā?"

"Labi," teica Renijs. "Izklāsim zemē segas. Mēs ar Pilesku pēc kārtas stāvēsim sardzē."

"Tu mūs uzmanīsi?" brīnījās Pegija. "Ne jau ienaidniekus?"

"Kapteinis un Arnoldes kundze pazuda tieši te, vai ne tā?" nopietni teica Pilesku. "Negribu no rīta pamosties un ieraudzīt, ka arī mēs esam pazuduši. Meklēt sevi — to nu es negribētu!"

Visi sāka smieties — taču bērni jutās mazliet nelāgi. Jā, šī nebija mīļā, labā, drošā Anglija. Te bija savāda, nezināma zeme, kur var notiki kas nelāgs un nesaprotams. Bērni pievirzījās tuvāk sarkan- bārdainajam Pilesku. Viņiem pēkšņi likās, ka blakus Pilesku viņi ir drošībā un viņiem nekas nedraud. Pilesku zvaigžņu gaismā sēdēja taisni izslējies, stingrs un stiprs kā apkārtējās klintis.

BĒRNI GAIDA JAUNUMUS

Renijs sarūpēja labu maltīti. Pilesku iekūra ugunskuru. 1111 tā sarkanā atblāzma nomierināja. "Ja neļausim ugunij izdzist, zvēri turēsies drošā attālumā." nolikdams pa tvērienam žagaru kaudzi, teica Pilesku. "Mes ar Reniju šonakt stāvēsim sardzē un neļausim ugunij apdzist."

Ap jautri sprēgājošo ugunskuru izklāja segas. Bērni, laimīgi un satraukti, apgūlās. Viņi bija ieradis šies tur, kur gribēja, un drīz sāks meklēt kapteini un Arnoldes kundzi. Piedzīvojumi bija palikuši aiz muguras, taču nākotnē viņus gaidīja vēl aizraujošākas dēkas.

"Es neparko neaizmigšu," sēdēdama teica Nora. "Neparko! Kas tās par dīvainām skaņām. Renij?"

"Paviāni kalnos," atbildēja Renijs. "Nepievērs uzmanību. Tie mums netuvosies."

"Un kas tās par skaņām?" jautāja Pegija.

"Kāds naktsputns," teica Renijs. "Tā būs visu nakti, tāpēc vajadzēs vien pierast. Gulies. Nora! Ja pēc divām minūtēm negulēsi, ielikšu tevi lidmašīnā, un tu gulēsi tur viena pati."

Šie draudi bija tik nopietni, ka Nora acumirkli apgūlās. Nakts bija pasakaina. Mazā meitenīte gulēja uz muguras un vērās milzīgajās, spožajās zvaigznēs, kuras kā spilgtas lampiņas karājās samtainajās debesīs. No visām pusēm skanēja dīvaini putnu un dzīvnieku saucieni. Viņai bija silti un ērti. un pie kājām omulīgi sprakšķēja uguns. Nora uzmeta pēdējo skatienu Renijam, kurš, ieroci rokās turēdams, sēdēja ar muguru pret lidmašīnu, un aizvēra acis.

"Bērni guļ," milzis Renijs teica Pilesku beroniešu valodā. "Nevajadzēja mums viņiem klausīt, Pilesku. Mēs nezinām, kas var notikt. Un kā lai sameklē kapteini un Arnoldes kundzi šajā svešajā zemē? Tas ir tāpat kā meklēt adatu siena kaudzē."

Pilesku kaut ko norūca. Viņš bija ļoti noguris, jo visu ceļu vadīja lidmašīnu un neļāva Renijam sevi nomainīt. Viņi norunāja, ka Renijs stāvēs sardzē (rīs ceturtdaļas nakts, kamēr Pilesku gulēs, — tad sardzē stāsies viņš.

"Redzēs, ko mums nesīs rītdiena," teica Pilesku. Viņa galva nokrita uz krūtīm, un tās apsedza garā, rudā bārda. Nakts skaņām pievienojās vēl viena — Pilesku krākšana.

Krāca Pilesku skaisti. Kad viņš ieelpoja, krākšana kļuva skaļāka, bet, kad izelpoja, — klusāka. Renijs uztraucās, ka Pilesku varētu uzmodināt bērnus, un piebikstīja viņam.

Taču Pilesku nepamodās. Viņš bija tā noguris, ka pat nepakustējās. Džeks pamodās, kad atskanēja līdz šim nedzirdētā skaņa, un uztraucies pielēca sēdus. Viņš pārsteigts klausījās.

"Renij! Renij! Ap mūsu nometni ložņā kaut kāds dzīvnieks!" viņš sauca. "Tu neguli? Vai tu nedzirdi?"

Renijs vai noslāpa aiz smiekliem. "Guli, Džek," viņš teica. "Tas ir mūsu labais draugs Pilesku. Varbūt viņš krāc, lai aizbaidītu zvērus. No tāda trokšņa aizbēgtu pat lauva!"

Džeks pasmaidīja un apgūlās. Ak šausmas! Pilesku saceļ tādu pašu troksni kā lidmašīna! Nu, gandrīz tādu pašu, atkal laizdamies miegā, domāja Džeks.

Renijs palika nomodā lielāko daļu nakts. Viņš redzēja, kā tuvumā šaudās ēnas, un zināja, ka tic ir nakts dzīvnieki, kas meklē laupījumu. Reni js vēroja krītošās zvaigznes, ieelpoja degošās malkas smaržu un reizi pa reizes pastiepa roku, lai iemestu šaudīgajās liesmās žagarus.

īsi pirms rītausmas Renijs uzmodināja Pilesku. Milzīgais beronietis skaļi nožāvājās un atvēra acis. Viņš uzreiz atcerējās, kur atrodas. Pilesku parunāja ar Reni ju un devās īsā apgaitā pa nometni, lai izlocītu kājas un galīgi pamostos.

Tad savukārt gulēja Renijs, joprojām neizlaižot no rokām ieroci. Pilesku skatījās, kā aust gaisma, kā visa apkārtne vēršas sudrabaini zeltaina. Kad bija jau pavisam gaišs, viņš uzmodināja pārējos. Tik karstā zemē kājās jābūt ļoti agri, kamēr gaiss vēl vēss.

Kad bērni pamodušies ieraudzīja neparasto apkārtni, viņi vai prātu zaudēja aiz sajūsmas. Kliegdami, spiegdami viņi skrēja apkārt pa nometni, bet Renijs tikmēr uz ugunskura gatavoja brokastis, kas izplatīja pasakainu smaržu.

"Ei, skatieties! Te ir tāds kā ezeriņš!" iesaucās Džeks. "Iesim un izpeldēsimies! Renij! Pilesku! Vai mēs drīkstam izpeldēties tajā ezerā?"

"Nē, ja negribat, lai jūs apēstu ktokodili," atbildēja Renijs.

Nora iespiedzās un, ko kājas nes, metās atpakaļ uz nometni. Renijs pasmaidīja. Viņš devās izpētīt ezeru, kas nebija lielāks par dīķi.

"Viss kārtībā," viņš teica. "Krokodilu te nav, bet peldēties tomēr nedrīkst. Te var būt gliemjiem līdzīgi radījumi — dēles, kas stingri pieķeras pie kājām un sūc asinis. Neaizmirstiet, lūdzu, ka šajā svešajā zemē jābūt ļoti uzmanīgiem. Zvēri, kurus Anglijā var redzēt tikai zooloģiskajā dārzā, te skraida savā vaļā."

Abas meitenes šie vārdi satrauca. Viņas ļoti steidzīgi nomazgājās, toties zēni šļakstījās sparīgi un ilgi. Gaiss bija vēss un svaigs, un bērniem likās, ka viņi varētu skriet jūdzēm tālu. Taču aizskrēja viņi tikai līdz nometnei, pie lidmašīnas, jo bija ļoti izsalkuši. un brokastis tik jauki smaržoja. Gaisā virmoja kafijas aromāts, un uz pannas čurkstēja un sprakšķēja bekona šķēles.

"Kas šodien paredzēts, Pilesku?" jautāja Džeks. "Vai meklēsim vietējos, lai kaut ko uzzinātu par "Balto bezdelīgu" un tās pilotiem?"

"Mēs esam tādā Āfrikas nostūrī, kur vietējie, iespējams, nekad nav redzējuši lidmašīnu. Taču Renijs ies uz tuvāko ciematu un mēģinās kaut ko uzzināt," likdams šķīvjos karsto bekonu, atbildēja Pilesku.

"Kā viņš zina, kur ir tuvākais ciemats?" jautāja Maiks un neizpratnē vērās apkārt. "Es neko neredzu."

"Tu neesi ievingrinājis acis," smaidīdams teica Renijs. "Skaties tur."

Bērni paskatījās Renija norādītajā virzienā — uz zemajiem pauguriem. Un uzreiz pamanīja to, ko Renijs bija domājis.

"Dūmu strūkliņa!" teica Maiks. "Jā, tātad tur ir uguns, bet, kur uguns — tur cilvēki. Tu iesi uz turieni. Renij? Esi uzmanīgs, labi?"

"Mēs abi ar šaujamo pieskatīsim viens otru," plati smaidot, atbildēja milzis Renijs un paplikšķināja pa kabatu. "Es atgriezīšos tikai naktī, tāpēc uzvedieties labi, kamēr būšu prom."

Renijs devās ceļā drīz pēc brokastīm, pārtiku viņš paņēma līdzi. Galvā viņam bija cepure platām malām, jo saule cepināja aizvien karstāk. Bērni noraudzījās viņam pakaļ.

"Kaut mēs varētu iet līdzi!" sapņaini novilka Džeks. "Ceru, ka viņš atgriezīsies ar labām ziņām."

"Nāciet! Jūs varētu nomazgāt traukus tajā dīķī." sauca Pilesku. "Drīz būs tik karsts, ka vairs neko nevarēs darīt. Tikmēr jāsameklē malka vakaram."

Pilesku strādināja bērnus tik ilgi, līdz saule uzlēca augstāk. Kad tās stari sāka dedzināt kā uguns, viņš aizsūtīja bērnus lidmašīnas ēnā. Pols negribēja iet —• viņam patika karstums —, bet Pilesku viņam pavēlēja iet kopā ar pārējiem.

"Pilesku, kas tu tāds esi, lai man pavēlētu," izslējis zodu, teica mazais princis.

"Mazo Pol, tagad pavēlu es," laipni, bet stingri noteica lielais beronietis. "Jūs esat mans pavēlnieks, bet šajā dēkā es esmu jūsu kapteinis. Dariet, ko es saku."

"Pol, neesi nu muļķis, citādi es ievilkšu tevi ēnā aiz skausta!" sauca Maiks. "Ja dabūsi saules dūrienu, tu saslimsi, un tevi tūlīt aizvedīs atpakaļ uz Londonu."

Pols, rāms kā jērs, ietipināja ēnā. Zēns apgūlās blakus pārējiem. Drīz vien viņi bija tā izslāpuši, ka Pilesku nepārtraukti riņķoja starp viņiem un lidmašīnu, nesdams no mazā ledusskapja aukstu limonādi.

Pusdienas karstumā bērni gulēja diendusu. Ari Pilesku nāca miegs, bet viņš sargāja mazo pulciņu un domāja par milzi Reniju. Kad saule sāka slīdēt lejup pa vara krāsas debesjumu, viņš noslaucīja pieri un uzmodināja bērnus.

"Lidmašīnā ir augļu konservi," viņš teica Norai. "Atnes un atver kārbas. Kamēr gaiss atdzisīs, tie būs ļoti atsvaidzinoši."

Renijs neatgriezās arī tad, kad saule norietēja tikpat negaidīti kā iepriekšējā vakarā. Bērni, nepacietīgi gaidīdami, vērās tumsā un, lai Renijs varētu orientēties, iededzināja ugunskuru.

Pilesku neuztraucās, viņš zināja — kaut gan dūmu strūkla likās pavisam tuvu, ciemats atrodas diezgan tālu — un zināja ari to, ka dienas vidū, kad karstums svilina zemi kā pavarda uguns, Renijs nebūtu varējis ātri paiet.

Mazais pulciņš sēdēja ap ugunskuru, un virs galvām spīdēja lielas, spožas zvaigznes. Viņi vērās tumsā un gaidīja Reniju atgriežamies.

"Diez vai viņš kaut ko ir uzzinājis," Nora nepacietīgi teica. "Ak, Renij, lūdzu, pasteidzies! Es vairs nevaru izturēt!"

Un lomēr viņai, tāpat kā pārējiem, vajadzēja paciesties. Bija jau pavisam vēls, kad viņi izdzirdēja milzīgā beronieša skaļos saucienus. Bērni pielēca kājās un sasprindzināja redzi, lai saskatītu Reniju.

"Re, kur viņš ir!" iesaucās Džeks. Viņš tumsā redzēja kā kaķis. "Redzat to kustīgo ēnu starp klintīm?"

Ēna iekliedzās, un visi atviegloti sauca pretī:

"Renij! Urā! Viņš ir atpakaļ!"

"Kādi jaunumi, Renij?"

"Urā! Renij, ātrāk!"

Milzis beronietis pienāca pie ugunskura. Viņš bija noguris un sakarsis. Renijs nokrita uz segām un noslaucīja sakarsušo pieri. Pilesku pasniedza viņam krūzi ar limonādi, un viņš vienā paņēmienā izdzēra to sausu.

"Vai jaunumi ir, Renij?" jautāja Pilesku.

"Jā, ir. Turklāt dīvaini," atbildēja Renijs. "Iedod man sviestmaizes vai cepumus, Pilesku, un es jums visu izstāstīšu. Vai jūs esat sveiki un veseli?"

"Protams!" teica Pilesku. "Stāsti, Renij. Kādus dīvainus jaunumus tu esi atnesis?"

MILŽA RENIJA SAVĀDAIS STĀSTS

Renijs aizkūpināja pīpi. Ikviens gaidīja, kad viņš sāks stāstīt, un dega nepacietībā uzzināt jaunumus.

"Es atradu mazu apmetni," teica Renijs. "Tur bija tikai četri vai pieci vīri. Viņi bija devušies medībās. Ieraudzījuši mani, viņi šausmās paslēpās aiz klintīm."

"Kāpēc viņi tā nobijās?" brīnījās Nora.

"Drīz es to noskaidroju," atbildēja Renijs. "Es mazliet protu viņu valodu. Esmu medījis šajā zemē, kā jūs zināt. Liekas, viņi mani noturēja par vienu no dīvainajiem Noslēpumainā kalna iemītniekiem."

"Noslēpumainā kalna?" iesaucās Maiks. "Par ko tu runā? Kas tas par Noslēpumaino kalnu?"

"Esi pacietīgs un klausies," teica Pilesku, kas uzmanīgi klausījās. "Turpini, Renij."

"Netālu no šejienes esot dīvains kalns," teica Renijs. "To dēvē par Noslēpumaino kalnu, jo nu jau vairākus gadus tajā mitinās noslēpumaina un dīvaina cilts. Viņi nelīdzinās vietējiem iedzīvotājiem"

"Kādi tad viņi ir?" jautāja Džeks.

"Cik es sapratu, viņiem ir neparasta, krējuma dzeltena āda un ruda bārda un mati, tāpat kā mums abiem ar Pilesku. Viņi ir slaidi un gari, zaļām acīm. Viņi nelaiž savā vidū citu cilšu pārstāvjus, un nevienam nav izdevies atrast ieeju Noslēpumainajā kalnā."

"Renij! Tas ir brīnišķīgs stāsts!" iesaucās princis Pols. Viņa acis mirdzēja aiz sajūsmas. "Tā ir taisnība? Iesim un tūlīt sameklēsim šo Noslēpumaino kalnu. Tūlīt pat!"

"Neesi nu muļķis, Pol," teica Maiks un iedunkāja viņu. Mazais princis ātri iedegās, un Maikam ar Džeku bieži vajadzēja Polu atvēsināt, kad viņš gribēja kaut kur traukties. "Klusē un klausies Reni ja stāstu!"

"Visi apkārtnes iedzīvotāji baidās no Noslēpumainā kalna iemītniekiem," Renijs turpināja. "Uzskata, ka viņi ir ļoti nežēlīgi, un, ja vien iespējams, izvairās iet uz to pusi. Ieraudzījuši mani un manu rudo bārdu, mednieki bija pārliecināti, ka es nāku no Noslēpumainā kalna, un viņus pārņēma lādas šausmas, ka viņi nevarēja pat paskriet."

"Vai tu apjautājies par tēti un māmiņu?" dedzīgi jautāja Pegija.

"Protams," Renijs atbildēja. "Viņi neko nezina, bet rīt uz mūsu apmetni atnāks kāds vīrs, kurš redzējis, kā nolaidusies "Baltā bezdelīga". Varbūt viņš varēs kaut ko pastāstīt. Taču es, bērni, esmu pārliecināts, ka kapteini un Arnoldes kundzi sagūstījuši Noslēpumainā kalna iemītnieki. Nezinu, kāpēc, bet jūtu, ka viņi ir tur."

"Tad mēs nevaram viņus meklēt," teica Pilesku. "lālido uz tuvāko pilsētu un jāatgriežas ar labi sagatavotiem meklētājiem."

"Nē, nē, Pilesku!" bērni bailēs iekliedzās.

"Mēs meklēsim savus vecākus," lepni teica Maiks. "Pilesku, tas ir mūsu trešais lielais piedzīvojums, un es tev saku, ka mēs esam drosmīgi un uzņēmīgi. Mēs nelidosim atpakaļ, lai šis piedzīvojums tiktu citiem."

Bērni zvērēja un apgalvoja, ka viņi nu gan nelidošot prom kopā ar Reniju un Pilesku, un abi vīri saskatījās pāri ugunskuram.

"Nu gluži kā mazi tīģerēni," Renijs teica Pilesku beroniešu valodā.

Princis Pols satraukti iesmējās. Viņš zināja, ka Renijs pats kāro piedzīvojuma, tātad arī Pilesku paliks — viņš neatstās savu mazo pavēlnieku. Pols pagriezās pret pārējiem bērniem.

"Viss kārtībā," viņš teica. "Mēs nelidosim prom! Renijs grib mums palīdzēt."

Tonakt mazajā apmetnē vēl ilgi pārrunāja Renija dīvaino stāstu. Kur ir Noslēpumainais kalns? Kas ir šie dīvainie sarkanmatainie cilvēki, kas tajā dzīvo? Kāpēc viņi sagūstījuši kapteini un Arnoldes kundzi? Kā varēs atrast ieeju kalnā, ja to nezina pat vietējie iedzīvotāji? Šos jautājumus apsprieda vēl un vēl.

Tad Pilesku paskatījās pulkstenī. "Ir ļoti vēls!" viņš iesaucās. "Bērni, jums jāiet gulēt. Renij, šonakt sardzē stāvēšu es. Tu droši vien esi ļoti noguris."

"Ļoti labi," Renijs piekrita. "Tu paliec nomodā pusi nakts, bet es — otru pusi. Mums neatliek nekas cits, kā gaidīt rītu, kad atnāks vīrs, kurš redzējis "Balto bezdelīgu"."

Drīz vien gulēja visi, izņemot Pilesku, kas sēdēja ar ieroci rokās un vēroja šaudīgās zvēru ēnas. Tie ložņāja tālumā un baidījās nākt tuvāk ugunij. Pilesku, tāpat kā pārējiem, patika dēkas, un viņš nopietni domāja par Noslēpumainā kalna iemītniekiem ar krēma dzelteno ādu. rudajiem matiem un neparastajām zaļajām acīm.

Lielais beronietis bija drosmīgs un nevaldāms, kā jau visi vīrieši tālajā Beronijā, kuras karalis bija Pola tēvs. Pilesku ne no kā nebaidījās. Viņam tikai nepatika tas, ka bērni tiek pakļauti briesmām, bet.

ka bija teicis Renijs, viņi bija gluži kā tīģera mazuli nevaldāmi un drosmīgi —, un viņiem aiz muguras jau bija apbrīnojami piedzīvojumi.

Pienāca rīts, un līdz ar to ieradās vietējais vīrs, kurš bija redzējis nolaižamies "Balto bezdelīgu". Viņš bija ļoti garš, ar viltīgu un pat nežēlīgu sejas i/.teiksmi. Viņa trīs šķēpus nesa mazs, tievs zēns ar asiem sejas pantiem un tik jautri dzirkstošām acīm, l a bērniem viņš uzreiz iepatikās.

"Kas tas par zēnu?" ziņkāri jautāja Džeks. Renijs pārtulkoja jautājumu, un vīrs par atbildi nicinoši savieba seju.

"Tas ir viņa brāļadēls," teica Renijs. "Esot ne- jaukākais puika ģimenē, mūždien bēgot prom no mā- l un un pats uz savu galvu klīstot apkārt. Viņa cilts beriliem tas nav atļauts — viņiem jādodas Ildzi medniekiem un cītīgi jāapgūst medīšanas māka. Šis zēns esot nepaklausīgs un mežonīgs, tāpēc, kā jūs redzat, tēvocis viņu cenšas turēt grožos."

"Man tas zēns patīk," bilda Džeks. "Toties man nemaz nepatīk viņa tēvocis. Pajautā viņam par "Balto bezdelīgu", Renij. Redzēs, vai viņš zina kaut ko par kapteini un Arnoldes kundzi."

Renijs slikti runāja vīra dzimtajā valodā, taču saprata to diezgan labi. Vīrs runāja daudz, ar roku vēzieniem attēlodams stāstīto, tā ka bērni, nesaprotot ne vārda, gandrīz uzminēja, ko viņš saka.

"Viņš esot medījis netālu no šejienes, sargādamies, lai viņu nepamanītu no Noslēpumainā kalna, kad pēkšņi izdzirdējis no debesim nākam dīvainu skaņu," stāstīja Renijs. "Viņš paskatījies augšup un ieraudzījis lielu, baltu putnu, kas teicis "R-r-r-r" tik skali kā pērkons."

Izdzirdējuši tik jocīgu lidmašīnas aprakstu, bērni sāka skaļi smieties. Arī Renijs nevarēja valdīt smaidu, kaut gan zināja, ka vīrs nekad agrāk nav redzējis lidmašīnu, un turpināja tulkot.

"Viņš saka, ka lielais, baltais putns laidies arvien zemāk un nolaidies, lūk. tur. Viņš stāvējis aiz liela koka un nekustējies.Viņš domājis, ka lielais putns viņu apēdīs, ja ieraudzīs."

Un atkal visi smējās. Arī vīrs plati pasmaidīja, atklādams divas rindas žilbinoši baltu zobu. Mazais zēns viņam aiz muguras pievienojās citu smiekliem, taču tēvocis strauji apgriezās un stipri iesita viņam pa galvu. Zēns apklusa.

"Ak Dievs!" Džekš bija pārsteigts. "Kāpēc viņš nedrīkst smieties?"

"Šīs cilts bērni pieaugušo klātbūtnē nedrīkst smieties," paskaidroja Renijs. "Šī vīra brāļadēls droši vien bieži iekuļas nepatikšanās. Tā vien liekas, ka viņš ir gatavs ķiķināt kuru katru mirkli."

Vīrs turpināja. Viņš stāstīja, ka no lielā, baltā putna izkāpuši divi cilvēki, un viņu tas pagalam pārsteidzis. Un tad viņš ieraudzījis kaut ko tādu, kas viņu nobiedējis vairāk nekā lidmašīna un tās piloti. Viņš ieraudzījis dažus Noslēpumainā kalna cilvēkus ar sarkaniem matiem un bālu ādu!

Vīru tik ļoti interesējusi lidmašīna, ka viņš gribējis palikt aiz koka un skatīties, taču Noslēpumainā kalna cilvēku parādīšanās viņu esot tā nobiedējusi, ka kājas pašas no sevis nesušas atpakaļ uz ciematu.

"Tātad tu neredzēji, kas notika ar cilvēkiem no baltā putna?" pagalam vīlies, jautāja Renijs. Vīrs pakratīja galvu. Mazais zēns viņu tik precīzi atdarināja, ka bērni, par spīti vilšanās sajūtai, nevarēja noturēties un sāka smieties.

Vīrs atskatījās, lai redzētu, par ko visi smejas, un pieķēra brāļadēlu ķēmojamies. Viņš spēra lielu soli un nogāza zēnu gar zemi. Zēns iekliedzās, tad piecēlās sēdus un sāka berzēt galvu.

"Tas nu gan ir riebīgs vīrs," pretīgumā novilka l'ilesku. "Renij, pajautā, vai viņš zina ceļu uz Noslēpumaino kalnu."

Renijs pajautāja. Vīrs atbildēja, izrādīdams baiļu pazīmes.

"Viņš saka — jā, zinot ceļu uz kalnu, bet nezinot, kur ir ieeja kalnā," teica Renijs.

"Pajautā, vai viņš ir ar mieru mūs turp aizvest," Pilesku teica. "Saki. ka mēs samaksāsim."

Sākumā vīrs noliedzoši purināja galvu. Taču tad, kad Pilesku atnesa no lidmašīnas kabīnes spoguli un parādīja vīram viņa atspulgu, ar zīmēm rādīdams, ka atdotu viņam spoguli, vīru pārņēma kārdinājums.

"Viņš domā, ka tā ir apburta lieta. Viņš ir gan spogulī, gan ārpus tā," plati smaidot, Renijs tulkoja. "Viņš labprāt to gribētu iegūt. Ja viņš sasitīsies vai tiks ievainots, vīrs, kas ir spogulī, paliks vesels un stāsies viņa vietā."

To dzirdot, visi smaidīja. Vīrs nekad nebija redzējis spoguli, tikai savu atspulgu ūdeni. Viņam likās, ka šajā dīvainajā spīdīgajā priekšmetā, kuru piedāvā sarkanmatainais vīrs. ir otrs viņš. Vīrs stāvēja spoguļa priekšā, šķobīja seju un smējās.

Reni js vēlreiz jautāja, vai viņš parādītu ceļu uz Noslēpumaino kalnu, ja saņemtu par to spoguli. Vīrs palocīja galvu. Spogulis viņu ļoti vilināja. Kaut ko tādu viņš redzēja pirmo reizi.

"Saki viņam, ka mēs dosimies ceļā rītausmā," teica Pilesku. "Gribu pārliecināties, vai mums ir viss vajadzīgais. Un vēl es gribu pārliecināties, vai "Baltā bezdelīga" un mūsu lidmašīna ir gatavas lidojumam, ja mēs atrodam kapteini un Arnoldes kundzi un gribam steidzīgi lidot prom."

Bērnus pārņēma neaprakstāma sajūsma. Viņi tikko valdījās un nespēja nomierināties pat tad. kad iestājās milzīgais karstums un viņi izslāpuši, elsdami pūzdami gulēja ēnā. Iedomājoties vien, ka otrā rītā viņi dosies uz neparasto Noslēpumaino kalnu, bērnus pārņēma satraukums.

"Es šausmīgi priecājos, ka Reni js un Pilesku nāks mums līdzi," teica Nora. "Man ļoti patīk piedzīvojumi, bet man iekšā sāk kaut kas kņudēt, kad es iedomājos dīvainos cilvēkus visu aizmirstā kalna vidū."

IERODAS MAFUMU

Pilesku un Renijs gandrīz visu dienu ņēmās ap netālu stāvošo "Balto bezdelīgu" un savu lidmašīnu. Bērni, protams, bija rūpīgi izpētījuši "Balto bezdelīgu" un ļoti bēdājās, ka kapteinim un Arnoldes kundzei vajadzējis to tik noslēpumaini pamest.

Maiks iedomājās, ka viņi varbūt atstājuši zīmīti, kurā paskaidrots, kas noticis, taču bērni tā neko arī neatrada.

"Nav nekāds brīnums," teica Pilesku. "Ja viņiem būtu bijis laiks rakstīt zīmīti, viņi būtu paguvuši aizlidot. Cik varu spriest, "Baltā bezdelīga" ir pilnīgā kārtībā, kaut gan te ir dažas veikli salabotas detaļas. Šķiet, ka kapteini un Arnoldes kundzi kāds pārsteidzis un viņiem nekam nav atlicis laika."

"Abas lidmašīnas jebkurā mirklī spēj pacelties." Pilesku blakus iznira Renijs. Viņš bija notriepies ar eļļu un netīrumiem, mati, salipuši no sviedriem, nokarājās taisnām šķipsnām pār pieri.

"Vai kādam nevajadzētu palikt sardzē?" jautāja Maiks. "Iedomājieties, kas noliks, ja mēs atgriezīsimies un lidmašīnas būs sabojātas."

Renijs sarauca pieri. "Mēs tās, protams, aizslēgsim. taču es nedomāju, ka tās kāds bojās. Ja nu vienīgi pārskrien pāri ziloņu bars… Atstāsim lidmašīnas un cerēsim, ka viss būs kārtībā."

Pilesku bija ielicis lielos maisos pārliku, dažus silta apģērba gabalus un segas. Pols, ieraudzījis vilnas džemperus, iesmējās.

"Ak tu dieniņ! Pilesku, kāpēc tu ņem līdzi džemperus? Es labprāt staigātu šortos, tāpat kā tas mazai, puika."

"Ja mums izdosies iekļūt kalnā, tur var būt daudz aukstāks," atbildēja Pilesku. "Tad tu priecāsies pa adītu džemperi."

Diena vilkās gausi. Bērniem likās, ka tā nekad nebeigsies.

"Kāpēc ik reizi, kad gaidāms kaut kas jauks, laiks tā velkas?" norūca Maiks. "Goda vārds, šī diena ir gara kā nedēļa."

Taču diena beidzot bija galā, un pēkšņi iestājās nakts. Apkārt spiedza pērtiķi, un ezerā, kur bērni mēdza mazgāties, parasto vakara koncertu uzsāka lielās vardes.

Nākamās dienas rītausmā ieradās viņu pavadonis, un aiz viņa, mazajām bikšelēm kājās, kā parasti, nāca mazais zēns, viņa brāļadēls. Zēns nevalkāja cepuri. un bērni brīnījās, ka viņš vēl nav dabūjis saules dūrienu.

"Man liekas, viņš arī nāks." Džeks bija apmierināts. "Interesanti, kā viņu sauc. Pajautā, Renij."

Kad Renijs zēnu uzrunā ja, tas platā smaidā parādīja baltos zobus un spalgā balsī iesaucās:

"Malumu! Malumu!"

"Viņu sauc Mafumu," teica Renijs. "Pietiek. Malumu. Nekliedz vairs."

Taču Malumu bija ļoti laimīgs, ka viņu uzrunājis milzis Renijs, un bez mitas sauca: "Mafumu! Mafumu! Mafumu!"

Viņu. kā parasti, apklusināja tēvocis, iecirzdams pamatīgu pļauku. Mafumu apkrita, parādīja tēvocim iii/ muguras mēli un piecēlās. Bērni ļoti priecājās, ka zēns nāks līdzi. Kā gan var nepatikt šis nekaunīgais puišelis ar melnajām, spulgajām acīm un žilbinošo smaidu?

Renijs aiztaisīja un aizslēdza lidmašīnas kabīnes durvis. Un mazais pulciņš, atskatījies uz abām mirdzošajām lidmašīnām, devās pretī jaunām dēkām. Apmetni viņi atstāja klusējot, ikviens mēģināja iedomāties, kas viņus drīzumā gaida.

Klusumu pārtrauca Mafumu. Spalgā balsī viņš saka dziedāt savādu lēnu dziesmu.

"Izklausās pēc psalma," teica Maiks. "Ai nē! Tēvocis jau atkal ceļ roku! Cik labprāt es viņu pārmācītu! Viņš visu laiku sil nabaga Mafumu."

Mafumu saņēma pļauku un apklusa. Zēns saīdzis vilkās nopakaļ un stiepa neizturami smago nastu. Ari viņa tēvocis nesa daudzus lielus saiņus un. bērniem par milzu brīnumu, spēja tos noturēt uz galvas. Renijs paskaidroja, ka vietējie iedzīvotāji esot la pieraduši un, nejuzdami nogurumu, varot nest smagumus daudzas, daudzas jūdzes.

Drīz vien līdzenums, kurā bija nolaidušās abas lidmašīnas, palika aiz muguras. Mazais pulciņš tuvojās koku audzei, kas izskatījās pēc meža. Un tas tiešām bija neliels mežs, kas sniedzās gandrīz līdz tuvākā kalna pakājei.

Mežā pēc spilgtās dienas gaismas likās ļoti tumšs. Koki auga ļoti cieši, un no tiem kā virves karājās smagi vīteņaugi. Bērni nespēja saskatīt taku, bet vīrs pārliecināti gāja uz priekšu un nenometa nevienu no daudzajiem saiņiem, kas slējās viņam uz galvas.

No visām pusēm skanēja pērtiķu spiedzieni. Bērni redzēja mazos, brūnos radījumus noraugāmies uz viņiem no augšas un uzjautrinājās par to. kā pērtiķu mamma tur rokās sīku mazuli. Tālāk no koka nokarājās cits radījums, taču, līdzko viņu pavadonis skaļi iekliedzās un svieda lielajai čūskai ar šķēpu, tā klusi aizslīdēja prom.

"Ai!" nobijusies iesaucās Nora. "Es aizmirsu, ka te var gadīties čūskas. Cerams, ka es nevienai neuzkāpšu. Nu, vai tas nav burvīgs mežs? Kā pasakā. Man liekas, ka tūlīt parādīsies raganas un fejas."

"Tikai nenomaldies. meklēdama feju pilis," teica Pilesku. "Krūmos droši vien ir daudz čūsku un kukaiņu. Cerams, pavadonis mūs ved pa drošāko taku."

Mafumu arī vienam nebija garlaicīgi. Tēvocis bija tālu priekšā — viņš rādīja ceļu, bet zēns vilkās pašā astē. Viņam blakus gāja Džeks, un Mafumu līda vai 110 ādas laukā, lai sadraudzētos ar to.

Viņš noplūca 110 koka spilgti sarkanu ziedu un mēģināja aizspraust Džekam aiz auss. Džekam tas nemaz nepatika, bet pārējie, ieraudzījuši viņu ar sarkanu puķi aiz auss, smējās līdz asarām. Mafumu iedomājās, ka Džekam nepatīk puķes krāsa, tāpēc viņš noplūca zilu un aizsprauda to.

Džeks pamanīja, ka ir izrotāts ar citu ziedu, un, smieklu pavadīts, dusmīgi to izrāva.

"Aizveries, Mafumu!" viņš teica.

Kaut gan Mafumu nesaprata, ko bērni saka, viņš ļoti ātri iegaumēja vārdus. "Aizveries, aizveries, aizveries!" viņš priecīgs atkārtoja. Un sauca Renijam: "Aizveries, aizveries, aizveries!"

Neviens nespēja novaldīt smieklus. Mafumu bija tik vientiesīgs, tik jautrs, tik veikls. Pat tad, kad tēvocis bija zēnu bargi norājis, viņš jau nākamajā mirklī smaidīja.

Mafumu ļoti gribēja sadraudzēties ar Džeku, un nākamā dāvana, kuru viņš zēnam pasniedza, bija liels, sulīgs auglis. Mafumu iespieda to Džekam rokā, nospīdināja baltos zobus un kaut ko teica. Tas izklausījās tā: "Amakepa-loli-lu."

Džeks paskatījās uz augli. Paostīja. Tas smaržoja saldi kā medus un izskatījās pasakaini gards. "Vai to drīkst ēst. Renij?" Džeks sauca.

Renijs atskatījās un pamāja ar galvu. "Jā, tas ir rets auglis un sastopams tikai šādos mežos. Vai Mafumu to sameklēja tev?"

"Jā," teica Džeks. "Viņš man visu laiku kaut ko dod. Labāk jau nebūtu centies."

"Saki, lai dod man!" iesaucās Pegija. "Es labprāt gribētu saņemt tik skaistus ziedus un pēc izskata tik gardus dzeltenus augļus. Tas izskatās pēc neparasti liela bumbiera un milzīga greipfrūta krustojuma."

Džeks nobaudīja augli. Tik gardu augli viņš ēda pirmo reizi, tas bija salds kā medus. Zēns iedeva arī meitenēm. Viņu seja atplauka labsajūtā, un Nora saucu Mafumu: "Sameklē, lūdzu, vēl, Mafumu! Sameklē vēl!"

"Aizveries, aizveries, aizveries!" Mafumu jautri skandēja. Viņš nesaprata ne vārda no Noras teiktā un domāja, ka atbildējis pareizi. Zēns izgaisa mežā un nerādījās tik ilgi. ka bērni sāka uztraukties.

"Renij! Vai Mafumu nav pazudis?" Džeks no aizmugures sauca. "Viņš jau sen ir prom. Viņš ne- apmaldīsies?"

Renijs uzrunāja pavadoni. Vīrs iesmējās un kaut ko īsi atbildēja.

"Viņš saka — Mafumu pazīstot šo mežu tikpat labi, kā skudra pazīst skudrupūzni," tulkoja Renijs. "Un vēl viņš teica, ka neuztrauktos, ja Mafumu aprītu krokodils vai noķertu leopards. Man liekas, viņam nemaz nepatīk mazais brāļadēls."

"Briesmīgs cilvēks," teica Pegija. "Ak Dievs! Vai te ir arī leopardi?"

"Ja arī ir. nevajag uztraukties," Renijs atbildēja. "Mums ar Pilesku ir ieroči, bet mūsu pavadonim — milzīgs daudzums šķēpu."

Mežā bija vēss un tumšs, un mazais pulciņš, līkumojot starp kokiem, varēja iet diezgan ilgi bez apstājas. Kaut kur kurkstēja vardes un spalgi kliedza putni. Džeks ievēroja dažus spilgtus papagaiļus. No zara uz zaru lēkāja savādi, vāverei līdzīgi, radījumi. Pērtiķus ļoti interesēja bērni. Mazs pērtiķu bariņš lēkāja no koka uz koku un diezgan ilgi pavadīja gājējus.

Beidzot koki kļuva retāki, starp tiem ielauzās saule un pārklāja zemi gluži kā ar zeltainiem vasaras raibumiem, kas, koku zariem šūpojoties, dejoja un draiskojās.

"Tas nevar būt liels mežs. ja mēs tam izgājām cauri tik ātri," teica Maiks.

"Tas ir ļoti liels mežs," iebilda Pilesku. "Tikai mes šķērsojām tā vienu stūri. Ja ieietu dziļāk, mēs taiu netiktu. Lai izlauztos tam cauri, būtu jāņem palīgā cirvji un naži."

Bērni joprojām uztraucās par Mafumu, taču viņš negaidīti parādījās, saliecies gandrīz uz pusēm zem vecās un jaunās dzelteno, sulīgo augļu nastas. Prie- t īgi smaidot, zēns iedeva katram bērnam dažus augļus.

"Milzīgs paldies," teica Maiks. "Tieši tas, ko es gribēju. līs tik ļoti gribu dzert! Auglis vai kūst uz meles. Milzīgs paldies, Mafumu."

"Milzīgs paldies, aizveries!" puisēns priecīgs atkārtoja.

"Te mums jāatpūšas," teica Pilesku. "Saule vēl ir augstu, tālāk iet nevar. Ja iziesim no meža, mums būs pārāk karsti. Turpināsim ceļu, kad saule būs zemāk."

Tā kā visiem bija ļoti karsti, ēst nevienam negribējās. Mafumu sameklēja citus augļus, tie gan nebija tik gardi kā iepriekšējie, tomēr ļoti sulīgi un saldi. Viņa tēvocis augļus neēda. Viņš izņēma kaut ko no savas somas un sāka gremot.

Pusdienas saules nokausēti, bērni aizmiga. Negulēja tikai Mafumu. Viņš notupās blakus Džekam un vērīgi pētīja zēnu. Džeks viņam plati uzsmaidīja, bet Mafumu neatgāja no zēna ne soli pat tad, kad tas aizmiga.

Pieaugušie, sasēdušies kopā, klusi sarunājās. Renijs skatījās uz aizmigušajiem bērniem. "Bērni šodien labi pastrādājuši," viņš teica Pilesku. "Arī naktī viņiem kārtīgi jāizguļas. Rīt būs jākāpj augstā kalnā."

"Kaut šis piedzīvojums jau būtu galā vai nebūtu nemaz sācies," ar lapu kušķi atvēsinādams sakarsušo Pola seju, grūstsirdīgi teica Pilesku. Zēns bija tik cieši aizmidzis, ka neko nejuta.

No bērniem gan neviens negribēja, lai piedzīvojums būtu galā. Satraucošākais pasaulē ir mesties ar galvu piedzīvojumā!

ĻOTI ILGS PĀRGĀJIENS

Veselas divas dienas pulciņš varonīgi gāja uz priekšu. Visi bērni, izņemot Polu, bija labi gājēji. Kad Pols jutās ļoti noguris, Renijs nesa zēnu uz pleciem, un viņiem nevajadzēja kavēties.

Viņi jau bija tikuši līdz kalniem, un pavadonis viņus veda taisni augšā. Tas bija ļoti nogurdinoši, taču drīz vien bērni pierada. Mafumu gan, liekas, ne par ko nebēdāja. Viņš skrēja palēkdamies, augšā tikpat ātri kā lejā. Zēns bija iemācījies vēl dažus vārdus un, par lielu uzjautrinājumu bērniem, tos bieži atkārtoja.

"Ak Dievs, aizveries, sveiks, milzīgs paldies," viņš skandēja, steigdamies uz priekšu un apbrīnojami balansēdams ar saiņu kravu uz galvas, un nekas ne reizi nenokrita. "Ātrāk, ātrāk, sveiki!"

"Nu, vai nav muļķis?" teica Džeks. Kaut gan bērni smējās par Mafumu ķēmošanos, viņiem jautrais zēns ļoti patika. Viņš nesa tiem dīvainas ēdamlie- tas — suņusēnes, kuras apceptas garšoja brīnišķīgi, dīvainas lapas, kas pēc garšas atgādināja piparmētras un ko varēja košļāt, dažnedažādus augļus — gan saldus, gan rūgtenus, gan ar nenosakāmu garšu. Malumu pats ēda visu, viņš šmakstināja lūpas un apmierināts berzēja punci.

Nākamajā dienā, kad viņi joprojām vēl kāpa augšup, Mafumu ieraudzīja priekšā krūmāju. Tas bija ka nosēts ar spilgti zilām ogām. Mafumu zināja, ka tas ir saldas un sulīgas. Viņš nokāpa no taciņas un devās taisnā ceļā pie krūmiem.

Mafumu saplūca zilās ogas un palēkdamies diedza atpakaļ pie mazā pulciņa. Taču zēns paklupa pret akmeni, tas noripoja lejā un atsitās tēvocim pret kāju.

Nikns kā pats nelabais, pavadonis pielēca pie brāļadēla un saķēra to. Viņš no visa spēka sita Mafumu ar šķēpu, bet mazais zēns, raudādams aiz sāpēm, visādi mēģināja izlocīties.

"Apturiet viņu! Apturiet viņu!" iesaucās Džeks, kurš necieta nekādu vardarbību. "Mafumu tikai gribēja mums atnest ogas. Beidziet! Beidziet!"

Taču pavadonis ir nedomāja izbeigt, un Džeks metās viņam klāt. Viņš izrāva vīram no rokām šķēpu un dusmās nometa to lejā no kalna. Viņa seja bija piesarkusi aiz niknuma.

Šķēps šķindēdams krita lejup, līdz pazuda. Pavadonis draudoši pagriezās pret Džeku, taču viņam blakus jau stāvēja Renijs un bargi runāja. Vīrs klausījās. viņa acis liesmoja. Viņš neko neteica, tikai pagriezās un turpināja vest pulciņu uz kalna virsotni.

"Ko tu viņam teici, Renij?" jautāja Maiks.

"Ks teicu, ka viņš nesaņems samaksu, ja kaut reizi kādam iesitis." īsi atbildēja Renijs. "Viņš gandrīz iesila Džekam. Nejaucies vairs, Džek. Hs pats tikšu galā."

"Piedod," Džeks atbildēja, kaut gan niknums viņā vēl kūsāja. Mafumu bija piecēlies no zemes, zēna seju un rokas klāja nobrāzumi. Viņš pieskrēja pie Džeka un, apskāvis viņu, kaut ko uztraukti stāstīja savā valodā.

"Pietiek! Dieva dēļ, Mafumu!" Džeks jutās neērti. "Kaut es neko nebūtu darījis! Laid taču mani vaļā, Mafumu!"

"Viņš saka — tu vienmēr būšot viņa draugs," ar smaidu teica Renijs. "Viņš atstāšot tēvoci un cilti un visu mūži dzīvošot kopā ar brīnišķīgo zēnu. Viņš saka — tu esot zēnu karalis."

"Karalis Džeks, zēnu karalis!" sitol Džekam pa plecu, sauca Maiks.

"Aizveries!" norūca Džeks.

"Aizveries, aizveries, aizveries!" kā atbalss atkārtoja Mafumu un, par prieku Džekam, atlaidis viņu, turpināja iet cieši līdzās savam varonim.

Pēc šī notikuma Mafumu sāka vēl vairāk apbrīnot

Džeku, un Džeks pierada, ka puisēns kā ēna viņam visur seko. Viņš nevarēja tikt vaļā no zēna. tāpēc atmeta ar roku un klusībā lepojās ar to, ka Mafumu izvēlējies viņu par draugu.

Jo augstāk viņi kāpa, jo vēsāks kļuva. Likās — kalniem nebūs gi īla.

"Mēs nekad, nekad nesasniegsim virsotni," teica nabaga Pegija, kurai uz viena papēža bija uzberzta tulzna.

"Mēs neejam uz virsotni," teica Maiks. "Mēs kāpjam uz vielu, kur var iziet cauri starp diviem kalniem. Renijs teica, ka tur, pie tā milzīgā akmens, vajadzēšot nogriezties uz austrumiem un doties uz vietu, kur šis un blakuskalns saskaras. Starp tiem ir eja — un no turienes redzams Noslēpumainais kalns."

"Nudien!" iesaucās Pols. "Vai mēs jau esam tik tuvu?"

"Ne sevišķi." teica Maiks. "Taču agrāk vai vēlāk mēs tur nokļūsim. Pegij, vai tu ieziedi papēdi ar zālēm, ko tev iedeva Renijs?"

"Jā," Pegija atbildēja. "Un uzliku uz tulznas vates kušķīti. Gan sadzīs."

"Laba meitene," Maiks teica. "Tādi sīkumi kā tulznas tik piedzīvojušiem dēkaiņiem kā mums ir nieks."

Visi iesmējās. Viņi bija uzvilkusi vilnas džemperus un priecājās, ka tie paņemti līdzi. īpaši noderīgi tie bija lad. kad mākoņi laidās lejup pa kalna nogāzi un viņus ietina migla. Un, protams, viņi priecājās par karstajiem dzērieniem, kurus uzsildīja virs uguns, kas bija sakurta no žagariem.

Mafumu vienmēr zināja, kur atrodams ūdens, un Renija iedotajā kastrolī nesa to uz ugunskura vietu. Uzvārīt kakao ar cukuru tio vienas paciņas bija pavisam viegli, un kā tas garšoja!

Tonakt viņi gulēja alā, izstiepušies uz segām. Bija ļoti auksts, tāpēc meitenes saspiedās kopā. Mafumu neaizvēra ne acu, un likās, ka viņam nemaz nesalst. Tas nudien bija rūdīts zēns.

Renijs un Pilesku nekad negulēja vienlaikus. Viņi pēc kārtas stāvēja sardzē — ne tikai tāpēc, ka alā varēja ielavīties kalnu leopards. No Noslēpumainā kalna varēja atnākt tā iemītnieki. Neviens nezināja, ko var sagaidīt no tik dīvainiem ļaudīm.

Mafumu saritinājās uz cietās zemes blakus Džekam. Džeks viņam piedāvāja palīst zem segas, taču puišelim tas likās pārāk liels gods. Visiem par lielu uzjautrinājumu, viņš pat mēģināja Džeku apsegt.

"Viņš grib būt par tavu aukli," ķiķināja Maiks.

"Vai tu beigsi zoboties?" norūca nabaga Džeks. "Vai es vainīgs, ka Mafumu tā uzvedas? Viņš tik un tā darīs pēc sava prāta."

"Rīt mēs redzēsim Noslēpumaino kalnu," miegaini novilka Nora. "Man tā gribas to apskatīt. Interesanti. kāds tas izskatās."

"Interesanti, vai Mafumu nejaukais tēvocis parādīs ieeju kalnā," teica Maiks. "Kāda jēga blenzt uz kaut kādu noslēpumainu kalnu, ja mēs nezinām, kā tajā iekļūt?"

"Vai tu domā, ka tajā ir zāles un istabas, un ejas?" jautāja Pegija, kas, mēģinot sasildīties, spiedās riešāk pie Noras.

Mafumu satvēra Džeka segu un ciešāk ievīstīja /.ēnu, kas bija vecāks par viņu, taču šoreiz Džeks neturējās pretī. Zēns bija gandrīz aizmidzis. Tur nu viņš gulēja, aizvēris acis.

"Arlabunakti, Mafumu!" miegaini novilka Džeks.

"Sveiks, arlabunakti!" atsaucās Mafumu, priecīgs, ka var būt kopā ar jauno draugu.

"Rīt mēs redzēsim No… No… Noslēpumaino kalnu," nomurmināja Džeks un cieši aizmiga.

Rīt… Jā, rit!

NOSLĒPUMAINAIS KALNS

Nākamās dienas rīts bija miglains. Pār kalnu pāreju vēlās balti mākoņi, un tālumā neko nevarēja saskatīt. Bērni bija ārkārtīgi vīlušies.

Kamēr viņi neatlaidīgi kāpa pretī pārejai, kas savienoja abus kalnus, saule izlauzās cauri miglai, un tā drīz vien izgaisa pavisam.

"Vai nav pasakaini?" skatīdamies apkārt, iesaucās Maiks. Lejā bija palicis lielais kalns, kurā viņi kāpa, un, cik vien varēja saredzēt, jūdzēm tālu pletās paugurainā Āfrika. Virs viņiem slējās kalni un liesmoja debesis.

"Te ir daudz spilgtākas krāsas," nopiūkusi koši oranžu ziedu un sprauzdama to sev pie cepures, teica Pegija. "Mafumu! Dieva dēļ!"

Ieraudzījis, ka Pegija noplukuši ziedu, zēns aizdrāzās kā vēja plēsts un saplūca milzīgu pušķi oranžu ziedu, kurus tagad lepni viņai sniedza. Meitenīte iesmējās un paņēma puķes. Viņa nezināja, ko ar tām iesākt, taču, galu galā, viņas abas ar Noru piesprauda visus ziedus pie savām cepurēm.

"Tagad es sev liekos kā staigājošs dārzs," teica Nora. "Labāk Mafumu nebūtu tik augstsirdīgs."

"Drīz mēs sasniegsim vielu. 110 kurienes var redzēt Noslēpumaino kalnu," teica Renijs.

Pēc šiem vārdiem visi enerģiskāk devās uz priekšu. Trīs stundas viņi kāpa uz akmeņaino pāreju, pavadonis rādīja ceļu, atrazdams taciņu pat tur, kur tas likās neiespējami. Vietām kāpt bija grūti, 1111 Renijam ar Pilesku vajadzēja bērnus vilkt un bīdīt, lai dabūtu viņus augstāk vai palīdzētu tikt pāri lieliem akmeņiem. Vietām viņi gāja caur biezām neredzētu koku jaunaudzēm, kur sasaucās brīnišķīgi putni. Šī zeme bija nepazīstama un tāpēc tik ļoti satraucoša.

Beidzot viņi sasniedza pāreju. No šejienes pavērās kalnu grēdas otra puse. Tā nudien bija brīnišķīga vieta! No šī kalnu lodziņa viņi redzēja gan austrumus, gan rietumus — lejā jūdzēm tālu pletās paugurains līdzenums, kas pārgāja purpursārtos pakalnos; priekšā slējās augsta kalnu grēda, kuru no mazā pulciņa šķīra šaura ieleja.

Visi klusēja, pat pavadonis. Bērni domāja, ka tik brīnišķīgu ainavu viņi redz pirmo reizi. Pēkšņi nepacietīgi ierunājās Pols:

"Kur ir Noslēpumainais kalns? Kur tas ir? Saki tūliņ!"

Renijs uzrunāja pavadoni, kas pacēla šķēpu un rādīja ar to tālumā. Viņš kaut ko strupi noteica.

Reni js pagriezās pret bērniem, kas uzmanīgi klausījās, un tulkoja: "Vai redzat to mākoņu apņemto kalnu? Pagaidiet, lai tie mazliet izklīst, tad jūs ieraudzīsiet kalnu ar neparasti plakanu virsotni. Vēl jūs ievērosiet, ka tas izskatās iedzeltens. Šis vīrs stāsta, ka uz kalna augot reti sastopami dzelteni krūmi, kas noteiktā gada laikā kļūst spilgti sarkani."

Tas viss izklausījās dīvaini. Bērni cieši lūkojās uz pretējiem kalniem, bet redzēja tikai mākoņus. Pamazām tie sāka izklīst, kļuva aizvien caurspīdīgāki un beidzot pazuda pavisam. Un tad visi ieraudzīja dīvaino Noslēpumaino kalnu!

Tas izcēlās citu kalnu vidū ar dzelteno krāsu un neparasto virsotni. Tā bija gandrīz līdzena, gluži kā pusdienu galds. Pavadonis atkal pacēla šķēpu un, kaut ko murminot, rādīja ar to Renijam uz kalnu.

"Viņš esot dzirdējis — kalna ļaudis reizēm parādoties virsotnē un pielūdzot tur sauli," teica Renijs. "Es gan domāju, ka tik tālu cilvēkus saskatīt nevar. Taču ļoti iespējams, ka caur virsotni var iekļūt kalna iekšpusē."

"Vai nav dīvaini, ka cilvēki dzīvo pavisam nošķirti un izvēlas tik savādas mājas?" brīnījās Džeks.

"Tā bieži gadās," teica Pilesku. "Reizēm bieza meža vidū, nošķirtas cita no citas, dzīvo vairākas ciltis. Reizēm uz salām, reizēm pat tuksnešos. Taču kalns patiesi ir viena no dīvainākajām mājvietām."

"Pārējām ciltīm kalna ļaudis droši vien parādījušies medību laikā," teica Maiks.

"Tev laikam būs taisnība," atbildēja Renijs. "Nu, labi — Noslēpumainais kalns ir tur, bet mēs šeit. Kalns pie mums nenāks, tāpēc mums jāiet pie kalna. Vai iesim tālāk. Pilesku?"

Pavadonis, vaibstīdamies un vicinādams rokas, kaut ko ātri pateica Renijam.

"Viņš teica, ka tālāk neiešot," Renijs tulkoja. "Lai paliek! Viņš zvēr, ka nezinot, kā iekļūt kalna iekšpusē."

"Viņš nāks kopā ar mums līdz galam," stingri noteica Pilesku. "Varbūt, kad būsim nonākuši galā, viņš atcerēsies ceļu. Ja nenāks, nesaņems atalgojumu."

"Kur ir atalgojums?" jautāja Nora. "Tas taču nav mums līdzi!"

"Protams, nav." Renijs iesmējās.

"Tu to ieliki atpakaļ lidmašīnas kabīnē?" jautāja Džeks. "Kabīni tu aizslēdzi."

"Nē, pirms devāmies prom, es atalgojumu rūpīgi ietinu un noslēpu zem lielā koka pie ezeriņa," teica Renijs. "Es pateikšu mūsu pavadonim, kur tas ir, kad viņš būs ticis galā ar savu darbu, — ne mirkli agrāk!"

"Ļoti prātīgi," piekrita Pegija. Renijs pagriezās pret vīru un atkal viņam kaut ko teica. Tas strauji kratīja galvu. Renijs paraustīja plecus un lika mazajam pulciņam iet tālāk.

Viņi devās uz priekšu pa akmeņaino taciņu, atstādami pavadoni un Mafumu stāvam. Taču nepa- ļ'nja necik ilgs laiks, kad atskanēja vīra skaļie saucieni, un bērni redzēja, ka viņš lieliem soļiem mēģina viņus panākt. Viņam pakaļ tipināja Mafumu, smaidīdams no vienas auss līdz otrai.

Viņa tēvocis uzrunāja Reniju, bet Renijs tikai šūpoja galvu. Nebija grūti uzminēt, kas notiek, — vīrs prasīja atalgojumu, bet Renijs apņēmīgi liedzās, beidzot pavadonis piekrita iet tālāk, un Renijs apsolīja pateikt, kur atrodas atalgojums, līdzko viņi būs sasnieguši Noslēpumaino kalnu.

Labi vien bija, ka pavadonis nāca līdzi. Paši viņi nemūžam nebūtu atraduši taciņu, pa kuru šis vīrs viņus veda. Tā bija slepena taka, un mazo pulciņu no Noslēpumainā kalna nevarēja redzēt.

Renijam un Pilesku nebija ne jausmas par šo apslēpto taciņu. Viņi būtu veduši bērnus pāri ielejai, pāri muklājam, caur tik bieziem krūmiem, ka izlauzties tiem cauri būtu bijis gandrīz neiespējami.

Vīrs vairījās no krūmiem un veda pulciņu uz šauru upi, kas nebija platāka par krietnu strautu un strauji skrēja pretī kalnam. Upi gandrīz pilnīgi aizsedza krūmi un koki, kuru galotnes saskārās, veidojot lādu kā zaļu tuneli, kurā gurguļoja un burbuļoja ūdens.

"Kas par skaistu upi!" iesaucās Džeks, sajūsmā skatīdamies uz blāvi zaļo tuneli. "Kā mēs tiksim tālāk? Vai tā ir tik sekla, ka to var pārbrist?"

"Vietām varbūt, bet es neriskētu," teica Pilesku. "Ko tas puisis dara? Un Mafumu arī! Ticiet man, viņi taisa plostus!"

"Tas tik ir jauki!" iesaucās Pols un skriešus metās pie viņiem.

Mafumu atspēries stiepa tēvocim pilnus klēpjus materiāla, kas izskatījās pēc tumši sarkanām loksnēm. Zēns tās ņēma no purvainajām vietām. Oda šausmīgi.

"Tās ir lūksnes?" jautāja Pols.

"Nē, drīzāk piepes vai milzīgas suņusēnes," teica Pilesku. "Skaties, kā viņa tēvocis tās sien kopā ar ložņaugiem!"

Pēc divām stundām četri mazi plosti 110 šausmīgi smirdošā materiāla bija gatavi. Tie izskatījās diezgan dīvaini un oda vēl dīvaināk, taču uz ūdens turējās lieliski un šūpojās kā jocīgas pīles. Bērni bija sajūsmināti. Tas tik būs jautri — peldēt pa upi. kuru slēpj zaļas koku velves, tieši uz Noslēpumaino kalnu!

"Mūsu pavadonis stāsta, ka viņa cilts vienmēr izmantojot šos dīvainos plostus, lai ātrāk tiktu garām ielejai, no kuras viņi baidās kalna laužu dēļ," teica Renijs. "Upe aiztek līdz Noslēpumainā kalna pakājei, apmet ap to loku 1111 ietek tajā lielajā upē. Tā ieplūst nākamajā ielejā, kur ir labas medību vietas un kur medī Mafumu cilts. Plosti gan ilgi nesaglabājoties — tie pamazām izšķīstot —, bet līdz otrajai ielejai tomēr izturot."

Pilesku un Pols uzkāpa uz pirmā plosta. Tas bīstami sagrīļojās, bet noturējās virs ūdens. Plosts bija lik mazs, ka uz tā varēja saspiesties tikai divi cilvēki. Viņi pieķērās pie ložņaugu virves, kas saturēja plostu, un tas, šūpodamies kā pludiņš, devās lejup pa upi.

Nākamie brauca Renijs un Nora. Tad Maiks ar Pegiju un beidzot pavadonis, Džeks un, protams, Mafumu, kas bija apņēmies ne mirkli neatstāt Džeku vienu.

Tas bija dīvains un mazliet biedējošs brauciens. Virs galvas sakļāvās koki, tie bija tik biezi, ka nelaida cauri saules gaismu, un straujās upes ūdeņi izskatījās tumši. Visapkārt viss bija bļāvi zaļš.

"Tava seja izskatās zaļa!" Pegija sauca Maikam, kad viņi kopā brauca pa dīvaino tuneļupi.

"Tava arī!" teica Maiks. "Viss izskatās zaļš. Es jūtos tā, it kā būtu zem ūdens. Tāpēc, ka mēs neredzam dienasgaismu — tikai koku un ūdens zaļumu."

Tuvojoties ielejai, straume kļuva straujāka. Koki neatkāpās nevienā vietā — upe visā garumā bija ieslēgta tunelī. Plosti nudien bija lieliski, taču, tuvojoties ceļojuma beigām, tie sāka pamazām jukt ārā. To malas atdalījās, un ložņaugu virves kļuva vaļīgākas.

"Ei! Mēs drīz iekritīsim ūdenī!" iekliedzās Renijs. "Kad piestāsim krastā?"

Pavadonis kaut ko atkliedza. "Tas ir labi!" atsaucās Renijs. "Bērni, mēs esam gandrīz klāt!"

Jo tālāk viņi brauca, jo vairāk plosti šūpojās un lēnām griezās apkārt. Tas nudien bija ļoti neparasts ceļojums, taču bērniem patika katrs tā mirklis. Viņi skumji raudzījās, kā plosti pamazām irst, kļūdami aizvien mazāki un mazāki.

Pēkšņi upe ietecēja lielā, mierīgā ezerā. Otrā ezera galā tā atkal iztecēja, taču. atskanot pavadoņa skaļajam saucienam, visi saprata, ka ceļojums beidzies. Ezers bija viņu galapunkts. Ja viņi brauktu tālāk, tad apbrauktu apkārt kalnam un nokļūtu nākamajā ielejā.

Renija plosts griezdamies iepeldēja mierīgajā ezerā. Pieķēries pie tuvākā koka zariem, viņš izbrida bieziem krūmiem apaugušā krastā un izvilka Polu. Viņam sekoja pārējie, tikai Maiks ar Pegiju gandrīz aizpeldēja garām. Viņu plosts bija tieši upes vidū! Lai nu kā, viņiem izdevās apgriezt plostu un pievienoties pārējiem.

"Ja es laikus nenokāptu no plosta, tas būtu pazudis man zem kājām," teica milzis Renijs, zem kura svara plosts bija izjucis vairāk nekā pārējiem. Visi nolēca no plostiem un izkāpa ezera krastā. Stāvēt vajadzēja uz satrūdējušiem zariem un saknēm, jo koki un krūmi auga tik biezi, ka zemi nevarēja redzēt.

"Nu, tā. esam klāt," teica Pilesku. "Kur tad ir kalns? Mums jābūt tā pakājē."

Pavadonis sarauktu pieri ar grūtībām izspraucās cauri biezajiem krūmiem un nonāca pie augsta koka. Viņš uzkāpa tajā un ar rokas mājienu aicināja pārējos.

Pirmais kāpa Renijs, un citi viņam sekoja. Visi gribēja redzēt, ko vīrs rādīs. Pērtiķi, ieraudzījuši mazo pulciņu, kas kāpa augšup, ķeroties pie garajiem ložņaugiem, kuri nokarājās gluži kā slipras virves, spiegdami metās prom.

Pavadonis viņus uzveda gandrīz līdz koka galotnei. Tā pacēlās virs krūmājiem, un no tās pavisam tuvu varēja saskatīt Noslēpumaino kalnu!

PATĪKAMS PĀRSTEIGUMS

Tur pacēlās stāvais Noslēpumainais kalns. To klāja neparasti dzelteni krūmi, tāpēc no tālienes tas izskatījās dīvains. Krūmiem bija dzeltenas lapas un balti, vaskaini ziedi, virs kuriem lidinājās spilgti tauriņi un dažnedažādi kukaiņi.

Taču bērnu skatienus saistīja pats kalns. Tas bija tik stāvs, ka likās neieņemams. Tas slējās viņu acu priekšā tik milzīgs, ka izskatījās sniedzamies debesīs. Viņi bija pavisam tuvu kalnam, un Noru nobiedēja tā lielums.

Vīrs sarauca pieri un nomurmināja virkni dīvainu vārdu. Tālāk viņš noteikti nedomāja iet. Līdz šejienei viņu bija piespiedis nākt apsolītais atalgojums. Vīrs noslīdēja no koka un kaut ko ātri pateica Renijam.

Renijs izstāstīja, kur atrodas atalgojums. Vīrs palocīja galvu un atsedza smaidā baltos zobus. Viņš pasaucu Mafumu, un viņi pazuda krūmos.

"Ei, Mafumu! Pasaki "Uz redzēšanos!"," sauca Džeks, kurš patiesi noskuma, redzot jautro puišeli aizejam. Taču tēvocis stingri kā spīlēs saņēma Mafumu aiz auss, un zēnam neatlika nekas cits kā paklausīgi sekot.

"Varēja vismaz atvadīties," teica Pegija. "Viņš man ļoti patika. Es neiebilstu, ja viņš nāktu līdzi."

"Vai Mafumu tēvocis vismaz aptuveni pateica, kur varētu būt ieeja kalnā?" jautāja Maiks. Renijs pašūpoja galvu.

"Tikai minēja, ka mums vajadzēšot iziet cauri klintij," viņš atbildēja. "Nezinu, vai viņš pats saprata, ko saka. Viņš atkārtoja to, ko kādreiz esot dzirdējis."

"Cauri klintij!" Džeks iesaucās. "Kā pasakā par Alibabu un četrdesmit laupītājiem. Atceries? Laupītāji mitinājās alā. Un. kad laupītāju vadonis teica: "Sezam, atveries!" — klints atvērās, un laupītāji devās iekšā."

Pilesku un Renijs nezināja šo pasaku, tāpēc ar interesi klausījās.

"Jā, varbūt ieeju kalnā aizsedz pārvietojams klints gabals," Renijs teica. "Taču mēs nevaram iet apkārt milzīgajam kalnam un meklēt kustīgu akmeni! Pat tad, ja mēs to atradīsim, mēs nezināsim, kā tas jānobīda."

Mazais pulciņš sēdēja zem koka un ēda, viņi bija izsalkuši un noguruši. Ielejā bija karsts pat koku ēnā. Nepārtraukti skanēja putnu dziesmas, kukaiņu sanēšana un pērtiķu sasaukšanās. Saule tuvojās apvārsnim. un Pilesku nolēma, ka uz nakti jāiekārtojas tepat. Viņš uzmeta skatienu koka milzīgajiem zariem un nodomāja, ka sazarojumā, kas bija augstu virs zemes, varētu ieklāt segas. Tad bērni būtu drošībā.

"Negribu, ka šonakt bērni guļ zemē," viņš teica Renijam. "Es neiedrošinos iekurt uguni, lai aizbaidītu zvērus. Tā var pievērst kalna ļaužu uzmanību. Mēs taču negribam, ka mūs nakts vidū ielenc un sagūsta. Kā tu domā, vai koks viņus visus izturēs?"

Renijs paskatījās augšup. "Koks izturēs," viņš atbildēja, "bet ja nu viņi miegā nokrīt?"

"To var pavisam vienkārši novērst," Pilesku teica. "Mēs viņus varam piesiet ar vīteņaugiem."

Vīri sarunājās beroniešu valodā, un viņus saprata tikai Pols. Zēns klausījās ar neslēptu sajūsmu.

"Mēs gulēsim kokā!" viņš teica pārējiem, kurus šī ziņa pārsteidza. "Mēs šonakt neiedrošināmies iededzināt ugunskuru."

"Cik interesanti!" iesaucās Maiks. "Nezinu nevienu, kurš tik īsā laikā būtu piedzīvojis tik daudz dēku!"

Kamēr vēl nebija satumsis, Pilesku lika bērniem rāpties kokā. Pusceļā uz galotni koks plaši sazarojās, zari slējās gandrīz stāvus, veidojot nelīdzenu laukumiņu. Pilesku sabāza starp zariem ložņaugus, sīkus zariņus un milzīgas lapas, kuras viņš noplūca no cita koka. Tad viņš izklāja segas un lika bērniem iekārtoties.

Bērni izstiepās uz segām un priecājās, ka pavadīs nakti kokā. Daži pērtiķi blakuskokā vēroja notiekošo un, ieraudzījuši, ka tur iekārtojas bērni, sacēla neciešamu troksni.

"Viņi jūs uzskata par brālēniem un māsīcām no tālām zemēm," plati smaidot, teica Pilesku. "Un viņi nav tālu no patiesības, bet tagad guliet mierīgi, kamēr es jūs apsegšu un cieši piesiešu pie zariem."

"Ak. Pilesku! Mums jau tā ir karsti, un tu vēl gribi mūs apsegt!" grūzdams nost segu, iesaucās Pols.

"Agri no rīta būs ļoti vēss," Pilesku teica. "Labi, tagad varat segas noņemt, bet vēlāk apsedzieties."

Pilesku un Renijs rūpīgi piesēja bērnus pie koka. Nu viņi bija drošībā! Abi vīri nošļūca zemē. Pērtiķi aizdrāzās prom. Bērni, miega mākti, vēl mazliet papļāpāja, tad aizmiga, tikai Pegija, cik spēka, turējās pretī snaudienam, lai izbaudītu nepazīstamas sajūtas, pavadot nakti kokā.

Taču pamazām arī viņas plakstiņi pielija ar smagumu. Meitene gan klausījās milzīgo varžu neparasti skaļos kurkstienus tuvējā purvā un kāda putna savādos kliedzienus — likās, tas nemitīgi atkārto: "Dari, dari tā! Dari, dari tā!" — bet drīz vien gulēja tikpat cieši kā pārējie.

Renijs un Pilesku, kā parasti, pēc kārtas stājās sardzē. Abi sēdēja zem lielā koka, viens vienā koka pusē, otrs — otrā. Pirmais nomodā palika Renijs, tad Pilesku.

Pilesku nemaz nenāca miegs. Viņš sēdēja ar ieroci rokā un uzmanīja ik kustību, ik skaņu, kas varētu nozīmēt ienaidnieku tuvošanos. Arī viņš dzirdēja varžu balsis un putna saucienus: "Dari, dari tā! Dari, dari tā!" Tālumā skanēja ziloņu taurēšana, meža kaķa, varbūt leoparda l ēkšana, koku zaros šalca vējš.

Pēkšņi uz rīta pusi viņš izdzirdēja un ieraudzīja kaut ko tādu, kas nevarēja būt ne putns, ne zvērs. Kāds lēni un piesardzīgi zagās caur krūmiem. Pilesku sastinga un cieši satvēra ieroci. Vai tas būtu kāds no Noslēpumainā kalna iemītniekiem?

Šis "kāds" nāca tuvāk. Pilesku izstiepa roku un piesardzīgi papurināja Reniju. Renijs acumirklī pamodās.

"Dīvaini," čukstēja Pilesku. "Es redzu tikai kustīgu ēnu. Kā tu domā, vai tas ir kalna ļaužu izlūks?"

Renijs rītausmas bālajā gaismā pētoši lūkojās uz krūmiem. Arī viņš redzēja kaut ko kustīgu.

"Es noslēpšos aiz tā krūma un, lai arī kas tur nāktu, metīšos virsū," čukstēja Renijs. "No šīs koka puses mani nemanīs."

Milzis Renijs klusi kā kaķis aizslīdēja aiz tuvākā krūma. No turienes viņš aizrāpoja līdz nākamajam krūmam un gaidīja, kad "kāds" ies garām.

Viņš metās tam virsū — atskanēja asinis stindzinošs kliedziens, un spalga balss sauca: "Jaka, longa, jaka, longa!"

Renijs pacēla to, ko bija noķēris, un aiznesa Pilesku. Tas bija kaut kas ļoti mazs — kaut kas tāds, ko abi vīri ļoti labi pazina. Abi pārsteigumā iesaucās:

"Mafumu!"

Jā, tas bija Mafumu. Nabaga Mafumu bija līdis gar krūmiem, meklēdams draugus, no kuriem bija šķīries iepriekšējā dienā.

"Mafumu! Kas noticis?" jautāja Renijs. Un zēns viņam visu izstāstīja.

"Es aizgāju tālu atpakaļ kopā ar tēvoci, bet viņš bija pret mani nejauks un teica, ka atdošot pirmajam krokodilam upē. Tāpēc es aizbēgu no viņa, lai atgrieztos pie jaunajiem draugiem. Man kājā iedūrās liels ērkšķis. Redzat? Es nevarēju paiet, varēju tikai rāpot."

Nabaga puisēns bija tā noguris, un viņam tā sāpēja, ka acis sariesās asaras. Pamazām tuvojās rītausma, milzis Renijs paņēma nabaga puisēnu uz rokām, bet Pilesku izrāva tam no kājas milzīgu ērkšķi. Viņš pabaroja un padzirdīja zēnu un teica, lai tas tagad guļot.

Taču, lai cik ērti bija Renija rokās, Mafumu nevēlējās tur palikt ne par kādiem pasaules dārgumiem. Viņam bija jātiek pie jaunajiem draugiem, galvenais, pie Džeka!

Tā nu Mafumu uzrāpās kokā un drīz vien ērti iekārtojās blakus Džekam, kurš pat nepamodās, kad zēns viņam uzgūlās gandrīz virsū.

"Mafumu var mums noderēt," Pilesku teica Renijam. "Viņš prot apkārtējo cilšu valodu, zina. kur atrast augļus un dzeramo ūdeni, un var būt par pavadoni."

Kas tie bija par sajūsmas kliedzieniem, kas rīta pusē atskanēja no augšas, kad -bērni pamodušies ieraudzīja Mafumu!

"Mafumu!"

"Kā tu te nokļuvi, Mafumu?"

"Mafumu, kāp nost! Es nevaru pakustēties!"

"Mafumu, kas tev ar kāju?"

Mafumu sēdēja Džekam uz kājām un, grozīdams galvu, laimīgi smaidīja.

"Mans atpakaļ," viņš teica, lepns, ka spēj izteikties angliski. "Mans atpakaļ." Un atsāka parasto buldurēšanu:

"Sveiki, arlabunakti, aizveries, kas ir?"

Visi smējās. Džeks viņam draudzīgi papliķēja pa muguru. "Tu gan esi muļķis, tomēr ļoti jauks muļķis." viņš teica. "Mēs ļoti priecājamies tevi atkal redzēt. Es nebrīnītos, ja tu mums lieti noderētu."

Un, kā mēs drīz uzzināsim, Džekam bi ja taisnība.

BRĪNIŠĶĪGAIS ŪDENSKRITUMS

Mazais pulciņš ēda brokastis un apspriedās, ko tagad vajadzētu darīt. Kā atrast ceļu uz Noslēpumainā kalna dzīlēm?

"Esmu pārliecināts, ka Mafumu tēvocis kaut ko zināja," teica Renijs. "Kaut kur jābūt slepenai ieejai, tikai tā jāatrod…"

"Renij! Es zinu, kas jādara!" strauji iesaucās Maiks. "Vai mēs nevaram noslēpties un gaidīt, līdz parādās Noslēpumainā kalna ļaudis? Tad mēs viņiem sekotu un redzētu, kā viņi iekļūst kalnā."

"Labi, ja vien mēs viņus redzam, bet viņi mūs ne," teica Renijs. "Vajadzētu izpētīt apkārtni. Ir pilnīgi skaidrs, ka neviens nevar iekļūt kalnā no šīs puses — te ir ļoti stāvs. Diez vai te uzkāptu pat kaza!"

"Tad izpētīsim otru pusi," teica Maiks. "Pasteidzieties ar brokastīm, meitenes! Man zeme deg zem kājām."

"Ceru, jūs saprotat, ka mums jābūt ļoti piesardzīgiem," Pilesku brīdināja. "Ļoti iespējams, ka Noslēpumainā kalna ļaudis jau zina, ka mēs te esam, un gaida izdevīgu mirkli, lai mūs sagūstītu."

"Ai-i-i!" novilka Nora, kurai tas nemaz nepatika. "Es turēšos cieši blakus tev un Renijam, Pilesku"

"Ceru, ka tu tā darīsi," paņemdams meitenīti aiz rokas, teica Pilesku. "Būtu es zinājis, kas mūs sagaida, nemūžam nepiekristu šai neprātīgajai dēkai, bet tagad atgriezties jau ir par vēlu."

"Tā jau es domāju!" sašutis iekliedzās Maiks. "Kāpēc, Pilesku? Viss ir kārtībā, labāk nemaz nevar būt! Mēs uzzinājām, kur ir vecāki, un kuru katru brīdi viņus atbrīvosim. Mums ir ieroči!"

"Jā, bet vispirms jūsu vecāki jāatrod," teica Pilesku. "Un jāizdomā, kā viņiem piekļūt."

"Nu, tad sāksim," atteica Maiks. "Nāciet! Drīz būs pārāk karsts, lai kaut ko darītu. Man jau tagad visas drēbes pielipušas pie miesas."

Tika sakravātas mantas. Vairākumu nesa Renijs un Pilesku, taču arī bērniem vajadzēja paņemt kādu mazumiņu. Mafumu, kā parasti, savu nastu nesa uz galvas. Viņi piesardzīgi devās ceļā, turoties pēc iespējas tuvāk savādā kalna pakājei un slēpjoties aiz katra aizsega.

Iet bija grūti. Mafumu palīdzība bija ļoti noderīga, likās, ka viņš uzreiz atrod ērtākās takas. Zēns gāja pirmais, aiz viņa soļoja Renijs, un Pilesku ar ieroci rokā noslēdza gājienu. Viņš negribēja riskēt.

Kad mazais pulciņš devās apkārt kalnam, viņu ausis sasniedza savāda skaņa.

"Kas tas ir?" uztraukusies sauca Nora. Viņi apstājās un klausījās. Mafumu, nesaprazdams, kāpēc gājiens apstājies, māja ar roku.

"Liels troksnis, Mafumu. Liels troksnis." teica Džeks un, lai pievērstu zēna uzmanību, pacēla roku. Zēns iesmējās.

"Liels ūdens," viņš teica. "Liels ūdens." Viņš ļoti lepojās, ka var atbildēt uz Džeka jautājumu tā valodā. Viņš kā sūklis uzsūca visu jauno un pusstundas laikā spēja apgūt divdesmit un vairāk jaunu vārdu.

"Liels ūdens?" apmulsis jautāja Džeks. "Jūra?"

"Nē. Es zinu, kas tas ir. Ūdenskritums!" teica Maiks. "Kuš! Izklausās pēc pērkona, bet tas ir ūdenskritums, kas netālu gāžas no kalna. Nāciet! Varu derēt, ka man ir taisnība."

Mazais pulciņš, sekojot jaunajam pavadonim, pielika soli. Troksnis pieauga. Tas tiešām atgādināja pērkonu, tikai šī skaņa bija daudz muzikālāka. Troksnis vairākkārtīgi atbalsojās ielejā un šad un tad dīvaini atsaucās bērniem galvā. Lai to aizdzītu, viņi sparīgi purināja galvu. Tas tik bija jocīgi!

Un pēkšņi viņi ieraudzīja ūdenskritumu! Tas bija lielisks! Ūdenskritums ar apdullinošu troksni gāzās lejā 110 stāvās kalna nogāzes. Šaltis cirtās augstu gaisā un kā migla karājās virs ūdenskrituma. Reizi pa reizei līdz vietai, kur bērni godbijīgi un klusi stāvēja brīnišķīgā ūdenskrituma priekšā, atplūda vēsums.

"Ak Dievs!" sajūsmināta un priecīga sauca Pegija. "Nav brīnums, ka tas saceļ tādu troksni! Tas ir brīnišķīgs ūdenskritums. Tas iztek no kalna."

"Tā ir," teica Maiks, viņa skatiens satumsa un vērās augšup. "Jābūt pazemes upei, kas plūst caur kalnu un iztek tajā stāvajā vietā. Nudien! Kā mēs tiksim garām?"

Tas bija ļoti grūti. Viņiem vajadzēja nogriezties no takas. Ūdenskritums pārvērtās bangojošā, straujā upē, kas gārdzot un kūleņojot gāzās ielejā un ieplūda apslēptajā upē, pa kuru viņi ne tik sen bija peldējuši ar plostiem.

Mafumu ūdenskritums nevarēja aizbiedēt! Viņš devās gar bangojošo ūdeni un nonāca pie kādas seklas vietas, kurai pāri stiepās lieli laukakmeņi.

"Ātrāk, ātrāk!" viņš teica, rādīdams uz akmeņiem. "Mēs ejam tur. Ātrāk!"

"Esmu pārliecināts, ka tur mēs varētu tikt pāri," teica Renijs. "Šie akmeņi izskatās pēc pakāpieniem. Es pārnesīšu Noru un tad Pegiju, bet tu, Pilesku, ņem Polu. Zēni paši liks pāri."

"Es arī varu pats," neapmierināti teica mazais princis. "Vai tad es neesmu zēns?"

"Tu neesi tik liels," ar smaidu atteica Pilesku, satvēra dusmīgo zēnu un stingri uzcēla uz pleca. Pols pietvīka aiz niknuma, taču, baidīdamies nogrūst Pilesku ūdenī, neuzdrošinājās turēties pretī. Un patiesi, Pilesku vienreiz zaudēja pamatu zem kājām un gandrīz nokrita. Viņš paguva laikā atgūt līdzsvaru nu smagi apsēdās uz liela akmens. Pols gandrīz novēlās viņam 110 pleca.

Meitenes tika pārnestas pāri bez piedzīvojumiem. Kā jau Renijs teica, akmeņi atgādināja pakāpienus, kaut gan tie bija ļoti tālu cits no cita. Par laimi, ūdens starp tiem bija tikai līdz viduklim, un vajadzības gadījumā to varētu mierīgi pārbrist. Mafumu kā kaza lēca no akmens uz akmeni.

Nu viņi bija ūdenskrituma otrā pusē. Tā saceltais troksnis joprojām bija pērkondimdošs, taču bērniem patika.

"Putas kā no ziepēm," vērodama ūdens vērpetes, teica Nora.

Saule bija tik augstu, ka tālāk iet kļuva nepanesami. Pat Mafumu bija karsti, un viņš gribēja atpūsties. Kāja viņam bija rūpīgi apsieta un sāpēja pavisam maz. Visi saļima milzīga koka paēnā, līdz kurienei reizi pa reizei atplūda ūdenskrituma smalkās ūdens šaltis.

"Vajadzētu ieēst," teica Renijs, taču viņam ļoti negribējās neko darīt.

"Man ir tik karsti un tik ļoti gribas ēst, ka es būtu ar mieru apēst skudras olu!" teica Džeks.

"To tev neviens nav piedāvājis," atcirta Pegija. "Es gribu tikai iedzert kaut ko saldu."

Mafumu uz mirkli nozuda. Pēc brīža viņš atgriezās, salīcis zem dīvainu augļu nastas. Tie izskatījās ne īsti pēc riekstiem, ne īsti pēc granātāboliem.

Zēns nošķēla viena augļa virsu un parādīja Pegijai, kā no tā jādzer.

"Vai šī dīvainā augļa sulu var dzert?" šaubīdamās jautāja Pegija.

Renijs pamāja. "Mafumu zina, kas ir labs," viņš teica. "Pagaršo. Ja sula ir garda, es arī dzeršu."

Pegija mazliet pagāza dīvaino zaļo augli. Tajā bija bieza, tumīga sula, kas pilēja kā sīrups. Sākumā tā garša bija rūgta kā citronam, bet mazā meitenīte kāri sūca un viņai mutē un rīklē plūda patīkams vēsums.

"Man ir tāda sajūta, it kā es būtu apēdusi saldējumu, tikai nepavisam ne saldu. Iedzeriet jūs arī!"

Drīz vien visi sūca dīvaino sulu. Sākumā nevienam nepatika tās rūgtā garša, toties visiem ļoti patika lieliskais vēsums, ko tā deva.

Un drīz visi cieši gulēja. Visi, izņemot Reniju, kas stāvēja sardzē. Tādā karstumā bija ļoti grūti noturēt acis vaļā. Apkārt virmoja karstums, gaiss vibrēja un trīsuļoja. Ja 110 tuvējā ūdenskrituma ne- plūstu vēsums, svelme būtu neizturama.

Klusēja pat pērtiķi, bet, kad tie kokā sakustējās un sāka spiegt, Renijs uzmodināja mazo pulciņu. Nepanesamais dienas karstums bija galā. Ja viņi gribēja apskatīt apkārtni, vajadzēja nekavējoties doties tālāk.

Un drīz visus sagaidīja liels pārsteigums — apgājuši ap dzeltenā kalna klinšaino stūri, viņi izdzirdēja balsis! Viņi acumirklī apstājās kā zemē iemieti un (ikko iedrošinājās elpot. Balsis! Vai tie ir vietējie iedzīvotāji… vai arī kalna ļaudis?

Balsis bija zemas un spalgas. Kā neliešiem, nodomāja Džeks. Renijs ar rokas mājienu sūtīja Mafumu uz priekšu. Viņš zināja, ka zēns prot kustēties klusi kā ēna. Mafumu nometās uz vēdera un kā čūska locījās uz priekšu. Tas tik bija skats! Pārējie bērni nesaprata, kā viņš tik ātri tiek uz priekšu.

Visi bez trokšņa aizslīdēja aiz krūmiem un tupēja klusi kā pelītes. Mafumu aizlocījās līdz biezam krūmam. To klāja ērkšķi, taču zēns, likās, nemaz nemanīja skrāpējumus. Viņš piesardzīgi pašķīra krūma zarus un paskatījās tiem cauri.

Kad Mafumu pavērās atpakaļ, viņa sejā atspoguļojās satraukums, un viņš māja Renijam ar roku. Bērni uzjautrinājās, vērojot, cik centīgi milzīgais Renijs lokās uz priekšu, atdarinādams Mafumu. Milzīgajam beronietim veicās ļoti labi. Drīz viņš jau bija blakus zēnam un vērīgi skatījās caur ērkšķaino krūmu.

Viņi abi tā palika labu brīdi. Pārējie, klausīdamies svešinieku spalgajās balsīs un gribēdami uzzināt, ko redz Renijs ar Mafumu, nepacietīgi gaidīja,

Pēkšņi atskanēja griezīga skaņa, čīkstoņa un dārdoņa, un balsis apklusa. Dīvainā skaņa atkārtojās, tā bi ja tik griezīga, ka visi sakoda zobus. Tā atbalsojās kā pērkons — un iestājās klusums. Varēja saklausīt tikai putnu spalgos kliedzienus, tūkstošiem kukaiņu nemitīgo sanēšanu un pērtiķu muļķīgo vāvuļošanu, bet no tālienes atplūda ūdenskrituma dārdoņa.

Renijs un Mafumu atrāpoja atpakaļ, viņu sejās atspoguļojās satraukums. Viņi pasauca pārējos un steidzās noslēpties drošā attālumā. Un lielās klints ēnā Renijs izstāstīja, ko viņi abi ar Mafumu bija redzējuši.

IEEJA NOSLĒPUMAINAJĀ KALNĀ

"Nevilcinies, Renij. Stāsti visu!" mudināja Džeks.

"Mēs redzējām dažus Noslēpumainā kalna cilvēkus," atbildēja Renijs. "Viņi nudien izskatās savādi. Tieši tādi, kā aprakstīja Mafumu tēvocis — viņiem ir ugunīgi sarkani mati un bārdas un dīvaini dzeltena āda. Neredzēju gan, vai viņiem ir zaļas acis. Mugurā viņiem bija plandoši tērpi visādās krāsās un galvā turbāni, kas atsedza rudos matus."

"Ei nu?" Maikam acis uztraukti mirdzēja. "Turpini. Kas notika tālāk?"

"Kaut kas neiedomājams," Renijs atbildēja. "Jūs neticēsiet. Nu, labi, izstāstīšu. Tā nu mēs tur gulējām, vērodami šos ļautiņus, kas sarunājās neparasti spalgās balsīs, un tad pamanījām, ka viņi stāv blakus dīvainai klintij."

"Kādai klintij?" jautāja Pilesku.

"Milzīgai," atbildēja Renijs. "Un dīvaina tā ir tāpēc, ka pie zemes ir daudz šaurāka nekā augšā. Likās, ka tā teju gāzīsies. Te viens no kalna cilvēkiem pienāca pie klints un no visa spēka atspiedās pret to."

"Viņš taču nevarēja pakustināt milzīgo klinti!" iesaucās Maiks.

"Es ari tā domāju," teica Renijs. "Taču šī klints ir 110 tām neparastajām svārstīgajām klintīm, kuras ar vienu pieskārienu var apgriezt otrādi, lai cik lielas tās būtu. Tādas pasaulē ir tikai dažas, un šī ir viena no tām."

"Un kas notika, kad klints apgriezās?" jautāja Pilesku.

"Tā ne vien apgriezās, tā noslīdēja uz vienu pusi." atbildēja Renijs. "Gluži kā pasakā par Alibabu, kuru tu man stāstīji! Un mēs ieraudzījām lielas durvis ar spožiem rokturiem, kas saulē mirdzēja."

Visi klusēdami skatījās uz Reniju. Viņi bija tā uztraukušies, ka nevarēja parunāt. Tad redz, kur atrodas ieeja kalnā! Viņi tai bija uzdūrušies pavisam nejauši.

"Turpini," beidzot nočukstēja Pegija.

"Es nesaskatīju, kā vērās lielās durvis," teica Renijs. "Izskatījās, ka tās ļoti klusi slīd uz vienu pusi, bet, no kuras puses tās atver — no iekšpuses vai ārpuses —, to es nudien nezinu. Tad klints atslīdēja atpakaļ un ar mežonīgu dārdoņu un čīkstoņu, kuru jūs dzirdējāt, pagriezās sākotnējā stāvoklī."

"Un cilvēki iegāja kalnā?" jautāja Maiks.

"Jā," atbildēja Renijs. "Pēc tam mēs viņus vairs neredzējām."

Kādu mirkli visi sēdēja klusēdami un domāja par dīvaino ieeju Noslēpumainajā kalnā. Tad redz.

ko domāja Mafumu tēvocis, teikdams, ka kalnā var iekļūt, izejot cauri klintij!"

"Ko tagad darīsim?" Džeks jautāja. "Mēs zinām, kur ir ieeja, bet kā lai atver tās milzīgās, apkaltās durvis? Renij. vai mēs varētu šovakar mēģināt iekļūt kalnā?"

"Vajadzētu gan," atbildēja Renijs. "Es pats mēģināšu. Redzēs, kas notiks. Jūs paslēpieties tuvumā un skatieties. Man līdzi būs ierocis, varat neuztraukties."

Bērni nespēja vien sagaidīt nakts iestāšanos. Viņi atrada labas paslēptuves, bet Džekam un Mafumu veicās vislabāk. Viņi paslēpās lielā kokā netālu no kalna ieejas. Atrada to, protams, Mafumu, un viņš palīdzēja arī Džekam tikt augšā. Pārējie paslēpās vai nu aiz biezā krūmāja, vai tieši krūmos.

Kad spoži iedegās zvaigznes un pie debesīm uzlēca mēnessirpis, Renijs sāka līst uz dīvaino klinti, kas naktī meta milzīgu ēnu. Visi skatījās, elpu aizturējuši, un cerēja, ka Renijam nekas nenotiks.

Milzis Renijs klusi pienāca pie klints. Viņš domāja, ka precīzi zina vietu, kur jāspiež. Renijs bija redzējis, kur to dara viens no kalna cilvēkiem. Taču naktī īsto vietu nebija viegli atrast.

Renijs stūma un grūda. Viņš atspiedās pret klinti un no visa spēka grūda. Nekas nenotika. Renijs atvilka elpu un, prātodams, kur varētu būt istā vieta, susināja mitro pieri.

Viņš mēģināja vēlreiz un vēlreiz un jau gribēja mest mieru, kad pēkšņi kaut kas notika. Pavisam nejauši viņš bija piespiedis īstajā vietā! Milzīgā klints čīkstēdama lēnām apgriezās un aizslīdēja. Troksnis bija briesmīgs. Renijs, baidīdamies, ka tūlīt izskries simt kalna iemītnieku, atlēca ēnā.

Apkaltās durvis mēnessgaismā laistījās. Taču tās neatvērās. Tur nu tās bija, lielas un stipras, savādas un klusas, un aizsprostoja ceļu. Neviens nenāca. Neviens nesauca, lai noskaidrotu, kas nobīdījis klinti. Bija dzirdamas tikai nakts skaņas un attālā ūdenskrituma dārdoņa.

Visi, uztraukumā drebot, gaidīja. Džeks aiz uztraukuma un gaidām trīcēja tik stipri, ka gandrīz nokrita no koka. Taču nekas nenotika. Klints palika savā vietā, un aiz tās spīdēja durvis.

"Renij! Varbūt kalna ļaudis nav dzirdējuši troksni?" čukstēja Pilesku. "Mēģini atvērt durvis!"

Renijs piķa melnās tumsas aizsegā līda uz priekšu. Pāris reižu ieroci, kuru viņš turēja rokā, apspīdēja mēness. Renijs riskēja ar savu galvu!

Pārējie no paslēptuvēm viņu vēroja. Renijs aiz- rāpoja līdz pašām durvīm. Aptaustīja tās. Viegli pagrūda. Mēģināja pavilkt uz vienu pusi. Izmēģināja visas kniedes un rokturus, lai pārliecinātos, vai ar kādu no tiem nevar durvis atvērt. Taču, lai ko viņš darītu, durvis palika ciet.

"Iesim un paskatīsimies!" Maiks čukstēja Pilesku. Zēns vairs nevarēja nociesties. Arī Pilesku ļoti gribējās nokļūt pie kalna durvīm. Viņš, Maiks un Pols un abas meitenes ēnas aizsegā pielīda tuvāk.

Ari Džeks gribēja tikt pie durvīm un sāka piesardzīgi rāpties lejā no koka, taču sapinās lielā vīteņaugā. Mafumu mēģināja viņu atbrīvot, bet, jo vairāk viņš centās, jo vairāk nabaga Džeks sapinās.

Un šajā brīdī, kad Džeks 110 vīteņauga jau bija gandrīz atbrīvojies, atkal atskanēja griezīgā čīkstoņa, milzīgā klintš aizslīdēja priekšā lielajām durvīm un lēnām atgriezās savā vietā.

Aiz tās, iespiesti staq? klinti un durvīm, palika visi, izņemot Mafumu un Džeku! Meitenes, Maiks, Pols. Renijs un Pilesku atradās šaurajā telpā starp klinti un durvīm.

Kad klints sāka slīdēt atpakaļ, Renijs to mēģināja apturēt, taču apstādināt drausmīgi smago klinti nebija iespējams. Un neviens nevarēja aizbēgt, — lai izslīdētu 110 lamatām, neatlika laika.

Džeks un Mafumu milzīgās izbailēs skatījās uz klinti. Džeks, gandrīz lauzdams potīti, nolēca no koka un pieskrēja pie kalna.

"Jums tiekas nekaiš? Jums nekas nekaiš?" viņš sauca.

Taču atbildes nebija. Pārvietojamā klints apslāpēja troksni. Džeks sita, mēģināja grūst, kā bija redzējis darām Reni ju. Mafumu viņam palīdzēja. Taču zēns nevarēja atrast apslēpto svārsta vietu. Klints pat nesakustējās. Mēnessgaismā tā izskatījās gigantiska un mēmi slējās pār zēniem, kas kliedza un dauzīja to ar dūrēm.

Pēkšņi lielās durvis aiz klints attaisījās vaļā! Džeks ar Mafumu to dzirdēja un apklusuši klausījās. Kas tur notiek?

Tiešām, kas? Kad durvis atslīdēja vaļā, mazā pulciņa izbrīnītajiem skatieniem pavērās liela ala, kas atgādināja zāli un ko apgaismoja lampas. Lejup veda platas kāpnes, un pa tām augšā nāca Noslēpumainā kalna ļaudis, ģērbušies savos plandošajos tērpos. Viņi nesa savādus dzeltenus zižļus, kas no augšas līdz apakšai spoži laistījās.

Kalna ļaužu vadonis bija ļoti garš vīrs ar spilgti sarkanu bārdu un spožām acīm. Viņš uzrunāja Reniju valodā, kas ļoti atgādināja Mafumu dzimto valodu. Renijs to mazliet saprata.

"Viņš grib, lai mēs viņam sekotu," Renijs teica Pilesku. "Tev ir šaujamais, Pilesku?"

"Jā," lielais beronietis atbildēja. "Taču no tā nav nekādas jēgas, Renij. Viņu ir pārāk daudz. Mēģini tik izvilkt ieroci, un tu redzēsi, kas notiks. Mēs esam pamatīgā ķezā. Drošībā ir tikai Džeks un Mafumu."

Sekoja dīvains gājiens uz kalna dzīlēm. Ceļu apgaismoja lielas, akmenī kaltas lampas, tās apspīdēja milzīgus pakāpienus, stipras sienas un augstus akmens griestus.

"Šis kalns ir pilns ar alām, kuras viņi pārveidojuši par zālēm un istabām," Renijs klusi teica Pilesku. "Vai nav apbrīnojami? Skaties, cik lieliski sienu gleznojumi! Neparasti, taču ļoti skaisti."

Bērni izbrīnā vēroja krāsainos attēlus uz alu akmens sienām. Lampas bija piekārtas ļoti prasmīgi un apgaismoja attēlus tā, ka zvēri izskatījās kā dzīvi. Noslēpumainais kalns nudien bija brīnišķīga vieta!

Beidzot ilgais gājiens caur kalnu tuvojās beigām. Mazo pulciņu atveda uz savādu telpu, kuras akmens griesti bija tik augsti, ka lampas nespēja tos apgaismot. Sienās bija iestrādāti spīdīgi akmeņi, un lampu gaismā tie mirgoja kā zvaigznes.

Vienā istabas galā bija nelīdzens paaugstinājums. Uz tā slējās kaudze brīnišķīgu, prasmīgi austu segu ar pasakainiem ornamentiem visās iespējamās krāsās. Bērni, pagalam noguruši, apsēdās uz segām.

Uz akmens galda stāvēja krūkas ar ledus aukstu ūdeni. Visi aizgūtnēm dzēra. Uz lēzena šķīvja blakus krūkām bija plāceņi. Maiks vienu pagaršoja. Tas bija salds un sauss, pēc garšas ļoti patīkams. Visi ēda un minēja, kas varētu sekot.

Savādās istabas durvis bija gatavotas no stipra koka un 110 otras puses aizbultētas. Neatlika nekas cits, kā gaidīt. Kalna ļaudis bija atstājuši viņus pavisam vienus sava neparastā mājokļa vidū.

"Nekaitētu atvilkt elpu," teica Renijs un apsedza bērnus ar segām. "Nezinu, ko lai novēl Džekam. Es priecājos, ka viņš nav kopā ar mums, un tomēr gribētu, lai mēs būtu kopā."

"Varbūt Džeks un Mafumu izdomās, kā mūs varētu atbrīvot?" cerību pilnā balsī teica Pegija.

Renijs īsi iesmējās. "Uz to neceri, Pegij! Ja viņš mēģinās iekļūt kalnā caur klinti un lielajām, apkaltajām durvīm, viņš kļūs par gūstekni."

"Vai mēs redzēsim māmiņu un tēti?" Nora pēkšņi iejautājās. "Arī viņi droši vien ir šajā kalnā."

"Jā, ļoti iespējams," domīgi novilka Pilesku.

"Renij, es stāvēšu sardzē nakts pirmajā pusē. Tu kopā ar pārējiem ej gulēt."

Kaut gan todien bērni bija pārdzīvojuši milzīgu uztraukumu, drīz vien viņi, cieši aizmiguši, gulēja uz siltajām segām. Renijs sākumā nevarēja aizmigt, taču beidzot ari viņš iesnaudās — pussēdus, ja gadījumā Pilesku steidzami vajadzēs viņa palīdzību.

Taču nakts pagāja mierīgi, un neviens viņus netraucēja kamerai līdzīgajā istabā. Lampa visu laiku dega un nespodri apgaismoja neparasto telpu ar augstajiem griestiem. Tā dega līdz pašam rītam un arī tad netika izdzēsta — ne dienas, ne saules gaisma neielauzās Noslēpumainā kalna dzīlēs.

MAFUMU IZDARA ATKLĀJUMU

Džeks aiz uztraukuma un izmisuma nezināja, kur likties. Malumu neatgāja 110 viņa ne soli. Viņš neteica ne vārda, tikai ar lielajām, melnajām acīm sekoja katrai Džeka kustībai. Abi zēni atkal un atkal dauzīja ar dūrēm lielo klinti, kas sedza Noslēpumainā kalna ieeju. Viņi dzirdēja, ka durvis aiz klints atslīd atpakaļ, — un iestājās pilnīgs klusums.

"Ejam," Mafumu beidzot teica un paņēma Džeku aiz rokas. Viņš aizveda zēnu uz vietu, kur viņi bija atstājuši mantas, un tur abi apsēdās.

"Ko lai dara?" iespiedis galvu rokās, Džeks pārtrauca klusumu. "Es nespēju izturēt domu, ka visi ir sagūstīti un mēs viņiem nevaram palīdzēt."

Mafumu nesaprata. Viņš skatījās uz Džeku un kaut ko murmināja savā valodā. Tad viņš uztaisīja no mantām guļvietu un nogāza Džeku uz tās.

"Mēs tagad guļ. Es zinās drīz izeja," mēness gaismā zibinādams baltos zobus, teica puišelis. Bija jāgaida līdz rītam.

Beidzot Džeks aizmiga. Tikko Mafumu redzēja, ka zēns aizvēris acis, un izdzirdēja vienmērīgu elpošanu, viņš aizlavījās prom. Mafumu izslējās spožajā mēnesnīcā un skatījās uz milzīgo klinti. Kā lai iekļūst tur iekšā?

Mafumu bija nepilni desmit gadi. bet viņš jau bija savas cilts attapīgākais zēns. Viņš bija nerātns, nepaklausīgs un stūrgalvīgs, toties viņam bija gaiša galva. Un tā nu Mafumu gulēja zālē. cītīgi domādams, kā lai iekļūst Noslēpumainajā kalnā, ja neiet pa durvīm aiz pārvietojamās klints.

Te viņam atmiņā atausa milzīgais ūdenskritums. Viņš redzēja, kā 110 kalna nogāzes šļakstīdams gāžas sudrabainā ūdens stabs. Mafumu nolēma izpētīt, vai ūdenskritums nesākas Noslēpumainā kalna dzīlēs!

Un tā zēns, mēness apspīdēts, aizsteidzās. Viņš skrēja, līdz nonāca pie milzīgā ūdenskrituma. Mēness gaismā tas izskatījās majestātisks, un ūdens plūda kā tīra sudraba straume. Naktī tas krita ar divreiz lielāku troksni, un Mafumu jutās mazliet nobijies.

Zēns bailīgi paraudzījies apkārt. Viņš nebaidījās no zvēriem vai čūskām — viņš baidījās kļūt par kalna ļaužu gūstekni. Ja viņu sagūstīs, Džeks būs bezspēcīgs, jo nepazīst apkārtni.

Mafumu sāka kāpt kalnā, turēdamies pēc iespējas tuvāk ūdenskritumam. Vairākas reizes viņu līdz ādai izmērcēja ūdens šļaksti, taču viņam tas patika. Tas bija tik atvēsinoši! Nakts bija karsta, un, rāpdamies augšā, Mafumu mirka sviedros. Kalns nudien bija stāvs. Augšup varēja tikt, vienīgi rāpjoties pa klintsradzēm.

Beidzot Mafumu nonāca līdz ūdenskrituma iztekai. Viņš uzrāpās virs ūdenskrituma un ieraudzīja, ka ūdens, kā jau viņš domāja, šļācas tieši no kalna. Tātad kalna dzīlēs droši vien plūst pazemes upe. Zēnam virs galvas debesīs slējās milzīgais kalns. Tieši zem kājām no kalna ārā gāzās ūdenskritums, un viņa ādu patīkami skāra smalka migliņa.

Mafumu atkal devās lejup. Ūdenskrituma troksnis viņu gandrīz apdullināja. Zēns piekļuva pie vietas, kur ūdens ar milzīgu strūklu šāvās ārā no kalna. Viņš tuvojās tai, vairīdamies no ūdens šļakatām, un pie paša ūdenskrituma ieraudzīja platu, mitru klintsradzi.

Mafumu stāvēja un drebinājās aiz bailēm — troksnis bija mežonīgs. Tas apņēma zēnu kā dārdošs pērkons. Zēns ar grūtībām iespraucās aiz lielās ūdens strūklas un nokļuva uz klintsradzes.

Un te, sīkās dūmakas aizsegā, kas vienmēr apņem ūdenskritumu, Mafumu atklāja vēl vienu ieeju Noslēpumainajā kalnā! Tur, kur no kalna spēj izplūst ūdens, — tur viņi abi ar Džeku noteikti spēs iespraukties!

Mēness bija pazudis, un apkārtni klāja tumsa.

Mafumu nodrebinājās. Viņam ap kaklu bija kroko- dila zobu amulets. Zēns saņēma to rokā, lai tas viņu sargātu. Viņš ātri laidās lejā no kalna, saskram- bādamies un apdauzīdams pret klinti un akmeņiem potītes. Taču zēns pat nejuta sāpes, tik ļoti viņš kāroja atgriezties pie Džeka un izstāstīt par savu atklājumu.

Kad Mafumu pieskrēja pie Džeka, ausa gaisma. Džeks bija pamodies un ļoti nobažījies par Mafumu prombūtni. Zēns bija bāls un uztraucies. Viņam nebija ne jausmas, kā jārīkojas. Džeks jau gribēja atkal mēģināt nobīdīt klinti un iekļūt kalnā, lai būtu kopā ar pārējiem.

Taču Mafumu bija iecerējis kaut ko citu. Smieklīgā, lauzītā angļu valodā viņš centās paskaidrot Džekam savu domu.

"Liels, liels ūdens," viņš teica un atdarināja ūdenskrituma šļakstus. "Džeks nāk ar Mafumu redzēt liels, liels ūdens. Mēs ejam liels ūdens. Nāc!"

Džeks nodomāja, ka Mafumu zaudējis prātu, taču zēns runāja tik dedzīgi, ka Džeks pamāja un teica, ka iešot.

Atstājuši mantas turpat, tikai aplikuši tās ar laukakmeņiem, abi zēni devās atpakaļ uz lielo ūdenskritumu. Tā saceltais troksnis bija tik apdullinošs, ka viņiem vajadzēja kliegt, lai viens otru sadzirdētu.

Mafumu atcerējās ceļu. pa kuru bija devies mēness gaismā. Vienreiz gājis pa taku, viņš to vairs neaizmirsa. Atmiņā iespiedās pat krūmi un klintis, kurām viņš bija gājis garām. Tāpēc tagad zēns bez grūtībām palīdzēja Džekam rāpties augšā pa klints- radzēm.

Kad zēni sasniedza vietu, kur no kalna šļācās ūdens, Džeks bija izmircis līdz pēdējai vīlītei un gandrīz zaudējis dzirdi. Viņš visu laiku purināja galvu, lai neaizkristu ausis, taču tas bija pilnīgi velti. Troksnis ne mirkli nenorima.

Mafumu bija uztraucies. Viņš aizveda Džeku aiz ūdenskrituma izliekuma un rādīja uz augšu, kur viņiem virs galvas dārdēja ūdens. Cik dīvaini bija stāvēt tieši aiz tāda liela ūdenskrituma un skatīties, kā zilganzaļa ūdens masa plūst zem kājām un virs galvas! Tā bija tik spēcīga, ka, sasniegusi zēnus, noteikti noslaucītu viņus lejā.

"Cik dīvaini ir tā stāvēt aiz ūdenskrituma!" teica Džeks. "Mafumu, kāpēc tu mani šurp atvedi? Kā mēs tiksim garām ūdenim, kas traucas no kalna ar apmēram sešdesmit jūdžu ātrumu stundā? Tu esi traks."

Taču Mafumu nebija traks. Viņš aizveda Džeku uz otru radzes malu un rādīja šauru taciņu, kas veda tieši kalna dzīlēs. Ūdens, kas to sedza, bija tikai divas vai trīs collas dziļš. Tuvumā upe bija sev izgrauzusi dziļu gultni — taču šī radze atradās tieši virs upes līmeņa, un uz tās ūdens bija tikai tik daudz, cik atlidoja no ūdenskrituma.

"Mēs iet tur." Mafumu smaidīja. "Mēs iet tur, jā?"

"Nudien, Mafumu! Tev ir taisnība!" iesaucās Džeks. "Mēs varam iet tur! Dievs vien zina. cik tālu mēs tiksim vai kurā vietā mūs aizskalos…"

"Mēs iet tagad," teica Mafumu. "Ātrāk, ātrāk!"

Zēni saspiedās uz klintsradzes. Ja viņi paslīdētu un iegāztos milzīgajā ūdens straumē, tās būtu beigas. Taču zēni cieši turējās pie sīkajiem klints izvirzījumiem. Klintsradze bija mitra un slidena. Gaisā karājās sīka migliņa. Cik jocīga sajūta — iespraukties aiz varenas upes, kas divas vai trīs pēdas tālāk pārvēršas par ūdenskritumu!

Klintsradze iesniedzās kalnā un atradās pēdu vai divas pēdas virs dziļās, apslēptās upes līmeņa. Zēni devās uz priekšu gar tās krastu. Drīz vien ūdenskrituma pērkonīgā dārdoņa palika aiz muguras, un kalns likās neparasti kluss. Tieši zem viņiem kreisajā pusē klusa un ātra plūda pazemes upe.

"Tumšs, Mafumu," drebinādamies teica Džeks. Bija ne tikai tumšs, bet arī auksts. Apslēpto upi nekad neapspīdēja saule. Taču drīz no upes tuneļa griestiem un sienām sāka spīdēt savāda gaisma.

Tā bija zaļganzila. Mafumu tas likās ļoti savādi, bet Džeks-zināja, ka šī neparastā gaisma ir fosfo- rescence. Viņš priecājās par tās bālo atspīdumu, jo tagad zēni vismaz miglaini redzēja, kur viņi iet.

"Tagad mēs neiekritīsim ūdenī un mūs neizskalos ārā pie ūdenskrituma," Džeks domāja. "Ak Dievs! Mafumu ir tik gudrs. Viņš iedomājās, ka ieejai kalnā jābūt tur, kur upe veido ūdenskritumu! Es to nemūžam neiedomātos! Tas tik būtu lieliski, ja mēs atbrīvotu pārējos!"

Zēni jau ilgi bija līduši pa klintsdzegu, kad aiz tuneļa parādījās vairākas alas, gan lielas, gan mazas.

Dažas no tām zēni apbrīnoja — to sienas klāja savādi, mirdzoši akmentiņi. Mafumu tie nepatika.

"Sienām ir acis. Tās skatās uz Mafumu," viņš čukstēja. Džeks iesmējās, taču drīz vien aprāvās — smiekli atbalsojās visās alās, aizdārdēja līdz kalna dzīlēm un atgriezās simtreiz skaļāki, gluži kā milža smiekli, ļoti dīvaini un biedējoši.

Abi zēni klusi un nobijušies virzījās caur alām. Tad viņi nokļuva strupceļā, vismaz tā viņiem likās.

"Mafumu! No šejienes upes tuneļa griesti ir tik zemi, ka gandrīz skar ūdens virsmu." Džeks bija izmisis. "Tālāk mēs netiksim."

Mafumu iebrida upe. Te tās tecējums nebija straujš, ūdens bija gandrīz nekustīgs. Tomēr tas bija dziļš, un zēnam vajadzēja laisties peldus. Viņš peldēja uz priekšu, lai pārliecinātos, cik tālu var nokļūt, nenir- stot zem ūdens. Peldot galva sāka skart tuneļa griestus, un drīz viņš atklāja, ka ūdens sniedzas līdz pašiem griestiem! Tātad viņam būs jāpeld zem ūdens cerībā, ka, pirms viņš nosmok, griesti kļūs mazliet augstāki un viņš varēs ieelpot!

Mafumu bija labs peldētājs un varēja ilgi peldēt, aizturējis elpu, taču mirklī, kad zēnam radās iespēja izbāzt galvu un ievilkt elpu, viņš bija gandrīz nosmacis. Tuneļa griesti atkal kļuva zemāki, un pret tiem burbuļodams sitās ūdens. Kad tie atkal kļus augstāki un Mafumu varēs ievilkt elpu?

Jāmēģina! Ja viņi abi ar Džeku negrib griezties atpakaļ, nekas cits neatliek. Tā nu Mafumu dziļi ievilka elpu un sparīgi peldēja uz priekšu zem ūdens, reizi pa reizei aptaustīdams griestus, lai pārliecinātos, vai nevar uzpeldēt virspusē un ieelpot gaisu.

Un zēns tika atalgots. Tuneļa griesti pēkšņi pacēlās augstāk, un Mafumu ieraudzīja lielu alu! Zēns rīstīdamies un elsodams izbrida no ūdens un priecājās, ka nebija padevies!

Kadu brīdi viņš sēdēja, atvilkdams elpu. Viņam vajadzēja griezties atpakaļ un atvest šuip ari Džeku. Taču Mafumu nezināja, vai zēns pratīs peldēt zem ūdens tikpat labi kā viņš.

Atpakaļceļā Mafumu precīzi zināja, kur jāiznirst, lai ieelpotu gaisu, un kur jāienirst dziļāk, un peldēja pie Džeka, kurš viņu nepacietīgi gaidīja, uztraukdamies, vai nav noticis kas slikts.

Mafumu mēģināja skaidrot, kas Džekam jādara. Džeks viņu lieliski saprata!

"Rādi ceļu, Mafumu!" Un viņš dziļi ievilka elpu. "Es esmu labs peldētājs, tikai nezinu, vai tik labs kā tu! Uz priekšu!"

Un tā zēni devās uz priekšu, ienirdami zem ūdens tur, kur tas skāra tuneļa griestus, un gandrīz nosmakuši iznirdami, lai ievilktu elpu, tur, kur griesti pacēlās mazliet augstāk.

Tad viņi atkal drebinādamies ienira ledusaukstajā ūdenī un peldēja tālāk pa zemo tuneli, cik vien ātri spēdami un apdauzīdami galvu, līdz veiksmīgi nokļuva vietā, kur tunelis izvērtās par lielu alu! Zēni elsodami izrāpās no ūdens un apsēdās, lai atgūtu elpu. Sirds mežonīgi sitās, un pagāja labs laiks, līdz zēni varēja turpināt ceļu.

"Kur tagad?" apskatīdams alu, uz kuras sienām mirguļoja ūdens atspulgi, jautāja Džeks. "No alas sākas trīs vai četras ejas, Mafumu, bet tās vidū vijas mierīga upe. Uz kuru pusi iesim?"

KALNA DZĪLĒS

Mafumu skrēja apkārt alai, ieskatīdamies visās ejās pēc kārtas. Pie pēdējās viņš apstājās un ar rokas mājienu aicināja Džeku. Džeks devās pie Mafumu un brīnījās, ko gan viņš tur ieraudzījis, — zēns bija acīm redzami uztraukts.

Un kāds tur brīnums? Ieskatījies ejā, Džeks ieraudzīja milzīgas kāpnes, kas veda augšup! Kāpnes bija izcirstas klintī, tās spīdēja un laistījās. Virs pirmajiem pakāpieniem, izplatīdama savādi zaļu gaismu, karājās meistarīgi veidota lampa.

Zēni stāvēja pie akmens kāpnēm un skatījās augšup. Kurp tās ved?

"Kāpsim?" Džeks nočukstēja, un viņa čuksts čaboši atbalsojās visapkārt. Mafumu pamāja ar galvu. Abi zēni klusēdami sāka kāpt augšā pa milzīgajām kāpnēm. Tās veda diezgan augstu, bija platas un ērtas. Pēkšņi tās strauji pagriezās pa kreisi un turpinājās kā neparastas, klintī cirstas vītņu kāpnes.

"Varu derēt, ka tās ved uz kalna virsotni!" aizelsies teica Džeks. "Apsēdīsimies atvilkt elpu. Man kājas nogurušas no kāpšanas."

Zēni nemanīja, ka tieši aiz viņiem atveras koka durvis, kas veda uz trepēm. Viņi klusēdami sēdēja un atpūtās, kad pēkšņi izdzirdēja kalna ļaužu spalgās balsis! Zēni mudīgi aplaida skatienu apkārt un ieraudzīja durvis, kuras apspīdēja zaļa lampa, kas karājās kāpņu līkumā. Un tieši tajā mirklī tās vērās vaļā!

Zēni nezināja, kurp kalna iemītnieki dosies — augšup vai lejup —, un viņiem nebija laika domāt! Zēni nokūleņoja līdz pirmajam pagriezienam un pieplaka pie kāpnēm. Sirds abiem dauzījās un kājas trīcēja!

"Ja viņi nāks lejā, tad mūs pamanīs," Džeks izmisīgi domāja. "Vītņu kāpnes ir tik šauras, ka viņi garāmejot mūs aizskars."

Taču kalna ļaudis devās augšup, nevis lejup! Zēni dzirdēja, ka viņu soļi un balsis attālinās un izgaist. Viņi uzzagās līdz durvīm — un tās bija vaļā!

"Tavu laimi!" Džeks pačukstēja Mafumu, un, kaut gan puišelis nesaprata ne vārda, viņš zināja, ko Džeks domā. Bērni ielavījās iekšā pa atvērtajām durvīm un atradās milzīgā galerijā, kas vijās ap tik lielu zāli, kādu viņi nekad nebija redzējuši.

"Te droši vien ir sanāksmju vieta," Džeks domāja, no galerijas vērodams plašo zāli. "Varu derēt, ka tā ir tieši kalna vidū! Nudien! Kas par dīvainu vietu!"

No lielās zāles kāpnes veda dažādā virzienā un visas beidzās pie skaistām koka durvīm, kas bija apsistas un izrotātas ar spīdīgu metālu. Kalna ļaudīm bija dīvaina un iespaidīga mītne! Tuvumā nevienu nemanīja, un dziļais klusums likās ļoti savāds. No griestiem, viegli šūpodamās, karājās milzīgas lampas. Lampām šūpojoties, pār grīdu slīdēja tumšas ēnas. Mafumu skatījās ieplestām acīm — kaut ko tādu viņš redzēja pirmo reizi!

"Mafumu! Tie cilvēki drīz atgriezīsies," Džeks viņam iečukstēja ausī. "Nāc! Mums jātiek lejā zālē un jākāpj augšā pa trepēm. Varbūt tur mēs atradīsim pārējos. Ātrāk!"

Zēni piesardzīgi nokāpa lielajā zālē. Tur nu viņi stāvēja, paslēpušies ēnā, un nezināja, pa kurām kāpnēm kāpt. Beidzot viņi izvēlējās tuvākās — platas trepes ar zemiem pakāpieniem, kas veda uz vaļējām durvīm.

Zēni uzkāpa augšā un iegāja pa durvīm. Priekšā stiepās gara, tumša eja ar akmens sienām un griestiem. Viņi gāja tālāk un iegriezās citā ejā. Te zēni izdzirdēja balsis un apstājās.

Viņu tuvošanās nebija pamanīta, tāpēc viņi zaglīgi lavījās tālāk un caur lielu, velvētu eju nokļuva brīnišķīgā alā. Tās sienas rotāja dzīvnieku ādas un spīdīga auduma aizkari. Grīdu klāja bagātīgi rotātas segas. Un uz tām sēdēja Noslēpumainā kalna ļaudis!

Cik savādi tie izskatījās šaudīgajā lampu gaismā! Visiem vīriešiem bi ja ugunīgi sarkana bārda un mati, bet seja izskatījās slimīgi dzeltena. Sievietes bija līdz acīm ietinušās apmetņos un nerādīja ne matus, ne zodu. Zēni saprata, ka tās ir sievietes, pēc viņu augstajām, spiedzīgajām balsīm.

Gan vīrieši, gan sievietes strādāja. Daži šuva segas. Citi darbojās ar spilgtiem diegiem, kas atgādināja rafiju[1]. Vēl citi kala priekšmetus, kurus zēni nevarēja saskatīt.

"Iesim labāk atpakaļ," nočukstēja Džeks un ie- dunkāja Mafumu. "Ejam. Ja mūs ieraudzīs, saņems gūstā."

Zēni līda atpakaļ. Mafumu bija nobijies. Kalna ļaudis izskatījās tik dīvaini! Abi zēni gāja atpakaļ, līdz uzdūrās citām durvīm. Tās bija ciet. Viņi pagrūda durvis, un tās atvērās.

Telpa, kas pavērās skatienam, bija ļoti dīvaina. Tajā bija tikai virvju kāpnes, kas stiepās bezgalīgi augstu un pazuda tumsā.

"Šī laikam ir šaura ala, kas stiepjas ļoti augstu," Džeks čukstēja. "Interesanti, kur tās virvju kāpnes ved? Kuš! Mafumu, kāds nāk!"

Un tiešām! Atkal atskanēja balsis un soļi. Mafumu bailēs ievaidējās, pieķērās pie virvju kāpnēm un acumirklī pazuda tumsā pie augstajiem griestiem. Džeks nodomāja, ka tas ir labs risinājums, un sekoja viņam.

Un tieši laikā! Mazajā telpā ienāca trīs vīri. Viņi aizvēra durvis un sāka sarunāties spalgās balsīs. Džeks un Mafumu sastinga. Zēni zināja —ja viņi kāps augstāk, kāpnes sašūposies, un vīri sapratis, ka augšā kāds ir.

Pēc desmit minūtēm vīri aizgāja. Zēni uzreiz sāka kāpt augšup pa trepēm. Viņi domāja, ka augšā būs drošāk nekā lejā.

Kāpnes bija piestiprinātas pie klintsradzes, un pretī radzei atradās vēi vienas durvis, stipras un smagas. No ārpuses tās bija aizbultētas ar lieliem, smagiem aizbīdņiem, kas izskatījās neizkustināmi.

"Tur iekšā kāds ieslodzīts," nočukstēja Džeks. "Varbūt tur ir Pegija un Nora. un Maiks, un pārējie?"

Mafumu piekrītoši pamāja. Jā, zēns bija pārliecināts, ka viņi uzdūrušies pārējo biedru ieslodzījuma vietai. Viņš sāka raut aizbīdņus.

Kaut gan aizbīdņi bija smagi, tie bija labi ieeļļoti un viegli slīdēja, kad abi zēni rāva reizē. Cits pēc cita aizbīdņi padevās. Pie durvīm bi ja kaut kas līdzīgs bultai, un Džeks to pabīdīja. Durvis atvērās.

No istabas nebija dzirdama ne skaņa. Zēni neiedrošinājās ieskatīties. Ko viņi tur ieraudzītu? Ja tur būtu viņu draugi, tie noteikti dotu kādu ziņu.

Džeks atgrūda durvis plati vaļā un drosmīgi gāja iekšā, daudz drosmlgāk, nekā viņš jutās. Un kas par pārsteigumu viņu sagaidīja!

Viņu biedru tur nebija, toties tur bija kapteinis un Arnoldes kundze! Viņi gulēja uz segu kaudzes vāji apgaismotas alas kaktā un izskatījās bāli un neveseli. Abi vēroja, kā atveras durvis, taču domāja, ka viņiem atnests ēdiens.

Ieraudzījuši Džeku, viņi neaprakstāmā pārsteigumā pielēca kājās! Likās, ka viņi netic savām acīm. Viņi domāja, ka sapņo.

"Džek! Džek! Tas esi tu?" beidzot jautāja Arnoldes kundze. "Kur ir pārējie? Maiks, Pegija un Nora?"

Maiks, Pegija un Nora bija Arnoldes kundzes bērni, taču ari Džeku viņa uzskatīja par savu dēlu. Kādreiz viņš bija palīdzējis nelaimē viņas bērniem. Džeks priecīgs skatījās uz kapteini un Arnoldes kundzi, tad metās ap kaklu Arnoldes kundzei, kuru viņš ļoti mīlēja.

"Runāsim vēlāk," ātri teica kapteinis Arnolds. "Džeks atvēris mūsu cietuma durvis. Kamēr mums ir tāda iespēja, bēgsim prom. Sekojiet man! Es zinu. uz kurieni mēs varam iet, lai netraucēti aprunātos."

Viņš paņēma dažus plāceņus un ūdens krūzi un izgāja 110 istabas. Tad viņš aizbultēja durvis, lai kāds, nākot uz šo pusi, nepamanītu kaut ko neierastu. Un tad kapteinis Arnolds nevis rāpās lejā pa virvju kāpnēm, bet iegriezās pa labi mazā, tumšā ejā, kas veda taisni uzaugšu. Necik ilgi, un, par lielu pārsteigumu abiem zēniem, viņi iznāca spilgtā saules gaismas apspīdētā laukumiņā.

"Šur tur kalna stāvajās nogāzēs ir izcirsti lodziņi." teica kapteinis Arnolds. "Kalna ļaudis te sauļojas. Izbēgt caur tiem nav iespējams, āq:wsč ir stāvas kraujas, un katrs, kas pa tiem izsprauktos, uzreiz nogāztos zemē. Te mēs esam drošībā! Reizēm mūs abus ar sievu ved uz šejieni nobaudīt mazliet saules, te parasti neviens nestaigā."

"Izstāsti mums visu, Džek," lūdza Arnoldes kundze. "Ātrāk… Kur ir pārējie?"

Džeks un Mafumu bija ļoti priecīgi, ka var izlaisties siltajā saulītē un atkal baudīt tās gaismu un siltumu. Kamēr Džeks īsumā izstāstīja, kas noticis, pārējie uzēda plāceņus un dzēra ūdeni. Kapteinis un Arnoldes kundze klausījās vislielākajā izbrīnā.

"Jā, jums jau agrāk bija apbrīnojami piedzīvojumi, bet šis, bērni, ir vissatraucošākais," teica kapteinis Arnolds. "Un tagad klausieties par mūsu dēkām!"

Un kapteinis stāstīja, ka viņi bijuši spiesti nolaisties, lai salabotu niecīgus "Baltās bezdelīgas" bojājumus. Kamēr viņi labojuši, piezagusies kalna ļaudis un viņus sagūstījuši. Viņi aizvesti uz Noslēpumaino kalnu un kopš tā laika liek turēti gūstā.

"Mēs pat nezinām, kāpēc," kapteinis Arnolds teica. "Taču baidos, ka neko labu kalna ļaudis mums nevēl. Viņi pielūdz sauli, un man liekas, kalna virsotnē ir liels templis, kur viņi upurē Saules dievam."

"Ak Dievs!" Džeks nobālēja. Viņš bija lasījis vēstures grāmatās par senajām ciltīm, kas pielūdza svešus dievus un upurēja tiem. Viņam ne prātā nebija nācis, ka tādas ciltis sastopamas arī mūsdienās. "Kas noliks ar pārējiem? Vai kalna ļaudis upurēs arī viņus?"

"Lai kas arī notiktu, mums ir jāgaida," teica kapteinis Arnolds. "Pārējie ir kaut kur kalna iekšpusē, un mums viņi jāatrod! Vai apēdi plāceņus, Džek? Tagad mēs atstāsim šīs siltās, saulainās lamatas un mazliet papētīsim kalnu. Šaubos, vai līdz rītam mūsu pazušanu atklās, sargi jau atnesa šodienas pārtikas devu. Mums ir ļoti daudz laika, lai sameklētu pārējos!"

Sākumā Mafumu ļoti kautrējās abu svešinieku klātbūtnē, taču, kad viņš redzēja, kā Džeks ar tiem tērzē, viņš sāka smaidīt, rādīdams žilbinoši baltos zobus.

"Mans Mafumu," viņš teica. "Mans Mafumu. Mans Džeks draugs!"

"Ejam, Mafumu. Neatpaliec!" teica kapteinis Arnolds. "Nāciet man līdzi pa šo eju, redzēsim, kur tā mūs aizvedīs."

KALNA VIRSOTNE

Kas tikmēr notika ar pārējiem? Viņi nemierīgi gulēja pazemes telpā blakus degošai lampai. Viņi zināja tikai to, ka pienācis rīts, jo rokas pulksteņi rādīja seši.

"Es gribu ēst," žāvādamies teica Maiks. "Ceru, ka Noslēpumainā kalna gūstekņus baro labi."

Viņš vēl nebija pabeidzis teikumu, kad durvis tika atbultētas un telpā ienāca divi rudmataini vīri, kuru spilgti krāsaino tērpu krokas plaši plandījās. Viņi nesa svaigu ūdeni un lielu šķīvi ar plāceņiem. Vēl viņi bija atnesuši dažādus augļus, par kuriem bērni ļoti priecājās.

"Interesanti, kas noticis ar Džeku un Mafumu," minēja Maiks. "Ko viņi ar mums darīs? Kā tu domā, Renij?"

"Nav ne jausmas," ņemdams augļus, teica Renijs. Viņi abi ar Pilesku bija uztraukušies daudz vairāk nekā gribēja atzīties. Abiem vīriem ļoti nepatika sarkanmataino cilvēku dīvainais izskats, kaut gan viņi paši ar saviem rudajiem matiem un bārdu bija tiem līdzīgi. Taču viņiem nebija ne zaļas acis, ne dzeltenīga āda.

Garā, vienmuļā diena tuvojās beigām, kad durvis atsprāga vaļā un viens no sargiem ar rokas mājienu aicināja pulciņu sev līdzi. Viņi sekoja sargam pa garām, līkumotām, klintī cirstām ejām un beidzot nonāca pie lielām durvīm. Virs durvīm šūpojās lampas, un to gaismā tās izskatījās zaļganzilas.

Kad pulciņš tuvojās durvīm, tās aizslīdēja uz vienu pusi, un bērni ieraudzīja milzīgas trepes, kas veda tālu, tālu augšup. Kāpnes spīdēja dīvainā zeltainā krāsā, un, pulciņam kāpjot augšup, to nokrāsa mainījās no oranžas līdz dzeltenai.

Ik pēc diviem simtiem soļu kāpnes — tikpat platas un zeltainas — meta loku un veda tikai augšup.

Aiz pulciņa, monotoni skandējot dīvaini sērīgu dziesmu, nāca kalna ļaudis. Bērniem dziesma nemaz nepatika. Tā iedvesa šausmas.

Pulciņš vairākkārt apsēdās atpūsties. Renijs ar Pilesku bija pārliecināti, ka kāpnes ved uz kalna virsotni. Šīs kāpnes, tik skaistas visā garumā, bija apbrīnojams meistardarbs. Vietām uz kāpņu malām stāvēja lampas, tās bija veidotas kā saule ar stariem. Lampas meta tik spožu gaismu, ka bērniem žilba acis.

"Man liekas, mēs kāpjam kalna virsotnē," teica Renijs. "Drīz būs saulriets, un saules pielūdzēju dievkalpojumi parasti notiek saullēkta vai saulrieta laikā. Mēs droši vien kļūsim par aculieciniekiem viņu lūgšanām."

Renijam bija taisnība — tikai viņš nespēja iedomāties. cik neparasta vieta ir kalna virsotne!

Noguruši un elsdami viņi veica pēdējos pakāpienus un pa lielām, apzeltītām durvīm iznāca plašā laukumā, kurā slējās divas rindas augstu, dzeltenu kolonnu.

"Ak Dievs!" Maiks pārsteigumā apstājās. "Kas par skatu!"

Tas satrieca visus. Skats no Noslēpumainā kalna virsotnes bija pasakains. Visapkārt slējās kalni, citi augsti, citi zemāki, staip tiem un aiz tiem pletās zaļas ielejas, ko rotāja zili upju līčloči. Bērniem aizrāvās elpa, un, skatoties uz varenajiem kalniem, viņi sev likās pavisam niecīgi.

Pamielojuši acis pie krāšņās ainavas, viņi apgriezās, lai apskatītu Noslēpumainā kalna virsotni. Tā bija ļoti neparasta. Pirmkārt, tā bi ja gandrīz plakana. Vidū pletās milzīgs laukums, izlikts ar savādiem dzelteniem akmeņiem, kas, tāpat kā trepes, pa kurām viņi bija nākuši, laistījās dzeltenīgi oranžos toņos. Plašo laukumu no trim pusēm ieskāva garas ejas ar kolonnām gar malām, bet ceturtajā pusē pāri kalna stāvajai austrumu nogāzei slējās liela celtne, kas izskatījās pēc tempļa.

Bērnus. Reniju un Pilesku aizveda uz lielo templi. Kalna virsotnē pūta ļoti ass un auksts vējš, tāpēc visi drebinājās. Pie viņiem pienāca sarkanmatains vīrs un uzmeta uz pleciem spīdīgus apmetņus. Apmetņiem bija vilnas odere, tāpēc tie bija ļoti silti.

Viņus uzveda tempļa virsotnē, kur slējās garš, ieapaļš tornis. No torņa viņi ieraudzīja rietošo sauli, kas pamazām grima aiz rietumu pamales. Saulei rietot. Noslēpumainā kalna ļaudis nokrita ceļos un sāka skandēt savādu dziesmu.

"Laikam lūgšana saulei," drūmi teica Renijs un vērsās pie Pilesku beroniešu valodā: "Man tas diez ko nepatīk, un tev, Pilesku?"

Princis Pols saausījās. "Kāpēc tev tas nepatīk, Renij?" viņš jautāja. Renijs neatbildēja. Viņi vēroja sauli. Pēkšņi tā pazuda aiz pasaules malas. Apkārtne uzreiz iegrima tumsā, ieleja un kalni izzuda skatienam, un savādā kalna virsotni apspīdēja zelta grīdas mirgošana.

Spožā pagalma vidū izgāja garš, rudmatains vīrs un sāka skaļi un pārliecinoši runāt. Renijs klausījās sasprindzis, lai saprastu, ko nozīmē viņa vārdi.

"Ko viņš saka?" jautāja Maiks.

"Cik es saprotu, viņš lūdz sauli paiet malā un ļaut, lai nolīst lietus," atbildēja Renijs. "Liekas, ka ļoti sen nav bijis lietus, un šie ļaudis lūdz sauli ietērpties biezos mākoņos, lai tie atnestu lietu, kuru viņi gaida. Domāju, kaut kur kalna nogāzē ir lauki, un viņi baidās, ka raža aizies bojā."

Tonakt mazais pulciņš gulēja uz segām aukstajā templī, kurā gaudoja vējš. Kalna virsotnē viņi palika gluži vieni — sargi pazuda aiz dzeltenajām bīdāmajām durvīm. Viņi tās aizvēra un aiztaisīja ar lieliem, gariem aizbīdņiem. Renijs un Pilesku lāpas gaismā izpētīja templi, pagalmu un ejas, taču saprata, ka kalna iekšienē var iekļūt tikai caur lielajām, spīdīgajās durvīm. Aizbēgt 110 kalna virsotnes bija tikpat neiespējami kā no pazemes istabas, kur viņi pavadīja iepriekšējo nakti.

Kā visi uztraucās par Džeku un Mafumu un par to, vai kapteinis un Arnoldes kundze ir kaut kur tuvumā! Neviens vēl nezināja, ka viņi visi četri ir kopā. Atstājuši saulainās lamatas, viņi devās pa eju, kas veda kalna dzīlēs, un, cenzdamies iet pēc iespējas klusāk, uzgāja vairākas dīvainas noliktavas. Iekšā neviena nebija, un viņi varēja tās vērīgi izpētīt.

Vienā noliktavā, kas bija izcirsta klintī, glabājās dažādas krāsas. Kapteinis Arnolds tās rūpīgi aplūkoja. "Skatieties." viņš teica, "te ir atbilde uz jautājumu, kāpēc kalna ļaudīm ir rudi mati. Tā ir ļoti noturīga sarkanā krāsa, un šie ļaudis ar to krāso matus, lai aizbaidītu svešiniekus. Un te ir savāds dzeltens pigments, ar kuru viņi krāso ādu!"

Visi skatījās uz lēzenajiem trauciņiem kapteiņa rokās. Tie bija līdz malām pildīti ar dzeltenu ziedi, ar kuru Noslēpumainā kalna iemītnieki iesmērēja ādu. Nav brīnums, ka šie ļaudis izskatās tik savādi! Viņi krāso matus sarkanus, bet ādu dzeltenu!

Tagad Džeks vairs nebaidījās no kalna ļaužu dīvainā izskata. Nudien! Ja tā ir tikai krāsa un ziede, tad viss ir saprotams! Džeks paņēma trauciņu ar dzelteno ziedi un ielika to kabatā. "Varēs aizvest mājās," viņš jautri teica.

"Ja vien nokļūsim mājās," kapteinis Arnolds nodomāja. Viņi atstāja noliktavas un devās tālāk pa līkumaino eju ar ļoti augstiem griestiem. Drīz viņi izdzirdēja troksni — viņi bija sasnieguši pazemes upi, kas melna un strauja līkumoja pa kalna dzīlēm. Cik neparasts skats — strauja upe tek pa milzīgu pazemes alu.

"Ja nebūsim uzmanīgi, mēs apmaldīsimies," apstādamies un skatīdamies apkārt, teica kapteinis Arnolds. "Vai mēs varētu nokļūt tuvāk vietai, kur upe iztek 110 kalna, Džek?"

Džeks pajautāja Malumu, 1111 zēns pašūpoja galvu. "Tālu, tālu, tālu ceļš," viņš sērīgi novilka. "Malumu nezina ceļš."

Četrinieks šķērsoja alu, un straujā upe palika aiz muguras. Viņi nebija pārliecināti, vai tieši šī upe izvēršas ūdenskritumā. Kapteinis Arnolds zināja, ka kalna dzīlēs tek divas vai trīs upes, kas saplūst vienā. Iet gar to upi, kuru viņi tikko bija atstājuši aiz muguras, nav jēgas.

Drīz viņi nonāca pie savādām durvīm. Tās bija ieapaļas un rotātas ar dīvainiem saules attēliem. Aiz durvīm skanēja balsis! "Par ko viņi runā, Mafumu?" čukstēja Džeks.

Mafumu piespiedās pie durvīm tik cieši, cik vien iedrošinājās. Viņa dzirdīgās ausis uztvēra balsis. Mafumu klausoties, viņa tumšā āda nobālēja. Viņš atlīda pie pārējiem.

"Viņi saka, Saules dievs ir dusmīgs," čukstēja Mafumu. "Viņi saka, tas dedzina kalnu, jo tam nav kalps. Viņam vajag kalps, lai noslēptu galva lieli mākoņi un nest lietus. Un viņš prasa kalps vienu no mums."

Mafumu runāja, jaucot savu dzimto un Džeka valodu. Zēns viņu saprata un atstāstīja viņa vārdus kapteinim un Arnoldes kundzei. Kapteinis īsu mirkli klusēja.

"Tieši no tā es baidījos," viņš teica. "Vienu no mums nometīs no kalna, lai mazinātu Saules dieva dusmas. Lai ko tas maksātu, jāmēģina atrast Maiku, Pegiju, Noru un pārējos un pēc iespējas drīzāk. Viņi ir jābrīdina!"

NEPARASTS CEĻOJUMS UN — PĀRSTEIGUMS

Kamēr kapteinis Arnolds runāja, apaļās durvis atsprāga vaļā, un pa tām iznāca sarkanbārdains vīrs. Rjā bija tumšs, un viņš neievēroja mazo pulciņu, kas bija piespiedies pie sienas. Viņš jau gribēja iegriezties ejā, kad pēkšņi atskanēja skrejošu soļu dipoņa, un kāds, drēbēm plandot, drāzās pretējā virzienā.

Atskanēja skarbas balsis, un sekoja uztraukti saucieni un kliedzieni. Mafumu piespiedās pie kapteiņa Arnolda un iečukstēja viņam ausī: "Mēs skrien ātri. Ātri!"

Kapteinis Arnolds uzreiz saprata, ka bēgšana ir atklāta un viņiem ātri jātiek prom. Tikai uz kurieni?

"Atpakaļ uz upi!" viņš pačukstēja Arnoldes kundzei, un visi četri klusi, bet strauji metās pa eju uz tumšo upi. Viņiem likās, ka pakaļ skan balsis un soļi.

Viņi pieskrēja pie upes. "Jātiek pāri, otrā krastā, kur ir tā augstā klints, un jācer, ka mūsu galvas nerēgosies virs ūdens," teica Džeks.

Un te Mafumu izdarīja brīnišķīgu atklājumu. Viņš pieskrēja pie Džeka, saķēra to aiz rokas un uztraukts kaut ko čukstēja, raudams Džeku, lai tas viņam sekotu. Un zēns ieraudzīja, ko Mafumu bi ja negaidīti atradis. Tā bija dīvainas formas laivele, izkrāsota liektām līnijām.

"Skatieties! Kāpsim iekšā un brauksim lejup pa upi!" teica Džeks. "Es skaidri dzirdu soļus!"

Neko labāku viņi nevarēja izdomāt. Tāpēc sakāpa dīvainās formas apaļajā laivā un atgrūda to no krasta tumšajā upē. Laivā bi ja airi, bet kapteinim Arnoldam tos nevajadzēja lietot, jo straume strauji rāva laivu uz priekšu.

Tas bija ļoti neparasts brauciens pa Noslēpumainā kalna dzīlēm. Vietām upe tecēja caur lielām alām, kuras apspīdēja zaļa, fosforescējoša gaisma. Vietām — caur tumšiem tuneļiem, un laivā sēdošie garāmbraucot juta glumo sienu mitrumu. Vienā vietā upe ietecēja milzīgā ezerā, kas apskaloja lielas alas sienas.

Mafumu bija šausmās. Viņš cieši ieķērās Džekam rokā un, murminādams savādus vārdus, virpināja pirkstos krokodila zobu kaklarotu. Džekam bija zēna žēl, turklāt ari pašam bija bail!

Upe strauji tecēja uz priekšu. Šur tur laiva atsitās pret klintīm un gandrīz apgāzās. Vienreiz Arnoldes kundze tik tikko neiekrita ūdenī, kapteinis Arnolds viņu pēdējā mirkli saķēra. Ikviens gribēja zināt, kur šis ceļojums beigsies.

Tas beidzās pavisam negaidīti. Upe piepeši kļuva daudz rāmāka, likās, ka tās tecējums rimis. Laiva gandrīz apstājās, un kapteinim Arnoldam vajadzēja ķerties pie airiem. Viņi atradās diezgan platā tunelī ar zemiem griestiem, un netālu bija redzama eja, caur kuru spīdēja spilgta gaisma.

"Mēs kaut kam tuvojamies," teica kapteinis Arnolds. "Atgriezties mēs nevaram, tātad — tikai uz priekšu! Kas tā par spožo gaismu?"

Drīz vien viņi to uzzināja! Laiva lēni virzījās uz priekšu, izpeldēja cauri apaļai ejai, un visi četri, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja, ka upe tek caur lielu un krāšņu istabu.

Grīdu klāja lieli, nogludināti, līdz spīdumam nopulēti akmeņi. Sienas rotāja spožas drapērijas visās varavīksnes krāsās, un griesti, pārklāti ar spīguļojošiem akmeņiem, slējās augstu un majestātiski. No griestiem karājās liela, mirdzoša lampa, kuras spožo gaismu viņi bija redzējuši pa apaļo eju.

Šur tur stāvēja akmens galdi, un uz grīdas slējās mīkstu segu kaudzes. Lielās vāzēs un krūzēs bija pasakaini skaisti lauku ziedi. Zelta būrī spalgi klaigāja trīs papagaiļi, un, stūrī iespiedušies, tupēja pieci mazi pērtiķīši.

Un caur šo savādo telpu, kas bija noslēpusies tieši kalna vidū, plūda viena no daudzajām pazemes upēm, kas burbuļoja uz atvērumu, no kura tā gāzās pa kalna nogāzi lejup.

"Gluži kā pasakā!" apbrīnodama skaisto zāli, teica Arnoldes kundze. "Ko mēs darīsim? Varbūt izkāpsim un aplūkosim šo savādo vietu? Tā izskatās pēc pazemes pils!"

Bez papagaiļiem un pērtiķiem milzīgajā telpā neviena nebija. Kapteinis Arnolds nezināja, vai ļaut savam mazajam pulciņam izkāpt no laivas, kuru straume tikko manāmi nesa uz priekšu. Un te viņš kaut ko priekšā ieraudzīja.

Ūdenī, šķērsām pāri upei, stiepās lieli zelta vārti! Cik savādi! Tālāk laiva netiklu, viņiem vajadzēja atvērt vārtus. Kapteinim Arnoldam bija dīvaina nojausma, ka neparastajā istabā labāk neapstāties, bet gan peldēt tālāk, mēģināt atvērt vārtus, neizkāpjot no laivas, un turpināt ceļu.

Laiva tuvojās spožajiem vārtiem — un tās bija savādā ceļojuma beigas! Abos upes krastos pie vārtiem sēdēja ducis sarkanmataino kalna vīru! Ieraudzījuši laivu, tie izbrīnīti pielēca kājās un sāka kliegt un rādīt uz viņiem!

Pie vārtiem laiva apstājās. "Tās ir beigas," riebumā teica kapteinis Arnolds. "Tālāk mēs netiksim. Mēs esam viņu rokās!"

Un tiešām — pēc pusminūtes viņi jau bija gūstekņi! Laivu pievilka pie krasta, un kalna ļaudis izvilka 110 tās mazo pulciņu. Viņi pārsteigti skatījās uz Džeku un Mafumu.

"Viņi, protams, nezināja, ka Džeks un Mafumu arī ir šeit," teica kapteinis Arnolds. "Viņi zināja, ka mēs esam aizbēguši, jo mūsu ala bija tukša, bet nenojauta par abiem zēniem. Skatieties! Mūs ved atpakaļ uz to dīvaino, skaisto istabu."

Pa milzīgu eju viņi iegāja, caur kuru tikko bija braukuši ar laivu. Taču tā vairs nebija tukša! Tās galā uz tronim līdzīga paaugstinājuma sēdēja garš vīrs ar sarkanu bārdu un dzeltenu ādu, un viņa acis savādi iemirdzējās, kad viņš skatījās no augšas uz četriem cilvēkiem savā priekšā.

"Tas droši vien ir viņu -vadonis vai karalis," teica kapteinis Arnolds. "Man viņš diez ko nepatīk."

Aiz vadoņa stāvēja kalna ļaužu bars, visiem bija ugunīgi sarkanas bārdas. Viņi turēja savādus šķēpus. kas mirdzēja no viena gala līdz otram, un uz galvas bija piestiprinājuši spožus saules starus, kas iezaigojās, kad viņi pagriezās cits pret citu. Mafumu bija tā nobijies, ka tikko varēja nostāvēt, un Džekam viņu vajadzēja pieturēt.

Lielais vadonis ierunājās spalgā, stingrā balsī. Viņa vārdus daļēji saprata tikai Mafumu, un tas, ko viņš dzirdēja, lika viņam nodrebēt. Viņš saprata, ka šie saules pielūdzēji nolēmuši vienu vai dažus no viņiem ziedot saulei — nomest no kalna.

Sarkanbārdainais vadonis asi izteica pavēli, un kalna ļaudis ar šķēpiem rokās tuvojās un apstāja četrus nelaimīgos.

Viņus izveda cauri lielajai istabai, un viņiem ausīs skanēja papagaiļu griezīgā kliegšana. Četrinieku veda uz kalna virsotni, kur jau bija pārējie viņu biedri! Tikai viņus veda pa citu ceļu nekā pārējos.

Gūstekņus ieveda mazā istabiņā, kurā atradās savāds, skaisti izgriezts un meistarīgi apstrādāts zelta būris. "Skatieties!" rādīdams uz augšu, teica Džeks. "Šīs istabas griestos ir caurums, un no tā ved bezgalīga eja augšup."

Tā bija taisnība, un šis caurums bija iztaisīts ļoti dīvainā nolūkā. Pa to vilka augšā būri, gluži kā pa lifta šahtu. Un zelta būris bija gluži kā lifta kabīne — tikai virves, kas to turēja, vilka cilvēki, nevis mehānisms.

Mazo pulciņu iespieda būrī, kopā ar viņiem tajā iekāpa četri kalna vīri. Durvis aizvēra. Viens no vīriem griezīgi izkliedza pavēli, un divdesmit vīri vienlaikus sāka spēcīgi vilkt milzīgās virves, kas karājās no griestiem.

Būris kā lifts uzšāvās gaisā! Mafumu drebēja aiz šausmām, viņš nekad nebija redzējis liftu. Pārējie bija pārsteigti, taču bailes neizrādīja, un Arnoldes kundze noliecās, lai mierinātu nabaga puisīti.

Viņus vilka augstāk un augstāk, brīžiem ātrāk, brīžiem lēnāk, un uzvilka līdz pašai kalna virsotnei. Būris apstājās pie apaļas, spīguļojošas lūkas, kura no apakšas bija aizbultēta. Viens no vīriem attaisīja aizšaujamos, piespieda atsperi, un lūka atvērās uz augšu, klusi atkrizdama eņģēs. Būri vēlreiz lēnām pavilka augšup līdz grīdas līmenim un tad apturēja.

Zelta būra durvis atvērās, un gūstekņi iznāca ārā. Kapteinis un Arnoldes kundze vērās apkārt. Sākumā viņi nesaprata, kur atrodas, un tikai pēc mirkļa aptvēra, ka ir Noslēpumainā kalna virsotnē. Aizturētu elpu viņi vēroja krāšņo skatu!

Lifta būris bija izcelts milzīgā pagalmā, kas aizņēma visu virsotni. Džeks, cerēdams ieraudzīt pārējos biedrus, žigli aplaida apkārt skatienu, bet nevienu nemanīja.

Taču viņu biedri, protams, te bija! Viņi atradās templī, sēdēja, cieši ietinušies segās, un ēda atnesos augļus. Kaut gan saule bija karsta, šajā gadalaikā pār kalnu pūta spēcīgs un auksts vējš.

Pirmais, kas ieraudzīja savādā būra parādīšanos pagalma vidū, bija princis Pols. Viņš skatījās ārā pa tempļa durvju eju un, sev par milzīgu pārsteigumu, ieraudzīja lēni atveramies lielu lūku. Viņš pārsteigts norija siekalas un aizrijās. Maiks sita viņam pa muguru.

"Nē! Nē! Skaties! Skaties!" Nabaga Pols rīstījās un mēģināja rādīt uz kaut ko ārpusē. Visi domāja, ka viņš jūtas slikti, un tagad Pegija sāka sist Polam starp lāpstiņām.

Pols redzēja, ka caur atvērto lūku paceļas zelta būris. Viņš redzēja, ka četru sargu pavadībā no tā iznāk kapteinis, Arnoldes kundze, Džeks un Mafumu. Viņam acis gandrīz izsprāga no pieres aiz pārsteiguma un prieka. Seja tumši pietvīka, un viņš pielēca kājās.

"Skatieties!" viņš sauca pārējiem. Un beidzot viņi paskatījās. Kas tie bija par priekiem, kad viņi ieraudzīja astoņus cilvēkus līdzenā pagalma vidū, un starp tiem Maiks. Pegija un Nora pazina tēti un mammu!

Kliedzot un spiedzot bērni metās lejā pa tempļa pakāpieniem un skrēja pretī mazajam pulciņam pagalma vidū. Pēc mirkļa viņi jau apskāva tēvu un māti, sasaucās, pliķēja Džekam pa muguru, izkliedza simtiem jautājumu, apskāva Mafumu, kurš bija sajūsmināts, ka atkal ieraudzījis pazudušos draugus.

"Tas tik ir pārsteigums! Tas tik ir pārsteigums!" viņi atkārtoja. Un tas patiesi bija pārsteigums!

RENIJS UN PILESKU AIZBĒG

Kad satraukums mazliet pierima, viņi paskatījās apkārt, lai redzētu, kur palikuši četri sargi, kas pacēlās būrī kopā ar Džeku un pārējiem. Sargi bija prom! Viņi bija klusi iekāpuši zeltītajā būrī un nozuduši kalna dziļumā.

Kapteinis Arnolds pieskrēja pie lūkas, kas gandrīz saplūda ar pagalma segumu. Viņš mēģināja iebāzt pirkstus starp lūkas malām un pagalma akmeņiem — taču tas nebi ja iespējams.

"Tik un tā lejā durvis aizslēgs un aizbultēs," viņš teica. "Tur izbēgt nevar. Kā jūs te nokļuvāt, Maik? Caur šo lūku?"

Maiks izstāstīja par milzīgajām, spožajām trepēm, kas beidzas pie zeltītajām durvīm. Viņš parādīja jaunpienācējiem durvis, taču, lai kā viņi censtos, tās pat nepakustējās.

Bērni tā priecājās par atkalredzēšanos ar tēti un māmiņu, par to, ka atkal var apskaut Džeku un Mafumu, ka pavisam aizmirsa savas bēdas un priecīgi vidžināja, stāstīdami par savām dēkām. Tikai pieaugušie izskatījās drūmi un, pagājuši malā, nopietni apspriedās.

"Mums jāizdomā, kā varētu aizbēgt," teica Pilesku. "Noslēpumainā kalna ļaudis ir nežēlīgi un tumsonīgi. Viņi domā, ka saule uz viņiem dusmojas, un, lai mazinātu tās dusmas, grib tai iedot kalpu. Kuru no mums izvēlēsies? Man par to pat negribas domāt."

"Neviens no mums nav pasargāts no briesmām," teica kapteinis Arnolds. "Pilesku, vai jūs varētu palikt guļam, sagaidīt sargus, kas atnesīsi ēdienu, uzveikt viņus un aizbēgt pa zelta kāpnēm?"

"Varētu mēģināt," domīgi novilka Renijs, "taču baidos, ka tas neko nedos. Kaut gan liekas, ka tā ir vienīgā izeja."

Tajā mirklī pie viņiem pienāca Džeks. Zēns bija rādījis pārējiem bērniem savādo podiņu ar dzelteno ziedi, kuru bija paķēris līdzi no pieliekamā kalna dzīlēs. Viņš izskatījās ļoti dīvains, jo bija uzsmērējis uz sejas mazliet ziedes, un viņa āda bija tikpat dzeltena kā kalna ļaudīm!

Renijs un Pilesku, kas neko nezināja par pigmentu, ar šausmām skatījās uz zēnu.

"Džek! Kas tev kaiš?" iesaucas Pilesku. "Tu esi slims?"

"Un kā vēl!" Džeks plati smaidīja. "Man būs dzeltenā kaite, Pilesku! Vai tev ir zāles, lai es atveseļotos?"

Pārējie bērni sanāca apkārt, ķiķināja un smējās, un Pilesku saprata, ka tas ir joks. Viņš cieši pētīja Džeku.

"Kad tev uz sejas ir dzeltena ziede," viņš teica, "tu izskaties pēc kalna cilvēka."

"Tu arī, Pilesku, būtu kā izliets kalna cilvēks, ja ieziestu seju!" teica Džeks. "Tev ir tikpat ugunīgi sarkana bārda kā viņiem. Tikai tava ir dabīga, nevis krāsota."

Džeks vēl nebija pabeidzis teikumu, kad Pilesku un kapteinim Arnoldam vienlaikus ienāca prātā kāda doma. Pilesku izķēra Džekam no rokām trauciņu ar pigmentu un sāka to aplūkot. Viņš iemērca ziedē pirkstu un paberzēja plaukstas virspusi. Uzreiz viņa āda iemirdzējās tādā pašā dzeltenumā kā kalna cilvēku āda.

"Es domāju to pašu, Pilesku," sajūsmā teica kapteinis Arnolds. "Ja tu nokrāsotos, tevi varētu noturēt par Noslēpumainā kalna iemītnieku. Jums abiem ar Reniju, kā jau beroniešiem, ir spilgti rudi mati un bārda, un, ja jūs nokrāsotu ādu dzeltenu, jūs izskatītos gluži kā kalna ļaudis. Un tad mums būs vieglāk aizbēgt!"

Pēc šiem vārdiem visus pārņēma sajūsma. Visi runāja reizē. Viņi atzina, ka tā ir spīdoša doma.

Galu galā kapteinis Arnolds apklusināja bērnus un uzrunāja viņus loti nopietni.

"Mēs nedrīkstam tērēt laiku pļāpājot," viņš teica. "Es iesaku Renijam un Pilesku nokrāsot seju ar dzelteno pigmentu un, kad parādīsies sargi, mēģināt bēgt. Ja viņi atrastu ceļu atpakaļ pie mūsu lidmašīnām, viņi izdomātu, kā izglābt mūs pārējos. Tā ir mūsu vienīgā iespēja."

"Templī segu kaudzē ir daži kalna cilvēku tērpi!" iesaucās Maiks. "Es tos šorīt laikoju. Renijam un Pilesku tie derētu. Nāciet uzvelciet!"

Un mazais pulciņš lielā sajūsmā devās uz templi. Renijs un Pilesku uzlaikoja krāsainos tēipus, un izrādījās, ka tie der gandrīz kā uzlieti. Plīvojošajos tērpos abi vīri izskatījās tik jocīgi, ka visi sāka smieties.

Kapteinis Arnolds rūpīgi iezieda beroniešiem seju, kaklu un rokas ar savādo dzelteno pigmentu. Plīvojošajos tērpos, ar dzeltenu ādu un liesmojošu bārdu viņi bija kā izlieti Noslēpumainā kalna ļaudis! Nabaga Mafumu, kas nebija radis pie tik neparastām pārvērtībām, nespēja noticēt, ka tie ir Renijs un Pilesku, un šausmās atrāvās no abiem vīriem.

"Tuvojas saulriets, kad saules pielūdzējiem notiek dievkalpojums," vērdamies pāri kalniem, kur saule tuvojās apvārsnim, teica kapteinis Arnolds. "Varbūt sanāks daudz kalna ļaužu. Tad jūs varēsiet viegli iejukt viņu pūlī."

Tika nolemts, ka Renijs un Pilesku slēpsies aiz abām milzīgajām kolonnām pie bīdāmajām durvīm.

Ja abus beroniešus neatpazīs, viņi iejuks kalna ļaužu pūlī un, kad tie atgriezīsies lejā pa kāpnēm, neviena nemanīti, varēs aizbēgt.

Saule slīdēja arvien zemāk, un pēkšņi aiz milzīgajām, zeltītajām durvīm atskanēja skandēšana. Tur, dziedādami lūgšanas saulei, nāca kalna ļaudis! Durvis aizslīdēja uz vienu pusi, un uz spožajām kāpnēm augšā kāpa daudz savādo cilvēku. Viņu sarkanās bārdas saulē laistījās.

Kalna ļaužu virsaitis devās uz tempļa torni. Pārējie izklīda pa plakano pagalmu, un, kad vīrs tornī ieskandināja zvanu, kurš skaļi atbalsojās tālu kalnos, viņi nokrita ar pieri pret zemi. Kapteinis Arnolds un pārējie skatījās, kamēr kalna ļaudis apmēram desmit minūtes skandēja drūmu, sēru dziesmu.

Renijs un Pilesku aiz lielajām kolonnām gaidīja izdevīgu brīdi. Tikko saule pazuda aiz apvāršņa un kalnu ietina tumsa, cilvēki piecēlās un sastājās rindās. Tad viņi, turpinot dziesmu, sekoja garajam virsaitim atpakaļ uz kāpnēm, kas veda kalna dzīlēs.

Un rindas galā gāja divi sarkanbārdaini vīri, kuru mājas nebūt nebija šis kalns! Renijs un Pilesku pievienojās kalna ļaužu pūlim un centās atdarināt priekšā ejošos vīrus. Viņi izgāja pa spožajām durvīm un devās lejā pa zeltītajām kāpnēm. Durvis klusi aizvērās, un Renijs ar Pilesku izzuda skatienam:

"Viņi ir prom!" sauca Džeks. "Viņi ir prom! Diez kā viņiem iet? Ceru, ka viņus nenoķers!"

Tovakar viņus vairs neviens netraucēja. Mazais pulciņš iegāja templī un mēģināja atrast kaktu, kas būtu vairāk pasargāts no vēja. Vējš pūta pāri kalnam bez apstājas gan dienu, gan nakti, un bija grūti atrast vietu, kur nebūtu caurvēja. Meitenes piespiedās pie Arnoldes kundzes, bet zēni un kapteinis Arnolds atrada lielu kaktu un ierakās segu kaudzē.

Tonakt, par spīti aukstumam, viņi gulēja ļoti cieši. Kapteinis un Arnoldes kundze priecājās, ka atkal ir kopā ar bērniem, un cerēja uz brīnumu — ka Renijam un Pilesku izdosies aizbēgt un atbrīvot gūstekņus.

Divas dienas nekas nenotika. Kalna ļaudis uznāca virsotnē saullēkta un saulrieta laikā, lai skandētu dīvainās dziesmas un lūgšanas. Sargi nesa ēdamo un ūdeni. Dīvaini, taču viņi pat neievēroja Renija un Pilesku prombūtni. Daļēji varbūt tāpēc, ka kapteinis Arnolds bija licis bērniem izklīst un uzturēties dažādās laukuma malās, nevis visiem kopā.

"Ja mēs būsim izklīduši, sargi mūs nevarēs saskaitīt," teica kapteinis Arnolds. "Un, ja viņi neiedomāsies mūs sadzīt kopā, viņiem pat prātā nenāks, ka divu trūkst."

Taču sargi nemaz neiedomājās, ka te kāds varētu pazust! Pa lūku aizbēgt nevarēja, tā bija aizbultēta 110 apakšas, arī lejā pa trepēm neviens nevarēja aizlavīties nemanīts. Tāpēc mazais pulciņš divas dienas dzīvoja mierīgi un bez jebkādām pārmaiņām.

Tad kaut kas notika. Milzīgā pagalma vidū atkal parādījās zelta būris! Tobrīd netālu stāvēja Arnoldes kundze. Viņa ļoti izbrīnījās, ieraudzījusi, ka lūkas durvis pēkšņi atveras un parādās zeltītais būris. Arnoldes kundze aizskrēja paziņot to pārējiem, un gūstekņi devās skatīties, kas ieradies.

No zeltītā lifta iznāca pats virsaitis! Viņš bija ļoti garš un ļoti slaids. Saulē ugunīgi laistījās viņa bārda un, viņam ejot, drēbes viļņojās kā ūdens. Virsaiša āda bija grumbaina un sažuvusi. Tas bija ļoti vecs, taču dižciltīgs vīrs ar caururbjošu skatienu kā ērglim.

Virsaitis griezīgā balsī izkliedza pavēli. Vīri izkāpa 110 būra un nostājās aiz viņa. Virsaitis sv inīgā gaitā devās uz templi, kur spēcīgā, griezīgā balsī noskandēja dažas lūgsnas saulei. Tad viņš pagriezās pret kalpiem, kas bija aplenkuši un atveduši gūstekņus. Pārlaidis tiem dīvainu skatienu, viņš pārsteigts uzlūkoja kalpus. Acīmredzot virsaitis saprata, ka dažu gūstekņu trūkst!

Vadonis izkliedza jautājumu. Kalpi steidzīgi saskaitīja gūstekņus un aizsūtīja divus vīrus rūpīgi pārmeklēt kalna virsotni.

"Viņi aizgāja meklēt Reniju un Pilesku," čukstēja Džeks. "Te viņi tos neatradīs!"

Un neatrada arī. kaut gan izložņāja visus kaktus un pažobeles. Renijs un Pilesku bija pazuduši bez pēdām.

Vadonis sadusmojās. Viņa skatiens kvēloja, bet lūpas savilkās taisnā, bargā svītrā. Viņš nikni uzrunāja kalpus, un tie nokrita viņa priekšā uz zemes. Vadoņa teikto būtu varējis saprast tikai Mafumu, taču arī Mafumu nesaprata ne vārda.

Vadonis majestātiski piegāja pie gūstekņiem un ieskatījās katram sejā. Neviens nenovērsa skatienu, tikai nabaga Mafumu nolaida acis. Viņš drebēja aiz šausmām, daļēji tāpēc, ka baidījās no dzeltenādainā vadoņa, daļēji tāpēc, ka zināja to, ko nezināja pārējie.

Vadonis izvēlējās saules kalpu! Viņš nikni paskatījās uz Džeku. Cieši ielūkojās sejā Norai un Pegijai. Saņēma aiz zoda Polu un cieši paraudzījās viņā. Neviens viņam nepatika.

Mafumu ļoti noskuma. Kuru vadonis izvēlēsies? Saule prasa upuri. Un nabaga Mafumu bija jāatklāj patiesība, jo neviens nesaprata, ko dzeltenādainais virsaitis dara.

SAULES KALPS

Garais virsaitis satvēra mazo princi un izkliedza saviem pavadoņiem dažus nesaprotamus vārdus. Divi vīri nekavējoties iznāca priekšā un saņēma ciet nobijušos zēnu. Pols nezināja, ko ar viņu darīs, taču bija cieši nolēmis neizrādīt bailes.

Tā nu viņš stāvēja bāls, lepni izslējies, un skatījās vadonim tieši sejā. Maiks un pārējie lepojās ar viņu.

Polu aizveda prom. Viņu veda uz zelta durvīm, kas klusi atvērās. Tad zēns pazuda kāpnēs, un durvis kā uz burvja mājienu atkal aizvērās. Kapteinis Arnolds dusmīgs iznāca priekšā.

"Ko jūs darīsiet ar zēnu?" viņš sauca. "Vediet viņu atpakaļ!"

Virsaitis iesmējās un apgriezās uz papēža. Viņš uzkāpa tempļa tornī un uzsāka garu lūgšanu saulei.

Un nabaga drebošajam Mafumu vajadzēja paziņot pārējiem briesmīgos jaunumus. Dažos angļu vārdos viņš mēģināja pateikt, ka mazajam Polam jākļūst par saules kalpu. Pārējie klausījās pārsteigti un satriekti. Kapteinis un Arnoldes kundze, kas jau kopš pirmās dienas kalna virsotnes templī baidījas, ka var notikt kas līdzīgs, izmisuši skatījās viens uz otru.

"Nespēju iedomāties, kā viņu varētu glābt," kapteinis Arnolds beidzot teica. Viņi apsēdās ēnā, un Pegija ar Noru abas sāka raudāt. Ja jau pat pieaugušie jūtas bezspēcīgi, tad tiešām vairs nav labi.

Maiks, Džeks un Mafumu sarunājās. Džeks nekad neatmeta cerību. Tāds nu viņš bija! Taču Maiks bija izmisis, un Mafumu drebēja aiz bailēm un uztraukuma. Viņš ne soli neatkāpās no Džeka, jo ticēja, ka Džeks viņu varētu pasargāt no visa ļaunā.

Kaut gan Džeks to neizrādīja, viņš bija ļoti nikns. "Būtu labāk kaut ko darījis, nevis drebinājies man te blakus," viņš teica un atgrūda Mafumu.

"Iedod viņam zīmuli un piezīmju grāmatiņu. Lai paspēlējas," teica Maiks. "Viņš vēl ir bērns, un tu nevari pārmest to, ka viņš ir mazliet nobijies."

Džeks iebāza roku kabatā un izvilka dienasgrāmatu. Viņš jau kopš pirmās dienas bija pierakstījis visu. kas ar viņiem notika, neizlaižot nevienu sīkumu. Džeks pasniedza to Mafumu.

"Ņem. Paspēlējies tajā kaktā!" viņš teica. Mafumu kāri paķēra dienasgrāmatu. Viņš šķirstīja lapas un berzēja ar pirkstiem vietas, kur Džeks bija rakstījis.

Protams, viņš neko nesaprata, jo nemācēja ne rakstīt, ne lasīt.

Mafumu atšķīra lappusi, kurā Džeks bija pierakstījis iepriekšējās dienas notikumus. Tālākās lapas bija baltas. Mafumu brīnījās. Kāpēc pusgrāmatā nekas nav rakstīts? Viņš saritinājās blakus Džekam un norādīja uz baltajām lapām.

Džeks centās paskaidrot. "Šodien es rakstīšu, rīt rakstīšu, bet tikai tad, kad diena būs galā," viņš teica.

"Džek, kāds šodien datums?" Maiks vienaldzīgi iejautājās. "Man ir sajukuši rēķini. Es pat nezinu, vai šodien ir svētdiena, pirmdiena, otrdiena vai… Vai šodien ir mēneša desmitā, vienpadsmitā, divdesmit pirmā vai trīsdesmitā diena."

"To es tev varu pateikt. Hsmu rakstījis par mūsu dēkām katru dienu," teica Džeks. "Šodien ir trešdiena, sešpadsmitais datums. Skaties!"

Maiks ielūkojās dienasgrāmatā. Viņš uzmeta skatienu nākamās dienas lapai un iekliedzās:

"Džek! Skaties, kas rakstīts par rītdienu!"

"Kas tad?" Džeks pārsteigts jautāja.

"Tur rakstīts, ka rit būs saules aptumsums," Maiks teica. "Interesanti, vai šeit tas būs redzams?"

"Pajautāsim tētim," atbildēja Džeks. Un abi zēni devās pie kapteiņa Arnolda, bet viņiem no muguras ļepatoja uzticamais Mafumu.

"Tēti! Džeka dienasgrāmatā rakstīts, ka rīt būs saules aptumsums," teica Maiks. "Kā tu domā, vai šeit tas būs redzams?"

"Kas ir saules aptumsums?" jautāja Pegija. "Mēs par to mācījāmies skolā, bet esmu aizmirsusi, ko tas nozīmē."

"Tas ir pavisam vienkārši," teica Maiks. "Mēness, virzoties pa debesīm, aiziet priekšā saulei un to aizēno. Kādu brīdi saule nespīd un pasaule izskatās dīvaina, jo dienas laikā ir tumšs."

Kapteinis Arnolds pielēca kājās. Maikam par milzīgu pārsteigumu, viņš izķēra tam no rokām Džeka dienasgrāmatu un skatījās, kas tajā rakstīts par nākamo dienu.

"Saules aptumsums, 11.43," viņš lasīja. "Tā ir šīgada dienasgrāmata? Jā! Goda vārds! Rīt ir saules aptumsums! Neticami!"

Viņa balsī skanēja tāda sajūsma, ka pārējie steidzīgi metās klāt.

"Kas noticis? Par ko tu esi sajūsmā?" sauca Maiks. Tikai Arnoldes kundze nojauta, par ko priecājas viņas vīrs. Viņas acis spoži mirdzēja, un tajās vīdēja cerība.

"Tūlīt izstāstīšu. Klausieties uzmanīgi," teica kapteinis Arnolds. Viņš gan nedomāja, ka kāds no Noslēpumainā kalna vīriem varētu noklausīties vai saprast kaut vārdu no viņa teiktā, tomēr, lai neriskētu, pazemināja balsi.

"Maiks jums paskaidroja, ko nozīmē saules aptumsums. Tas nozīmē, ka mēness aiziet priekšā saulei. Tas noliek ļoti reti. Ja mēs būtu Anglijā, mēness neaizēnotu sauli visā pilnībā, bet te — Āfrikā — tas notiks, un šajā apkārtnē dienas laikā būs tumšs kā naktī."

Bērni sajūsmināti klausījās. Tas tik būs interesanti!

"Šī kalna iemītnieki ir saules pielūdzēji," kapteinis Arnolds turpināja. "Saskaņā ar paražu viņi ziedo nelaimīgos Saules dievam un, lai izdarītu tam pa prātam vai izlūgtos tā labvēlību, met viņus lejā no kalna. Baidos, ka mazo Polu viņi izvēlējās tieši tāpēc, un rīt mēs viņam nevarēsim palīdzēt, ja kaut ko neizdomāsim. Taču tagad es zinu, kas jādara!"

"Kas tad?" sauca pārējie.

"Kad šie ļaudis atkal atnāks, lai Mafumu viņiem pasaka — ja viņi neatbrīvos Polu, es rīt nonāvēšu sauli," teica kapteinis Arnolds.

"Ko tu ar to domā?" brīnījās Nora.

"Kad būs saules aptumsums, viņi domās, ka saule nogalināta," smaidot atteica kapteinis Arnolds. "Viņi nezina, ka mēness aiziet priekšā saulei un to aizēno. Viņi domās, ka es esmu kaut ko nodarījis saulei, kuru viņi pielūdz!"

"Ak, kapteini Arnold! Izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība!" iesaucās Džeks. "Diez vai šovakar kalna ļaudis nāks augšā, lai dziedātu sērīgās lūgsnas?"

Visiem par lielu vilšanos, vakarā neviens neparādījās. Par mazo Polu nebija nekādu ziņu. Nekas nenotika. Kapteinis un Arnoldes kundze, kaut gan izskatījās pavisam mierīgi, bija ļoti norūpējušies par Polu.

"Kalna ļaudis droši vien meklē Reniju un Pilesku," teica kapteinis Arnolds. "Interesanti, kur viņi ir. Kaut viņiem būtu izdevies izlavīties no kalna un atrast palīgus!"

Pagāja nakts. Kalna virsotnē bija auksts, un visi, kā parasti, gulēja, ievīstījušies mīkstajās, siltajās segās. Bērniem trūka prinča Pola, un, domājot par zēnu, viņiem uzmācās skumjas. Viņi zināja — lai cik drosmīgu seju Pols rādīja kalna ļaudīm, viņš jūtas vientuļš un nobijies.

Pienāca rīts, un debesis pielija ar trīsuļojošu, sudrabainu gaismu.

"No kalna virsotnes debesis liekas milzīgas," vērdamies apkārt, teica Džeks. "Skatieties! Re, kur lec saule!"

Bērni vēroja, kā zeltainā saule lēnām ceļas arvien augstāk. Tā bija tik skaista, ka bērnus pārņēma godbijība.

"Nudien debesu karaliene!" Maiks teica. "Nav nekāds brīnums, ka mežonīgās ciltis to pielūdz. Ak, vai! Kā man pietrūkst Pola! Kur viņš ir?"

Pavisam drīz viņi Polu atkal satika. Maiks ieraudzīja, ka lielā pagalma vidū lēnām atveras lūka, un sauca pārējiem: "Kāds nāk! Skatieties!"

Visi skatījās. No lūkas lēnām cēlās ārā zelta būris, un tajā bērni saskatīja garo virsaiti ar ugunīgi sarkano bārdu, divus kalpus un sīku figūru, ieģērbtu tik krāšņā un spožā tērpā, kādu viņi nekad nebija redzējuši.

"Kāpēc Pols ir tā apģērbts?" izbrīnījies iesaucās Maiks. "Un skatieties, kas viņam uz galvas!"

Pols tiešām bija ģērbies ļoti dīvaini. Viņam mugurā bija plīvojošs zelta krāsas tērps, kas sniedzās līdz pat papēžiem, un tā garās piedurknes aizsedza rokas. Uz galvas viņam bija liela galvassega, kas pēc formas atgādināja starojošu sauli, un tās zelta stari slējās augšup.

Zēns izskatījās majestātisks un soļoja ļoti lepni. Viņš bija uzminējis, ka ir izvēlēts par saules kalpu, un bija ļoti nobijies, taču gribēja parādīt Maikam un pārējiem, ka ir drosmīgs un bezbailīgs. Viņš soļoja aiz virsaiša un jautri, kaut arī samocīti, uzsmaidīja draugiem.

"Dārgo Pol. Mīļo, labo Pol!" čukstēja Nora.

"Es ļoti lepojos ar viņu," savādi aizžņaugtā balsī teica Maiks.

Pēkšņi kapteinis Arnolds pagāja uz priekšu un iekliedzās tik skaļā balsī, ka visi salēcās.

"Stāviet! Es pavēlēju jums apstāties!"

Garais virsaitis apstājās un nikni palūkojās uz kapteini Arnoldu. Viņš nesaprata kapteiņa vārdus, taču uzminēja to nozīmi. To nevarēja pārprast.

"Nāc šurp, Mafumu!" kapteinis Arnolds pavēlēja. Mazais zēns drebēdams pienāca tuvāk. "Saki vadonim, ka es nonāvēšu sauli, ja viņš darīs pāri Polam!" kapteinis teica. Mafumu nesaprata, tāpēc Džeks cik spēdams vienkārši izskaidroja to saviem vārdiem.

Mafumu piekrītoši pamāja. Viņš nometās ceļos virsaiša priekšā un sita ar pieri pret zemi.

Mafumu uzsauca vadonim dažus savādus vārdus un atkal sita ar pieri pret zemi. Virsaitis sarauca pieri un paskatījās uz kapteini Arnoldu. Tad viņš skarbi kaut ko teica Mafumu.

"Virsaitis saka — nē. Kapteinis nenonāvē saule," zēns teica. "Viņš saka — tad, kad saule ir augstu, augstu, augstu. Pols iet pie saules."

"Kad saule ir augstu…" atkārtoja kapteinis Arnolds. "Tātad pusdienlaikā — divpadsmitos, bet aptumsumam jābūt bez ceturkšņa. Labi, tas der! Saki vadonim, ka es nonāvēšu sauli, ja viņš mūs visus neatbrīvos."

Taču virsaitis smējās viņiem sejā. Viņš devās uz tempļa torni, un Pols, plandot tērpa krokām, viņam sekoja. Ikviens noskatījās viņiem pakaļ. Cik ļoti bērni vēlējās, lai saules aptumsums notiktu! Tas likās pārāk dīvaini, lai būtu taisnība.

SAULE PAZŪD!

Torlt mazajam gūstekņu pulciņam neļāva templi iet. Pie durvīm stāvēja divi sargi, kas nelaida nevienu iekšā. Maiks redzēja uz torņa Pola stāvu un viņam blakus garo virsaiti, kas, vērsdamies pie saules, murmināja un skandēja dīvainus vārdus. Pols pamāja Maikam, un Maiks viņam atmāja pretī.

"Viss kārtībā, Pol. Nebaidies!" Maiks sauca. "Mēs tevi izglābsim!"

Taču vējš aiznesa viņa vārdus, un Pols neko nedzirdēja. Viņš stāvēja bezbailīgi, un viņa skaistā galvassega saulē spīdēja un laistījās.

Saule cēlās augstāk, diena kļuva karstāka, un kapteinis Arnolds kopā ar pārējiem pārcēlās ēnā.

Kaul gan augstajā kalna virsotnē vienmēr pūta vējš, tomēr, saulei ceļoties augstāk, tās stari nežēlīgi karsēja.

Ap pulksten vienpadsmitiem lielās, zeltītās durvis atvērās, un pa spožajām trepēm kāpa milzīgs pūlis kalna ļaužu. Viņi bija ģērbušies plandošos tērpos. gandrīz tādos pašos kā Polam, un, iznākuši lielajā pagalmā, izskatījas ļoti grezni. Viņu sejas bija dzeltenākas nekā parasti, vīriešu bārdas svaigi nokrāsotas un liesmoja kā uguns.

Kalna ļaudis izkārtojās lielajā laukumā un uzsāka dīvainu deju. Viņi sita kājas pret zemi, tērpi šūpojās un plandījās, balsis, kas skandēja savādu dziesmu, pieņēmās spēkā, te pieklusa.

"Laikam kāda saules deja," kapteinis Arnolds teica. Bērni bija uztraukušies un norūpējušies, bet nevarēja neapbrīnot saules pielūdzēju neparasto deju.

Kapteinis Arnolds uzmeta skatienu pulkstenim. Tas rādīja pusdivpadsmit. Viņš bažīgi paskatījās uz sauli, kas atradās gandrīz virs galvas. Saule bija tik spoža, ka mēnesi, protams, nemanīja. Taču tas noteikti veica savu ceļu pie debesīm.

No tempļa atskanēja apdullinoši gonga rībieni. To sita viens no virsaiša kalpiem. Bērni jau agrāk bija redzējuši templī gongu, tikai nemanīja, ar ko to varētu sist. Tagad tā skaņas aizplūda pāri kalnam, svinīgi izplatīdamas jaunumus. Ielejas uztvēra ziņu, un atbalss nāca atpakaļ, līdz likās, ka gonga skaņas pārņēmušas gan zemi, gan debesis.

Acumirklī visi saules pielūdzēji nokrita ceļos.

Virsaitis pagaidīja, kamēr gonga skaņas norimst, un sāka skaļi runāt. Viņš izveda priekšā princi Polu. Zēns, tērpam plīvojot 1111 spīdot, stāvēja tempļa tornī.

"Kapteini Arnold, vai saules aptumsums būs drīz?" Džeks nemierīgi jautāja. Viņš šausmīgi baidījās, ka viņi nepagūs novērst to, kam vajadzēja notikt ar Polu. Kapteinis Arnolds uzmeta skatienu pulkstenim.

"Tas sāksies pēc divām minūtēm," viņš teica. "Tagad es uzstādīšu noteikumus! Skatieties, ko es daru!"

Viņš viegliem soļiem ātri skrēja uz torni. Kalpi pie ieejas to nebija gaidījuši, un viņš bez grūtībām iekļuva templī. Kapteinis Arnolds steidzās pa akmens pakāpieniem un pēc dažiem mirkļiem jau stāvēja blakus virsaitim un Polam.

Un te notika kas negaidīts! Kapteinis Arnolds pagriezās pret milzīgo sauli 1111 pakratīja dūri pret to. Viņš uz to kliedza! Izrāva aiz jostas aizsprausto nazi un meta to augstu gaisā uz saules pusi! Nazis apmeta lielu loku un pazuda kalna nogāzē!

"Viņš nonāvē sauli! Viņš nonāvē sauli!" sauca Mafumu. Viņš pēkšņi bija aptvēris — kapteinis Arnolds tikai tēlo, ka nogalina sauli. Kalna ļaudis saprata Mafumu izsaucienus un uztraukušies un apjukuši pielēca kājās. Virsaiša kalpi metās gūstīt kapteini Arnoldu, un te notika kas dīvains.

Likās, ka saulei pēkšņi būtu nokosts mazs gabaliņš! Vienā pusē tai parādījās maza, melna ēna! To bija sācis aizsegt mēness.

Mafumu apstulba. Viņš rādīja uz sauli un uztraucies kliedza: "Sauli apēd! Skatieties! Skatieties!"

Kalna virsotnē iestājās kapa klusums. Visi aizklāja seju ar rokām un caur pirkstiem, lai neapžilbtu, pētīja debesis. Arī kalpi, kas gribēja kapteini Arnoldu sagūstīt, drebot skatījās debesīs.

Mēness aizklāja sauli vēl vairāk un aizēnoja vēl lielāku gabalu. Kalna ļaužu pūli, kas vēroja notiekošo, pāršalca baiļu saucieni. Viņi nezināja, kas ir saules aptumsums, un ticēja, ka viņu pielūgtā saule ir nonāvēta.

Neviens nespēja ieiedomāties, ka saulei priekšā aiziet mēness, uz īsu laiku to aizēnodams. Viņi krita pie zemes un murmināja visas iespējamās lūgšanas. Kad kalna ļaudis vēlreiz uzmeta debesīm skatienu, tumša bija jau puse saules!

Pasaule kļuva savāda un vairs nemaz nelīdzinājās zemei. Saules gaisma pamazām izgaisa un pazuda. Visu zemi apņēma savāda krēsla. Putni pārtrauca dziedāt. Pērtiķi kokos nobijušies saspiedās kopā. Vardes iedomājās, ka tuvojas nakts, un sāka kurkstēt.

Un, kaut gan bērni zināja, ka tas ir tikai saules aptumsums, arī viņi jutās nobijušies. Viņi pirmo reizi vēroja saules aptumsumu, turklāt tas bija pilns aptumsums, kad zemi pameta pat niecīgākais saules stars. Nabaga Mafumu nekad mūžā nebija piedzīvojis tādas bailes. Viņš, drebēdams kā apšu lapa, pieplaka pie zemes, un Džeks ļoti centās viņu nomierināt.

Virsaitis, stāvēdams tornī, ar bailēm un izbrīnu skatījās saules aptumsumu. Arī viņš drebēja. Vai tiešām šis cilvēks nogalinājis viņu brīnišķīgo Saules dievu, kas katru dienu tik spoži apspīdēja debesis? To viņš nesaprata. Virsaitis izstiepa pret sauli rokas un mēģināja mierināt tumšo sauli un pierunāt to atkal spīdēt. Kapteinis Arnolds stāvēja sakrustotām rokām un izskatījās ļoti bargs. Likās, ka viņš ir burvju mākslinieks, kas izstrādājis kārtējo triku.

Pēkšņi notika kaut kas vēl neparastāks! Debesis satumsa kā naktī, un parādījās zvaigznes. Tās spoži mirdzēja un apgaismoja zemi saules vietā.

"Nebaidieties!" Arnoldes kundze teica izbiedētajiem bērniem, kas to nebija gaidījuši. "Saule ir pazudusi, tai priekšā aizgājis mēness. Redzat, ir tumšs kā naktī un spīd zvaigznes? Atcerieties, ka zvaigznes debesīs ir vienmēr, ari dienā, tikai mēs tās neredzam, jo dienas gaisma ir ļoti spoža. Un tagad, kad dienas gaisma pazudusi, mēs redzam zvaigznes."

Kad Arnoldes kundze tā paskaidroja, viss kļuva saprotams, bet kalna ļaudīm, kas bija nobijušies līdz nāvei, nebija ne jausmas par notiekošo. Aiz bailēm un šausmām viņi bija zaudējuši veselo saprātu. Viņi kliedza un vaidēja, sita pieri pret zemi un krita ceļos.

Tornī bija diezgan tumšs. Kapteinis Arnolds satvēra pārsteigto mazo princi un iečukstēja viņam ausī: "Kāp lejā pa akmens pakāpieniem pie pārējiem, Pol. Tagad tevi neviens neaizturēs. Tev nekas nedraud."

Pols devās uz kāpnēm un pateicīgs kāpa lejā.

Viņš taustīdamies nokļuva pie bērniem un priecīgs satvēra Maika roku. Maiks viņu apskāva, arī pārējie saskrēja ap Polu, kas plandošajās drēbēs jutās neērti.

"Saules aptumsums notika tieši laikā, lai glābtu tevi, Pol, nabaga zēn," Džeks teica viņam ausī. "Tagad tu esi drošībā. Tu gan biji drosmīgs. Mēs ar tevi šausmīgi lepojāmies."

Pola sirds priekā dauzījās. Agrāk viņš bieži smējās — viņš bija tikai bērns —, taču tagad viņš jutās kā varonis! Viņš ne soli neatgāja no bērniem un vēroja saules aptumsumu.

Tikko kapteinis Arnolds ieraudzīja, ka saule ir pilnīgi pazudusi, viņš sāka kliegt, izlikdamies, ka draud aizgājušajai saulei. Virsaitis nokrita ceļos un lūdzās žēlastību, pārliecināts, ka kapteinis Arnolds ir varenākais burvis pasaulē.

Pamazām mēness ēna sāka slīdēt nost no saules, un parādījās maza, spoža maliņa. Zvaigznes lēnām dzisa, un atkal iestājās savādā krēsla. Tas nu kalna ļaudīm bija par daudz. Jau tas vien bija slikti, ka saule pazudusi — tā viņi domāja —, bet tas vēl nebija viss, un tālāko viņi vairs nespēja izturēt.

Kliegdami un vaidēdami viņi steidzās uz zeltītajām trepēm, tad slīdot un krītot metās lejā. Arī abi kalpi no torņa metās lejā, bailēs pamezdami savu virsaiti. Viņš palika tornī, nometies ceļos kapteiņa Arnolda priekšā.

Pamazām mēness melnā ēna atstāja sauli. Kalnus apspīdēja spoža dienas gaisma, un zeltainā saule atkal raidīja savus starus. No jauna iedziedājās putni.

Atviegloti iespiedzās pērtiķi. īsā, negaidītā nakts beidzās, un pasaule atguva sākotnējo izskatu.

Kapteinis Arnolds saņēma izbiedēto virsaiti aiz pleca un, stingri turēdams, veda lejā pa trepēm. Viņš pasauca Mafumu.

"Mafumu, saki virsaitim, lai mūs atbrīvo! Ja ne, es atkal nonāvēšu sauli," kapteinis pavēlēja. Mafumu saprata. Tagad, kad saule bija atgriezusies, viņš jutās labāk un uzskatīja kapteini Arnoldu par varenāko vīru pasaulē. Nez cik reižu citi viņam varēja skaidrot, kas īsti noticis, Mafumu nekad, nekad neticētu, ka kapteinis Arnolds tikai izlicies.

Mafumu, juzdamies ļoti svarīgs un varens, pārtulkoja kapteiņa vārdus virsaitim. Vīrs ļoti sadusmojās, ka tāds nieka zeņķis runā ar viņu šādā tonī, un izlikās viņu neredzam. Virsaitis atstāja kapteini Arnoldu vienu un devās uz lūku, kas joprojām bija atvērta. Tur viņu gaidīja zelta būris.

"Mafumu, saki, ka mēs iesim lejā pa zelta kāpnēm un lai viņa kalpi mūs izlaiž ārā pa klints ieeju!" teica kapteinis Arnolds. Mafumu sauca pakaļ virsaitim. Vīrs piekrītoši pamāja un iegāja būrī. Pēc mirkļa viņš jau bija prom, bet lūka palika vaļā — viņš nepūlējās to aizbultēt.

"Viņš ir prom! Un pārējie arī!" smiedamies teica Maiks. "Tas tik bija piedzīvojums! Goda vārds! Taisnību sakot, arī mani pārņēma dīvaina sajūta, kad saule sāka pazust un iedegās zvaigznes. Es labprāt kaut ko ieēstu. Pirms dodamies lejā pa trepēm, paņemsim templī plāceņus."

"Nu, bet ātri," teica kapteinis Arnolds. "Es gribu iet, kamēr viņi nav pārdomājuši."

Zēni aizskrēja pēc plāceņiem un augļiem. Viņi atnesa tos seklajos šķīvjos un kopā ar kapteini, Arnoldes kundzi un meitenēm devās uz apzeltīto durvju pusi.

Kad viņi jau bija gandrīz klāt, durvis sāka klusi vērties ciet! Kapteinis Arnolds iekliedzās un metās pie durvīm.

"Ātrāk! Viņi grib mūs atstāt tepat!"

Kad viņš jau pieskrēja pie durvīm, tās aizvērās pavisam. Un te nu tās, cieši aizvērtas, slējās viņa priekšā — augstas, mirdzošas durvis, platas kā milzīgi vārti.

"Viņi mūs apveduši ap stūri!" dusmīgi iesaucās kapteinis un, cik spēka, sāka dauzīt durvis ar dūrēm. Taču tām nebija ne roktura, ne aizšaujamā, nekā, pie kā varētu pieķerties un pavilkt. Caur šīm milzīgajām durvīm izkļūt nevarēja, tas nu bija skaidrs!

LIELS, LIELS PUTNS, KAS DZIED "R-r -r-r-r-r-r!"

"Lūka!" iesaucās Maiks. "Mēs varam aizbēgt caur lūku! Virsaitis to atstāja vaļā!"

Zēni pa galvu pa kaklu metās pāri plašajam pagalmam uz atvērumu. Sirds dziļumos viņi baidījās, ka tā būs ciet, kad viņi pieskries. Taču lūka joprojām bija vaļā!

Viņi stāvēja pie lifta šahtas un skatījās tajā. Tā veda tieši lejup, izcirsta cietajā klintī. Zelta būri, protams, neredzēja. Bedres dibens kalna dzīlēs nebija saskatāms, un tā izskatījās tumša un šaura.

"Nevaru iedomāties, kā mēs varētu aizbēgt caur šejieni," teica Maiks. "Sāksim arto, ka mums vajadzīga milzīgi gara virve, kuras mums nav. Un iedomājieties, kas notiktu, ja lifts virzītos augšup, bet mēs — lejup!"

"To zelta būri augšā un lejā vilka aiz virvēm, vai ne tā?" jautāja Arnoldes kundze. "Tad virvēm joprojām ir jābūt vienā pusē."

"Protams, jābūt," teica kapteinis Arnolds. "Pameklēsim."

Taču virves, kas vilka liftu augšup un lejup, bija nogrieztas! Kapteinis Arnolds ātri atrada virves, tās bija iesietas izcirstā rievā vienā šahtas pusē. Taču, tikko kapteinis tās parāva, 110 tām rokā palika ne vairāk kā desmit pēdas gari gabali! Tās bija pārcirstas un nekam nederēja.

"Varam aizvērt arī lūku," vīlies teica kapteinis Arnolds. "Atstāt to vaļā ir bīstami, kāds no mums var iekrist bedrē. Mēs tiešām esam slazdā!"

"Kalna ļaudis droši vien smejas par mums!" teica Maiks. "Veikli gan esam apvesti ap stūri! Mēs nevaram tikt ne lejā, 11c augšā — mēs esam spiesti palikt kalna virsonē visu atlikušo mūžu."

Kapteinim Arnoldam šis stāvoklis nemaz nepatika. Viņš baidījās, ka kalna ļaudis naktī var atvērt durvis un uzbrukt viņiem. Taču, lai nebiedētu bērnus, viņš to pateica tikai Arnoldes kundzei.

"Šodien mums visiem bi jusi uztraukumiem bagāta diena," viņš teica. "Ieiesim vēsajā templi, kārtīgi paēdīsim un atpūtīsimies."

Viņi devās uz templi, mielojās ar plāceņiem un dzēra saldo augļu sulu. Tad bērni un Arnoldes kundze iekārtojās atpūsties, bet kapteinis Arnolds palika sardzē. Viņi norunāja, ka uz maiņām sardzē stāvēs kapteinis, Džeks un Maiks, lai mazais pulciņš netiktu pārsteigts.

Nakts, kā vienmēr, iestājās pēkšņi. Spoži iedegās zvaigznes, 1111 kalnainā pasaule mierīgi atdusējās skaistajā zvaigžņu gaismā. Kapteinis Arnolds aizgāja pārliecināties, ka pa lifta šahtu neviens nevar nokļūt augšā, un tad devās pie slīdošajām durvīm. Taču tās joprojām bija cieši aizvērtas, un otrā pusē valdīja pilnīgs klusums.

Nakts pagāja mierīgi. Pirmais sardzē stāvēja kapteinis, tad abi zēni. Taču nekas nenotika. Atausa rīts, un uzlēca saule. Bērni pamodās un izstaipījās. Viņi bija izsalkuši, bet — ak, vai! — pāri palikuši bija tikai daži plāceņi.

"Ceru, ka viņi negrib mūs nomērdēt badā," teica Maiks, kad kapteinis Arnolds dalīja nedaudzos plāceņus. "Tas man nemaz nepatiktu."

"Šis piedzīvojums ir aizraujošs, tikai sagādā daudz neērtību," teica Nora.

Apmēram ap desmitiem milzīgās, apzeltītās durvis atkal atvērās. Augšā pa kāpnēm nāca kalna ļaudis, tikai šoreiz viņiem rokās bija mirdzoši šķēpi. Acīmredzot viņi bija uz kara takas!

Kapteinis Arnolds šādu iespēju bija daļēji pieļāvis. Viņš lika bērniem saiet kaktā un pats devās pretī garajam virsaitim. Viņam blakus cieši turējās Mafumu. lai tulkotu virsaiša vārdus.

Taču virsaitis nebija noskaņots uz runāšanu. Ari viņam bija šķēps, un viņš ļoti nikni skatījās uz kapteini Arnoldu.

"Virsaitis saka tevi nāvēt pirmais," zobiem klabot, teica nabaga Mafumu. Un patiesi, izskatījās, ka tas bija domāts nopietni, jo virsaitis nolaida šķēpu un draudoši tēmēja uz kapteini Arnoldu.

Kapteinim bija revolveris. Viņš negribēja nošaut virsaiti, bet domāja, ka varētu viņu pabiedēt. Viņš izvilka revolveri un izšāva gaisā. Šāviena troksnis briesmīgi atbalsojās kalnos. Virsaitis aiz šausmām palēcās. Visi kalna ļaudis sāka tarkšķēt un kliegt.

Tikai viens, gudrākais, notēmēja šķēpu uz kapteini Arnoldu. Mirdzošais ierocis pāršķēla gaisu, ķēra ieroci kapteiņa rokā, un tas šķindēdams nokrita zemē. Neviens no kalna ļaudīm neiedrošinājās to pacelt, arī kapteinis Arnolds ne — tikai cita iemesla dēļ. Viņš nebaidījās no revolvera, viņš baidījās no šķēpiem visapkārt!

Virsaitis griezīgā balsī izkliedza pavēli, un divpadsmit vīru ar šķēpiem rokā metās uz priekšu. Viņi aplenca mazo pulciņu, un nepagāja ne desmit minūtes, kad gan pieaugušie, gan bērni bija sasieti ar biezām, stiprām virvēm!

"Ko viņi ar mums darīs?" jautāja Nora. Viņa bija ļoti dusmīga, jo viņas plaukstu locītavas bija savilktas pārāk stingri.

To neviens nezināja. Skaidrs bija tikai tas, ka mazo pulciņu vedīs lejā kalna dzīlēs. Kalna virsotnē viņus neatstās.

"Es domāju, virsaitis baidās, ka mēs nodarīsim pāri viņa mīļotajai saulei, ja paliksim augšā," Džeks teica. "Kaut notiktu vēl viens saules aptumsums! Kā tad viņi nobītos!"

Virsaitis pavēlēja vest gūstekņus lejā pa spožajām kāpnēm. Taču, līdzko viņi pie tām nonāca, atskanēja savāds troksnis!

Sākumā tas bija tāls un kluss — kā sanēšana —, taču drīz vien kļuva skaļāks un likās, ka, to atbalsojot, dreb viss kalns.

"R-r-r-r-r-r-r-!" skanēja. "R-r-r-r-r-r! R-r-r-r-r-r-r!"

Noslēpumainā kalna ļaudis apstājās un klausījās izbrīnā plati ieplestām acīm. Dīvaina skaņa. Kas tas varētu būt?

Sākumā arī bērni brīnījās, taču Džeks gandrīz uzreiz saprata, kas tas par troksni, un iekliedzās: "Tā ir lidmašīna! Lidmašīna! Vai tiešām jūs nedzirdat? Tā tuvojas!"

Kapteinis Arnolds bija pārsteigts. Viņš zināja, ka tādu troksni rada lidmašīnas motori, bet kas tā par lidmašīnu? Vai tiešām… vai tiešām… tā ir "Baltā bezdelīga"?

Troksnis tuvojās, un pēc mirkļa varēja redzēt kalnam tuvojamies melnu punktu. Tā patiesi bija lidmašīna. Par to nevarēja būt ne mazāko šaubu!

Ari kalna ļaudis to redzēja. Viņi pārsteigti kliedza un rādīja uz to. "Ko viņi saka, Mafumu?" sauca Džeks.

"Viņi saka: "Liels, liels putns, liels, liels putns, kas dzied "R-r-r-r-r-r-r-r!"," mirdzot acīm un zobiem spīdot, teica Mafumu. Bērni sajūsmā aizrautīgi smējās. Kaut kas notiks! Par to viņi bija pārliecināti!

Lidmašīna lidoja tuvāk un tuvāk un kļuva aizvien lielāka. "Tā ir "Baltā bezdelīga"! "iesaucās kapteinis Arnolds. "Es nevarēju nepazīt savas skaistules motoru! Acīmredzot Renijam un Pilesku izdevies aizkļūt līdz lidmašīnām. Viņi salabojuši "Balto bezdelīgu" un lido šurp!"

"Vai viņi var te nolaisties?" jautāja Pols.

"Protams!" atbildēja Maiks. "Paskaties uz šo lielo, līdzeno pagalmu! Vai tas nav ideāls nolaišanās laukums? Ja tikai Renijs un Pilesku atpazītu kalnu un atlidotu šurp!"

Lidmašīna tuvojās, tā lidoja tik augstu, it kā taisītos pārlidot pāri tieši pār kalna virsotni. Kalna ļaudis bija pārbijušies līdz nāvei un pieplakuši pie zemes. Lidmašīna, spoži balta kā kaija, apmeta loku, it kā kaut ko meklējot.

"Tā nolaidīsies! Tā nolaidīsies!" kliedza Džeks un. kaut gan rokas un kājas viņam bija sasietas, lēkāja apkārt. "Nudien! Sarkanbārdaiņi nu gan ir satriekti!"

Baltā lidmašīna meta arvien zemākus lokus, gatavodamās nolaisties, un tad apkārtējos kalnos sāka atbalsoties cita — līdzīga skaņa:

"R-r-r-r-r-r! R-r-r-r-r-r!"

"Tā ir mana lidmašīna! Varu derēt!" iesaucās princis Pols. Viņa seja piesarka aiz uztrakuma, un viņš cītīgi pūlējās atbrīvoties no virvēm, kas viņu saistīja. "Es visur pazītu savas lidmašīnas troksni!"

Kamēr "Baltā bezdelīga" nevainojami nolaidās, izveicīgi skriedama ar lielajiem riteņiem pa milzīgo pagalmu, pār kalna nogāzi lēnām pacēlās otra lidmašīna.

"Tā ir Pola zilgansudrabainā lidmašīna!" iesaucās Pegija. "Ak Dievs! Tas ir pārāk satraucoši! Skatieties, kas sēž "Baltajā bezdelīgā"! Renij! Renij! Renij!"

AIZRAUJOŠĀ IZGLĀBŠANĀS!

Kad virsaitis un viņa kalpi izdzirdēja lidmašīnu motoru troksni un ieraudzīja tās tuvojamies, viņi izbrīnījās un nobijās. Kad "Baltā bezdelīga" aizšāvās kalna ļaudīm tieši pār galvām, viņi šausmās krita pie zemes un vaidēja gluži kā sāpēs.

"Uzmanieties! Lidmašīna jūs notrieks!" iesaucās Maiks, kad "Baltā bezdelīga" gatavojās nolaisties. Nobijušies cilvēki lēca kājās un pa galvu pa kaklu skrēja uz pagalma malām. Lidmašīna nevienu neaizķēra, un cik patīkami bija redzēt Renija smaidošo seju, kad viņš izlēca no pilota kabīnes! Viņš uzmeta skatienu kalna ļaudīm, taču tuvumā neviena nebija, un tad viņš skrēja pāri pagalmam pie gūstekņiem.

Viņš izrāva asinis stindzinoša izskata dunci, kas bija aizbāzts aiz jostas, un pārgrieza virves.

Bērni sapulcējās ap viņu, apskāva un apbēra ar jautājumiem. "Būtu tu mani redzējis vakar!" sauca Pols, kas ļoti lepojās ar to, ka bijis par mata tiesu no nāves. "Man bija zelta drēbes un uz galvas saules stari!"

Ari kapteinis un Arnoldes kundze jutās atviegloti, kaut gan kapteinis nenolaida acis no kalna ļaudīm, kas drebot pulcējās kopā un pētīja lidmašīnu.

"Viņi izskatās tā, it kā lidmašīna varētu uzlēkt viņiem virsū vai uzliet!" Džeks plati smaidīja.

"Būtu prātīgi, ja mēs nevilcinātos," teica Renijs. "Nevar zināt, kad viņi atgūsies un sāks mums sagādāt nepatikšanas. Atliek viņiem sabojāt lidmašīnu, un ar mums ir cauri."

"Re, kur Pilesku ar manu lidmašīnu!" sajūsmināti iesaucās Pols. Lielā, zilgansudrabainā lidmašīna ar apdullinošu troksni apmeta loku viņiem virs galvas. Troksnis atbalsojās apkārtējos kalnos, un likās, ka rūc pērkons. Lidmašīna meta loku pēc loka, un kalna ļaudis šausmās vaidēja un atkal krita ar seju pret zemi.

Mazā prinča lidmašīna nolaidās tikpat veikli kā "Baltā bezdelīga". Tā nolaidās uz riteņiem un, tik tikko pieskardamās zemei, mierīgi pārskrēja pāri milzīgajam pagalmam.

"Tiešām nevainojams nolaišanās laukums!" vērodams teica kapteinis Arnolds. "Gluds, liels un vējains!"

Zilgansudrabainā lidmašīna apstājās. Līdzko motoru troksnis apklusa, pilota kabīnes durvis atvērās. No tās izlīda Pilesku ar saulesbrillēm uz acīm. Renijs viņu nebija brīdinājis, un kalna ļaudis nobijās vēl vairāk.

Puse no viņiem aizsteidzās uz lielajām kāpnēm un kliegdami pazuda kalna dzīlēs. Atlikušie ar virsaiti priekšgalā nometās ceļos, un virsaitis sāka murmināt kaut ko nesaprotamu.

"Viņš saka: "Liels virsaitis lūdz žēlastība!"." Mafumu uzjautrināts plati smaidīja.

"Ja viņš domā. ka es viņu metīšu lejā no kalna vai vedīšu prom ar lidmašīnu, viņš maldās," teica kapteinis Arnolds. "Man viņš ir galīgi vienaldzīgs, bet nu iesim. Mums vajadzētu tūlīt doties prom. Tā ir brīnumaina izglābšanās no nopietnām briesmām."

"Mēs mierīgi sakāpsim abās lidmašīnās!" Maiks jautri sauca. "Kurš kurā kāps?"

"Renijs, Pilesku. Pols, Džeks un meitenes var kāpt Pola lielajā lidmašīnā," teica kapteinis Arnolds. "Es gribētu, lai Maiks lido kopā ar mani, tāpat ari Mafumu. Mēs nevaram viņu atstāt te."

Viņi sāka kāpt abu lidmašīnu kabīnēs. Daudz laika tas neaizņēma. Pilesku satvēra stūri un paskatījās apkārt.

"Visi gatavi?" viņš jautāja. Un vēlreiz pārlaida skatienu laukumam. "Kur ir Pols? Man likās, ka viņš kāps šajā lidmašīnā."

"Te viņa nav," atbildēja Džeks. "Droši vien iekāpis "Baltajā bezdelīgā". Viņš vienmēr ir gribējis ar to lidot."

"Labi," teica Pilesku un parāva sviru. Taču Renijs viņu apturēja.

"Mums jāpārliecinās, vai Pols ir otrā lidmašīnā!" viņš teica. "Mēs taču negribēsim ierasties Anglijā un atklāt, ka viņš nav ari otrā lidmašīnā."

Renijs atkal atvēra kabīnes durvis un izliecās laukā. Viņš kliedza "Baltās bezdelīgas" virzienā: "Ei, tur! Vai Pols ir pie jums?"

"Ko?" sauca kapteinis Arnolds, kas jau bija gribējis pacelties gaisā.

"Vai POLS ir pie jums?" Renijs kliedza.

"Nē," ātri pametis skatienu savā lidmašīnā, atkliedza kapteinis Arnolds. "Es teicu, lai viņš brauc ar jums. "Baltā bezdelīga" nav tik liela, lai uzņemtu vairāk par četriem cilvēkiem."

Renijs nobālēja. Vairāk par visu šai pasaulē viņš mīlēja mazo princi — un te nu viņi gandrīz pacēlās 110 kalna virsotnes bez Pola! Kas ar viņu atgadījies?

Renijs izlēca no lidmašīnas. Nora iesaucās: "Skaties! Vai tas tur templī nav Pols?"

Iztēlodamies, kādas šausmu lietas varēja notikt ar mazo princi, Renijs steidzās uz templi. Viņš izrāva pistoli un apņēmās, ka sados kalna ļaudīm tādus piparus, kādus viņi savu mūžu nav piedzīvojuši, ja viņi atkal būs sagūstījuši mazo Polu.

Tukšajā templi bija tikai Pols. Viņš tupēja kaktā un kaut ko raustīja. Renijs briesmīgi iekliedzās:

"Pol! Kas te noliek? Mēs gandrīz aizlidojām bez tevis!"

Pols piecēlās. Rokās viņš turēja skaisto, plandošo zelta auduma tērpu, kas viņam bija bijis mugurā iepriekšējā dienā, un pār plecu bija pārmesta galvassega ar saules stariem. Jaunais Pols bija stingri nolēmis aizvest to uz skolu un parādīt draugiem, kas to noteikti apbrīnos. Kā lai citādi viņi noticētu Pola stāstam par vareno piedzīvojumu?

Brīdī, kad visi bija aizņemti, viņš aizlavījās prom no mazā pulciņa. Pols bija pārliecināts, ka kapteinis Arnolds viņu nelaistu, ja viņš lūgtu atļauju aiziet pēc drēbēm. Sameklēt un savākt drēbes nebija nemaz tik viegli, un Pols nedomāja, ka viņi lidos prom tik drīz.

"Klau. Renij! Es atnācu, lai paņemtu savas saules kalpa drēbes," Pols teica. "Tu tās vēl neesi redzējis, Renij. Skaties, tev…"

Taču, Polam par milzīgu pārsteigumu, Renijs viņam iecirta skanīgu pļauku, paķēra zēnu, drēbes un visu pārējo un skriešus metās uz lielo, zilgansud- rabaino lidmašīnu. Kalna ļaudis, ieraudzījuši Reniju skrienam, sāka tarkšķēt, un daži vīri ķērās pie šķēpiem.

Renijam pār galvu aizlidoja mirdzošs šķēps. Viņš paliecās uz sāniem, uzlēca uz lidmašīnas kāpnītēm un iemeta Polu sēdeklī.

"Mazais stulbenis bija aizgājis uz templi pēc savām spožajām drēbēm!" teica Renijs. Viņš bija dusmīgs un uztraucies, tāpēc ka viņi gandrīz bija aizlidojuši bez Pola.

Arī Pols bija dusmīgs. Viņš izslējās sēdeklī. "Kā tu iedrošinājies man sist?" viņš kliedza uz Reniju.

"Es izstāstīšu karalim, savam tēvam. Viņš… viņš… viņš…"

"Aizveries, Pol," teica Džeks. "Ja tu vēl kaut ko teiksi, es pats tevi iepļaukāšu! Tevis dēļ mūsu bēgšana varēja izgāzties. Kalna ļaudis izskatās pavisam nejauki."

Un tiešām — daži no viņiem ar šķēpu rokā zagās uz lidmašīnu pusi. Abām lidmašīnām tika iedarbināts motors. Atkal atskanēja apdullinošais troksnis. Kalna ļaudis šausmās atsprāga atpakaļ.

Pirmā pacēlās "Baltā bezdelīga". Tā graciozi cēlās gaisā, divreiz apmeta loku un devās prom pāri kalniem. Tad pacēlās un aizlidoja zilgansudrabainā lidmašīna.

Džeks raudzījās lejā. Noslēpumainais kalns jau izskatījās tālu un pavisam mazs. Viņš varēja saskatīt pa tā virsotni kā skudriņas tekalējam cilvēkus. Tiem nu gan vajadzētu būt niknieņi par to, ka ļāvuši gūstekņiem izbēgt tik neparastā veidā!

"Nu re, mēs atkal lidojam," Džeks teica meitenēm. "Kaut gan es ar prieku apskatīju Noslēpumaino kalnu, tomēr es to pametu ar vēl lielāku prieku! Galvu augšā, Pol! Neesi tik drūms! Tagad mēs esam drošībā, kaut arī tu visu gandrīz sabojāji."

Princis Pols jutās ļoti muļķīgi. "Piedodiet," viņš teica. "Es tā negribēju. Paldies Dievam, saules kalpa drēbes ir pie manis. Puikas skolā mani apskaudīs! Es tās uzvilkšu un visiem parādīšu."

Visi iesmējās. Cik jauki bija atkal atrasties lidmašīnā! Džeks sauca Renijam:

"Renij! Tu vēl neesi izstāstījis par jūsu piedzīvojumiem. Kā jūs izkļuvāt no Noslēpumainā kalna?"

"Tas bija negaidīti viegli." atsaucās Renijs, kas sēdēja blakus Pilesku. "Kad kāpām lejā pa apzeltītajām trepēm, nevienam neradās aizdomas, ka mēs abi ar Pilesku neesam kalna vīri. Mēs kāpām veselu mūžību un beidzot nonācām pie lielas alas, kur, liekas, dzīvo vairākums no viņiem."

"Jā, mēs abi ar Mafumu to redzējām," atsaucās Džeks. "Turpini, Renij."

"Mēs negribējām iet un sēdēt alā. Ja nu kādam ienāktu prātā mūs uzrunāt? Mēs nevarētu atbildēt viņu valodā." Renijs turpināja. "Tāpēc mēs gaidījām ejā, līdz ieraudzījām, ka neliels pūlītis kalna ļaužu ar šķēpiem rokās iet mums garām. Mēs nodomājām, ka viņi iet medīt, un sākām viņiem sekot."

"Cik aizraujoši!" iesaucās Nora. "Vai viņi uzminēja, kas jūs esat?"

"Ne uzreiz," atbildēja Renijs. "Mēs sekojām viņiem pa dažādām tumšām ejām. līdz nonācām lielā telpā, kura izskatījās pēc zāles un no kuras veda pakāpieni uz ieeju klintī. Vīri pavilka sviru, un lielās durvis atvērās. Tad viņi apgrieza un pastūma sāņus lielo akmeni, un ceļš bija brīvs!"

"Jums nu gan ir veicies!" iesaucās Džeks. "Kaut es būtu bi jis kopā ar jums!"

"Tik viegli jau nemaz nebi ja," teica Renijs. "Mums vajadzēja atrast ceļu pie lidmašīnām, un mēs apmaldījāmies kalnu pārejā. Beidzot gan mums pamatīgi veicās -— mēs atradām ceļu un atnācām pie lidmašīnām. Tiesa, ļoti noguruši, bet drošībā!"

"Jūs tās ātri savedāt kārtībā," iesaucās Pegija. "Vai jums bija grūti atrast Noslēpumaino kalnu?"

"Nē. Pavisam viegli," teica Renijs. "No augšas tas izskatās gluži dzeltens. Turklāt tas ir vienīgais kalns ar lēzenu virsotni."

"Skatieties! Kas notiek ar "Balto bezdelīgu"?" pēkšņi iesaucās Džeks. "Tā laižas zemē! Vai tā grib nolaisties, Renij?"

"Tā liekas," atteica Renijs. "Interesanti, kas tur noticis? Ceru, ka nekas nav sabojājies. Mūsu lidmašīna ir liela, taču visus tā neuzņems."

"Baltā bezdelīga" laidās arvien zemāk. Lejā stiepās plata zāles josla, un lidmašīna devās tajā virzienā. Tā viegli nolaidās un apstājās.

"Jānolaižas mums arī un jāuzzina, kas noticis," bažīgi teica Renijs. Arī zilgansudrabainā lidmašīna apmeta loku un lēnām tuvojās platajai zāles strēmelei. Tā izlaida šasijas un viegli un mierīgi nolaidās. Tad vēl mazliet paskrēja un apstājās.

Kapteinis Arnolds jau bija izkāpis no lidmašīnas un palīdzēja tiki laukā mazajam Mafumu.

"Kas noticis? Vai kaut kas nav kārtībā?" izkāpdams 110 pilota kabīnes, sauca Renijs. "Es palīdzēšu!"

ARDIEVU, MAFUMU! UN BEIDZOT ATKAL MĀJĀS!

Kapteinis Arnolds atskatījās un papurināja galvu. "Nē, viss kārtībā," viņš teica. "Tikai mēs nevaram vest Mafumu uz Angliju. Viņš būs nelaimīgs tālumā no savas cilts. Viņa tauta dzīvo pavisam tuvu — re, kur var saskatīt ciematu —, un es viņu aizvedīšu mājās."

"Bērni gribēs atvadīties," Renijs teica. "Mazais Mafumu bija mums labs draugs. Bez viņa palīdzības mēs nebūtu izglābušies. Ej, Džek! Pasaki Polam un meitenēm, lai nāk atvadīties no Mafumu! Mēs viņu atstāsim te."

Abu lidmašīnu pasažieri izkāpa. Bērniem bija skumji, ka jāatvadās no mazā drauga. Viņiem joti patika blēdīgais Mafumu, un viņi negribēja atstāt zēnu.

"Vai mēs nevarētu ņemt Mafumu līdzi uz mājām?" jautāja Pols. "Ņemsim viņu līdzi. Viņš varētu dzīvot kopā ar mums un iet vienā skolā ar Maiku, Džeku un mani."

"Mafumu nebūtu laimīgs," teica Renijs. "Kādreiz mēs viņu atkal apciemosim un redzēsim, kā viņam klājas. Es nebūšu pārsteigts, ja kādu dienu viņš kļūs par cilts virsaiti. Viņš ir drosmīgs un gudrs, un viņam ir visas īpašības, kas vajadzīgas labam vadonim."

"Ceru, ka tēvocis viņu nesitīs pārāk bieži," teica Džeks. "Nudien! Skatieties! Šuip skrien visi ciemata ļaudis. Vai viņi ieraudzījuši Mafumu?"

Un tiešām, no mazā iezemiešu ciematiņa, kas atradās netālu, skrēja daudz vīriešu, sieviešu un bērnu. Viņi bija redzējuši Mafumu un, kaut gan baidījās no lidmašīnām, tomēr juta, ka "lielais, rēcošais putns", kā viņi to sauca, nav ļoti bīstams, ja jau vienā no tiem atradās Mafumu.

Ciemata ļaužu vidū bija arī Mafumu tēvocis. Džeks domāja — vai viņš negrābs ciet mazo zēnu un nesapurinās par to, ka viņš bija aizbēdzis pie draugiem. Viņš uzmeta Mafumu skatienu, lai pārliecinātos, vai zēns nebaidās. Taču zēns turējās braši. Vai viņš nebija šo cilvēku draugs? Vai viņš tiem nebija palīdzējis? Šajā dienā viņš jutās kā īsts karalis.

"Mafumu, uzskati to par dāvanu," teica princis Pols un iedeva Mafumu savu kabatas nazi, brīnišķīgu mantiņu ar spoži apzeltītu rokturi. Mafumu aiz prieka nezināja, kur likties. Viņš to bieži bija redzējis Polam rokās, bet neuzdrošinājās palūgt, lai iedod vismaz paturēt. Tagad tas pieder viņam! Mafumu nespēja noticēt tādai veiksmei.

Un tad arī visi pārējie gribēja mazajam Mafumu kaut ko iedot. Nora viņam iedeva pērlīšu kaklarotu un Pegija — mazu sudraba saktiņu ar burtu "P". Mafumu to piesprauda pie savām īsajām bikšelēm!

""P" gan nav "Mafumu" pirmais burts, bet, tā kā viņš lasīt neprot, tas nav svarīgi," teica Pegija. "Ko tu dosi Mafumu, Maik?"

Maikam bija trīs skaistas marmora bumbiņas, kuras viņš vienmēr nēsāja līdzi kabatā. Viņš tās iedeva Mafumu, kura acis ar katru dāvanu iepletās arvien vairāk. Baltie zobi zibēja vien, kad viņš visiem pēc kārtas uzsmaidīja.

Džeks viņam iedeva zīmuli. Tas bija no sudraba, tā uzgalis kustējās augšā lejā, kad grozīja apakšējo galu. Mafumu domāja, ka tā ir laba lietiņa, un nezināja, kur likties aiz prieka par to. ka tagad brīnumainais zīmulis pieder viņam. Viņš izpleta rokas un cieši apskāva Džeku.

"Aizveries, Mafumu!" Džeks jutās neērti tāpēc, ka pārējie ķiķināja. Taču Mafumu nelaida Džeku vajā un spieda tik stipri, ka Džeks gandrīz novēlās.

"Aizveries, Mafumu!" Džeks atkārtoja. Beidzot Mafumu atlaida rokas. Viņam no acīm plūda asaras un sirds vai lūza aiz žēluma, ka jāšķiras no Džeka. Viņam nebija nekā. ko iedot Džekam, — tikai viņa dārgā kaklarota 110 krokodila zobiem. Viņš to noņēma. nomurmināja pār to dažus vārdus un iespieda to Džekam rokā.

"Nē, Mafumu," Džeks teica. "Nē. Līs ļoti labi zinu — tu domā, ka šie krokodila zobi nes tev laimi un atvaira briesmas. Es to negribu."

Taču Mafumu neatlaidās, un galu galā Džeks, sajutis rīklē dīvainu kamolu, ielika krokodila zobu kaklarotu kabatā. Mīļais, labais Mafumu! Cik grūti bija šķirties!

Renijs zēnam iedeva spogulīti, Pilesku — piezīmju grāmatiņu, kurskricelēt ar jauno zīmuli. Kapteinis Arnolds viņam iedeva liekās brilles, kas atradās "Baltās bezdelīgas" personīgo mantu nodalījumā. Saņēmis brilles, Mafumu aiz prieka vai prātu zaudēja. Viņš uzreiz uzkabināja tās uz deguna un izskatījās tik jocīgs, ka visi vai plīsa no smiekliem.

Tad Arnoldes kundze iedeva zēnam fotogrāfiju, kurā bija redzami visi bērni. Šo attēlu, ieliktu brūnos ādas vāciņos, viņa vienmēr nēsāja līdzi. Mal umu tā priecājās, ka sāka cilāt kājas tādā kā kara dejā. Virs galvas viņš turēja dāvanas, un uz acīm bija saulesbrilles. Visi smējās, līdz sāka durt sānos.

Ciemata ļaudis nāca aizvien tuvāk un izbrīnīti skatījās, kā Mafumu saņem no draugiem dāvanas. Mafumu noņēma saulesbrilles un starojošu skatienu vērās bērnos.

"Uz redzēšanos!" viņš teica angliski. "Uz redzēšanos. Nāk atkal. Mafumu ir jūs draugs."

Visi pēc kārtas apskāva Mafumu. tad atgriezās pie lidmašīnām. Kad ciemata ļaudis sasniedza Mafumu, viņi ieraudzīja, ka pārējie droši sēž "lielajos, rūcošajos putnos". Mafumu tēvocis apskauda zēnu. Viņš iekāroja kaklarotu, ko Nora bija iedevusi mazajam Mafumu. Zēns cieši vērās tēvocī. Pēkšņi viņš ar rāvienu uzlika saulesbrilles un cik spēdams kareivīgi iekliedzās.

Ciematnieki spiegdami metās prom, un Mafumu tēvocis skrēja visātrāk. Tad Mafumu, juzdamies kā virsaišu virsaitis, lēniem un nosvērtiem soļiem devās viņiem pakaļ. Tas bija pēdējais mirklis, kad bērni redzēja savu mazo draugu, jo lidmašīnas pacēlās gaisā. Mafumu uz bridi pagriezās un pamāja ar roku. Lepnums viņam neļāva justies skum jam, tāpēc viņš turpināja ceļu, būdams pārliecināts, ka nežēlīgais tēvocis viņu liks mierā.

"Kā man negribas šķirties 110 Mafumu!" Pegija nopūtās. "Ļoti negribas. Viņš ir tikpat kā viens no mums."

"Džekam gan veicās — viņam ir krokodila zobi," teica Pols.

"Un tev ir veicies ar krāšņo, mirdzošo tērpu un galvassegu ar saules stariem," teica Pegija. "Kaut man tādi būtu!"

"Es tev aizdošu, kad vien gribēsi," Pols cēlsirdīgi atteica. "Goda vārds."

Lidmašīnas virzījās uz priekšu labi un ātri. Nora paskatījās lejā, lai redzētu, vai viņi vēl lido virs kalniem, un iekliedzās:

"Mēs atkal esam virs Noslēpumainā kalna! Skatieties visi! Mēs būsim novirzījušies no kursa, kad vedām Mafumu atpakaļ. Un tagad mēs lidojam uz otru pusi — uz mājām!"

Visi palūkojās lejup. Jā! Tur slējās savādi dzeltenais Noslēpumainais kalns. Tur bija lēzenā virsotne, milzīgais, gludais pagalms, uz kura ar viņiem nolika tik aizraujošas dēkas.

"Nu, vai saules aptumsums nebija jauks?" jautāja Nora.

"Un cik krāšņs izskatījās Pols, kad viņš kāpa augšā, ģērbies brīnišķīgajā tērpā!" teica Pegija.

"Un cik vienreizīgi bija, kad mēs stāvējām kalna virsotnē un pēkšņi izdzirdējām rūcam "Baltās bezdelīgas" motorus ["iesaucās Džeks.

"Kaut mēs varētu šo dēku atkārtot!" iesaucās Pols. "Brīžiem tā bija mazliet uztraucoša, taču man patīk tādi mirkļi."

"Cerēsim, ka uztraukumi un briesmas ir garām," teica Renijs. "Manam mūžam pietiks, to es jums teikšu! Tagad es gribu tikai vienu — droši atgriezties Anglijā un nogādāt jūs sveikus un veselus atpakaļ skolā."

"Skolā? Cik jocīgi būs atkal iet skolā pēc visa notikušā!" sauca Pols. "Es negribu. Es gribu atkal lidot ar savu lidmašīnu, Renij!"

"Vari gribēt visu ko, bet skola tev ir labākā un drošākā vieta," Renijs atbildēja. "Un tev būs ko pastāstīt zēniem. Goda vārds, viņi tevi uzskatīs par varoni. Vari man ticēt!"

"Tiešām?" acīm mirdzot, jautāja mazais princis. "Varonis es neesmu, bet man nekas nebūtu pretī, ja mani par tādu uzskatītu."

Lidmašīnas lidoja droši. Beidzot viņi nokļuva līdz lielai lidostai, kur arī nolaidās. Viņi iepildīja degvielu, un bērni kārtīgi paēda. Kapteinis Arnolds paziņoja uz Angliju, ka viņi visi ir dzīvi un veseli. Un viņi devās tālāk.

Bērni nakti mierīgi gulēja. Piedzīvojumi — tas ir kas jauks, taču vēl jaukāk ir atkal justies drošībā. Viņi sāka ilgoties pēc Anglijas un Dimijas un dega nepacietībā izstāstīt par neparastajiem piedzīvojumiem.

Beidzot viņi bija mājās! Viņi nolaidās lielajā lidostā, un kas par pūli te bija ieradies, lai viņus sveiktu! Fotogrāfi skraidīja apkārt, viņus fotografēdami, cilvēki drūzmējās, lai uzsistu uz pleca un paspiestu roku. Kapteinim Arnoldam vajadzēja teikt mikrofonā dažus vārdus, lai paziņotu, ka viņi beidzot droši tikuši atpakaļ!

Tad viņi saspiedās divās automašīnās un devās uz Londonu pie Dimijas. Sajūsmināti un lepni, viņi pļāpāja un smējās. Cik lieliski ir atgriezties mājās un saņemt tik sirsnīgus sveicienus!

Dimija bija iznākusi uz kāpnēm, lai viņus sagaidītu. Bērni izkūleņoja 110 auto un, izkliegdami jaunumus, steidzās pie viņas.

"Mēs bijām Āfrikā!"

"Mēs atradām Noslēpumaino kalnu!"

"Polu gandrīz upurēja Saules dievam!"

"Tad bija saules aptumsums, un tie ļaudis domāja, ka mēs esam nonāvējuši sauli!"

"Ja jūs vēl ilgāk mani spiedīsiet, jūs nonāvēsiet mani," teica Dimija. Viņa raudāja aiz prieka, viņa bija tik laimīga, ka var atkal redzēt bērnus. Kad bērni piepeši pazuda, viņa bi ja briesmīgi nobijusies un uztraukusies, bet tagad viss bija kārtībā!

Tovakar kapteinim Arnoldam vajadzēja par šiem piedzīvojumiem stāstīt pa radio. Pārraide bija paredzēta ceturksni pēc deviņiem, uzreiz pēc ziņām. Bērni ieslēdza radio un klausījās. Cik dīvaina sajūta pārņēma, kad istabā iedunējās kapteiņa Arnolda zemā balss un viņš sāka stāstīt par viņu piedzīvojumiem.

Dimija pārsteigta klausījās. Šo to viņa jau bija dzirdējusi no bērniem, bet te stāstīja visu pēc kārtas, it kā lasītu grāmatu. Tas bija brīnišķīgi!

Stāstījums ilga pusstundu, un, kad tas beidzās, Dimija izslēdza radio.

"Nu. nu," viņa novilka. "Mēs kopā esam piedzi- vojuši vairākas dēkas, bērni, bet šis ir visaizraujošākais piedzīvojums. Vai tā ir taisnība? Vai tiešām kaut kas tāds notiek ar tik parastiem bērniem kā jūs?"

"Jā. tas ir noticis!" teica Džeks un parādīja Di- mijai krokodila zobu kaklarotu. "Skaties! Tie ir tā krokodila zobi, kurš kādu dienu gandrīz apēda Mafumu. Viņa tēvs un tēvocis to nosita un iedeva Mafumu dažus tā zobus. Un viņš atdeva to man."

"Interesanti, ko Mafumu dara tagad?" jautāja Maiks. "Viņš ir labs draugs, vai ne? Ja nebūtu bijis vecā, labā Mafumu, mēs te nesēdētu."

"Ilgi jūs te nepaliksiet." celdamās teica Dimija. "Jums jau sen vajadzēja būt gultā."

"Gultā? Vai tiešām pasaulē ir gultas?" izsaucās Pegija. "Es biju pavisam aizmirsusi! Mēs nedēļām ilgi neesam laikā gājuši gulēt. Diez vai es vairs uztraukšos par to, ka laikā jāiet gulēt."

"Tu varbūt ne, bet es gan," atbildēja Dimija. "Nāciet nu! Laiks gulēt! Tie, kas nāks tūlīt, dabūs cepumus un limonādi, bet tie, kuri tūļāsies, nedabūs nekā."

Bērni ēda cepumus, dzēra limonādi un ilgi, ilgi sarunājās guļamistabās. Tad Dimija izslēdza gaismu, rūpīgi visus apsedza, ļoti stingri noteikdama: "Nekādas runāšanas!" — un izgāja.

Un ari mēs atstāsim bērnus sapņojam par viņu dēkām — par savādo, tālo Noslēpumaino kalnu.

Kur un kā iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev "noceļ" meiteni… Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes.

SIA "Nordik". Rcžislrācijas apl. Nr. 2 - (1792.

Volless ir tas virs, kurš "izdomāja" Kingu Kongu un piedalījās filmas uzņemšanā Holivudā.

UZMANĪBU! LOTERIJA!

Mazais draugs!

Šo lapiņu Tu varēsi rūpīgi izgriezt un nosūtīt uz izdevniecību "Nordik", bet nedari to tūlīt! Pagaidi, kamēr iznāks piektā šīs sērijas grāmata, un tad tajā būs paskaidrots, kas un kā jādara, kur jāsūta šīs izgrieztās lapiņas, lai piedalītos

lielajā "noslēpumu loterijā"!

Tavs "Nordik"

Gaidi VISAS 5 GRĀMATAS!

Derīgi ir tikai tieši no grāmatas izgriezti kuponi!

ŠAJĀ SĒRIJĀ:

•  Noslēpumainā sala

•  Noslēpumainās alas

•  Noslēpumainais kalns

•  Noslēpumainais mežs

•  Noslēpumainā pils

[1] materiāls pinumiem (Tulk ).

Content

Blaitone Enida Noslēpumainais kalns

PIEDZĪVOJUMI SĀKAS

NAKTS VIDŪ

AIZRAUJOŠAIS LIDOJUMS

KĀDĀ ĻOTI DĪVAINĀ ZEME

BĒRNI GAIDA JAUNUMUS

MILŽA RENIJA SAVĀDAIS STĀSTS

IERODAS MAFUMU

ĻOTI ILGS PĀRGĀJIENS

NOSLĒPUMAINAIS KALNS

BRĪNIŠĶĪGAIS ŪDENSKRITUMS

IEEJA NOSLĒPUMAINAJĀ KALNĀ

MAFUMU IZDARA ATKLĀJUMU

KALNA DZĪLĒS

KALNA VIRSOTNE

NEPARASTS CEĻOJUMS UN — PĀRSTEIGUMS

RENIJS UN PILESKU AIZBĒG

SAULES KALPS

SAULE PAZŪD!

AIZRAUJOŠĀ IZGLĀBŠANĀS!

ARDIEVU, MAFUMU! UN BEIDZOT ATKAL MĀJĀS!

ŠAJĀ SĒRIJĀ: