Blaitone Enīda

Noslēpumainais skrandainis

ENĪDA BLAITONE

NOSLĒPUMAINAIS SKRANDAINIS

.

Pirmā nodala ceĻĀ ar TREILERU

"Tas būs skaistākais brīvlaiks, kāds mums jelkad bijis!" teica Rodžers, stiepdams uz āra durvīm vienu lielāku un otru mazāku ceļasomu. "Diāna, nones to grāmatu kaudzi, kamēr neesam aizmirsuši."

Diāna paķēra grāmatas un skriešus metās lejā pa kāpnēm pakal Rodžeram. Ārā pie durvīm bi ja piebraukta automašīna ar treileru. Diāna apstājās un jau kādu divdesmito reizi palika, tīksminādamās gar to.

"Vai nav jocīgi, ka tētis nopircis treileru?" viņa sacīja. "Un cik žēl, ka viņš tomēr nebrauks līdzi!1 '

"Jā, mēs bijām tik daudz iecerējuši," Rodžers piekrita. "Tomēr kolosāli, ka māmiņa neatteicās, uzzinājusi, ka tētim jādodas uz Ameriku. Es no tā briesmīgi baidījos. Dūša bija papēžos, taisnību sakot."

"Man lāpāt," Diāna atsaucās, kraudama grāmatas glītās kaudzītēs treilerā uz plaukta. "Vai grāmatu par putniem paņēmām? Ceļojumā mēs tos redzēsim papilnam, un man uzdots sacerējums "Putni, kurus esmu redzējusi"."

"Tad neaizmirsti paķert arī lauka binokli," Rodžers atteica. "Tas karājas priekšnamā. Klau, ko tu saki par to, ka māmiņa lūgusi braukt mums līdzi Peperes jaunkundzi, tāpēc ka tētis netiek?"

Peperes jaunkundze bija sena mammas draudzene. Bērniem viņa ļoti patika, un tomēr Rodžers mazliet šaubījās, vai viņa jāņem līdzi brīvlaika ceļojumā ar treileru. "Saproti? Mājās viņai nav ne vainas," brālis skaidroja Diānai, "bet vai mazā treilerā, kur tik tikko pietiek vietas, viņa nebūs par apgrūtinājumu? Mēs jau tā gandrīz sēdēsim cits citam uz galvas."

"Māmiņai vajag kādu, kas viņu nomaina pie stūres," Diāna teica. "Turklāt viņai nebūs garlaicīgi. Peperes jaunkundze ir gluži jauka, ja vien neliek desmitiem reižu dienā sakārtot drēbes, mazgāt rokas un ceļgalus, un…"

"Ko jūs tur abi aprunājat?" Uz treileru, nesdama vēl dažas mantas, steidzās mamma. "Ja gribam doties ceļā vienpadsmitos, tad ir jāpasteidzas! Jūs zināt, ka divos mūs gaidīs Peperes jaunkundze, bet tas nozīmē, ka būs jābrauc ar trīsdesmit jūdzēm stundā, ja aizkavēsimies. Automašīnai ar treileru tas ir par ātru!"

"Kaut tētis būtu varējis braukt līdzi!" Diāna murmināja, palīdzēdama mammai novietot saiņus. "Peperes jaunkundzei jau nav ne vainas, bet tētis brīvlaikā ir neaizstājams."

"Jā, žēl," mamma piekrita, "toties šoreiz mums nav jāpiecieš Strupdegunis."

"Tiesa gan! Šajā mazajā treilerā vēl tikai trūka Strupdeguņa un Trakuļa! Tas nu tiešām būtu par daudz!" iesaucās Rodžers. "Pie kā viņš paliks šajā brīvlaikā?"

Strupdegunis bija abu bērnu brālēns, sarkanmatains. divpadsmit gadus vecs zēns ar vasaras raibumiem klātu seju un uzrautu degunu. Viņam nebija ne tēva. ne mātes, un viņš pavadīja brīvlaikus pie kāda no onkuļiem vai tantēm. Pats par sevi Strupdegunis nebija peļams, bet kopā ar savu dullo suni Trakuli, skaistu spanielu, viņš spēja izvest no pacietības jebkuru, pat savaldīgāko no onkuļiem un tantēm.

"Laikam pie krustmātes Petas." Diāna atteica. "Tā ir, māmiņ? Varu derēt, ka Strupdegunis arī viņu padarīs traku. Pagājušajā reizē, kad viņš ciemojās pie krustmātes Petas, Trakulim uznāca dullums uz galošām, viņš izstiepa visas līdz pēdējai no priekšnama sienas skapja un paslēpa rododendru krūmos…"

"Dārznieks neticēja savām acīm, kad tās ieraudzīja. Pasauca Strupdeguni, bet Strupdegunis jautāja, kāpēc viņš esot iesējis zem rododendra galošas!" Rodžers nespēja novaldīt smieklus.

"Labais zēns Strupdegunis! Viņš tiešām ir neciešams, bet, taisnību sakot, kopā ar viņu nekad nav garlaicīgi," Diāna sacīja. "Varu derēt, ka brīvlaikā viņš labprāt būtu braucis ar treileru mums līdzi."

"Paldies Dievam, tas nenotiks," mamma atsaucās. "Saliec segas tajā kaktā, Diāna. Laikam būs viss. Ieiešu mājā, paskatīšos, vai neko neesam aizmirsuši, un tad tūlīt dosimies ceļā."

Viņa iesteidzās iekšā. Diāna pārlaida skatienu mazajai, sakārtotajai telpai, brīnīdamās, cik daudz pūļu bija vajadzīgs, lai katra lieta atrastos savā vietā. Viņa kopā ar mammu un Peperes jaunkundzi naktīs gulēs te, bet Rodžers - automašīnā, uz aizmugures sēdekļa. Cik jauki ir tā ceļot pa laukiem, braukt, kur vien vēlies, nezinot, kurā grāfistē pavadīsi nakti, un gulēt, cik ilgi gribas! Jā, tas tik būs brīvlaiks!

"Es vēlos tikai vienu," Diāna teica Rodžeram, kad bērni gāja iekšā, lai atvadītos no pavāres un mājkalpotājas, "un nevaru par to nedomāt - kaut mums līdzi brauktu Bārnijs!"

"Jā! Es arī!" Rodžers iesaucās. "Un Miranda, viņa mērkaķīte! Mazā, jaukā Miranda! Mēs viņu neesam redzējuši veselu mūžību!"

"Bārnijs ceļo kopā ar tēvu," Diāna teica. "Interesanti, vai viņš bieži atceras savus klejojumus, kad vēl bija bērns un nezināja, kas ir viņa tēvs, kad viņš braukāja apkārt kopā ar cirka ļaudīm pa gadatirgiem? Tolaik viņš daudz ceļoja."

"Tagad viņam ir tēvs un ģimene un viņš vairs nav nabadzīgs, vientuļš cirka zēns," Rodžers sacīja, "un Miranda vairs nav vientuļa mērkaķīte. kas. bieži vien izsalkusi un nosalusi, pavadīja viņu ik uz soļa, bet gan ir izlutināta nebēdne, kuru Bārnija ģimenē mīl visi bez izņēmuma. Paldies Dievam, Bārnijs nemaz nav mainījies."

"Nē, viņš ir tas pats stiprais Bārnijs," Diāna teica. "Es ļoti ceru, ka mēs viņu brīvlaikā satiksim. Māmiņ! Māmiņ, kur tu esi? Pēdējais laiks doties ceļā!"

"Nāku!" steigdamās lejup pa kāpnēm, mamma sauca. "Es atcerējos, ka jāsameklē iedeguma losjons. Noderēs, ja mēs šajā karstajā laikā apdegsim kā pleksles. Ejiet atvadieties, dārgie, un braucam."

Diāna un Rodžers atvadījās no možās, vecās pavāres, kas iespieda viņiem rokās turzu. "Tur ir tikai daži mani īpašie saldie cepumi, citādi neizturēsiet līdz pusdienām," viņa teica. "Lai jums labi klājas! Un rūpējieties par mammu; viņa ir nogurusi pēc visas šīs kravāšanās."

Beidzot viņi sēdēja automašīnā, un tā lēnām, vilkdama treileru, tuvojās vārtiem. Par laimi, vārti bija plati, un viņi pat neaizķēra stabus. Automašīna traucās lejup pa taku, un aiz tās rātni ripoja treilers, vielām palēkdamies, kad viņi brauca pār grambām. Drīz jau bija klāt galvenais ceļš. Brīvdienas sākušās!

Pa ceļam viņi apstājās, lai ieēstu brīvā dabā pusdienas, un tad devās pie Peperes jaunkundzes. "Mēs nokavēsim," Rodžers teica, "bet tas nekas, mamm. Peperes jaunkundze neizsakāmi brīnītos, ja mēs atbrauktu tieši laikā."

"Iespējams, taču viņa vienmēr ir gatava desmit minūtes iepriekš," mamma atteica, "un es jutīšos kā pusaudzes gados, kad viņa mani pieskatīja, - ļoti, ļoti vainīga!"

Peperes jaunkundze jau gaidīja uz sliekšņa blakus ceļasomām. Viņa izskatījās tikpat gara un tieva kā vienmēr, bet acis aiz brillēm, kā parasti, zibsnīja un smaids bi ja sirsnīgs.

"Paldies Dievam, te nu jūs visi esat!" viņa iesaucās. "Un - ak tavu brīnumu! Nokavējuši tikai piecpadsmit minūtes! Pusdienas ēdāt?"

"Jā, Peperes jaunkundz," visi korī atbildēja, un Rodžers izlēca 110 automašīnas, lai paņemtu viņas bagāžu. Zēns to noglabāja treilerā.

"Skaists treilers," Peperes jaunkundze atzinīgi novērtēja. "Vai, vai! Man nenāca ne prātā, ka es kādreiz gulēšu treilerā - un te nu bi ja! Man to pat gribas!"

"Tagad kādu brīdi braukšu es," teica bērnu māte, "tad, ja vēlaties, varat mani uz laiku nomainīt. Mēs domājam apstāties pie tā skaistā ezeriņa Jesterlijā. Tur bērni varēs nopeldēties. Kāda laime, ka ir tik brīnišķīgs laiks!"

"Protams," Peperes jaunkundze atteica, iekār- todamās priekšējā sēdeklī. "Vai dieniņās! Ir nu gan dīvaini, ka ar mums kopā nav Strupdeguņa! Agrāk, kad es pieskatīju bērnus, viņš vienmēr bija līdzi."

"Viņš ciemojas pie krustmātes Petas un droši vien pārbauda viņas pacietību," Diāna teica. "Tomēr man gribētos, lai te būtu viņa suns Trakulis. Ak, šis Trakulis! Es viņu ļoti mīlu."

"Hm," Peperes jaunkundze šaubīdamās 110- krekšķējās. "Man viņš arī ļoti patīk, bet es neesmu pārliecināta, ka viņš man vēl patiktu, ja brauktu līdzi brīvlaikā ar treileru. Trakulis nav nekāds mierīgais suns."

Brauciens tik saulainā dienā bija ļoti patīkams. Viņus gaidīja trīs nedēļas, dīkas, burvīgas nedēļas, kad viņi rīkos piknikus, peldēsies, ēdīs saldējumu un varbūt gulēs ārā zem klajas debess, nevis treilerā. Rodžers nolēma, ka šo ieceri varētu īstenot jau pirmajā naktī - nevis mamma vai Peperes jaunkundze, bet viņi abi ar Diānu.

Automašīna rūca tik uz priekšu. Kur viņi apstāsies uz nakti? To neviens nezināja un galvu nelauzīja. Aiz viņiem ripoja treilers, un Rodžers reizi pa reizei atskatījās, lai pārliecinātos, vai tas joprojām ir savā vietā.

"Tas tik būs jauki!" viņš teica Diānai. "Veselas trīs nedēļas vienas vienīgas izpriecas!"

Otra nodala

PAVISAM NEGAIDĪTI!

Piecas dienas Rodžeram un Diānai klājās patiesi lieliski. Divas naktis viņi pavadīja pie skaistā, zilā ezera Jesterlijas tuvumā, ēda brīvā dabā un peldējās. Peperes jaunkundze pārsteidza visus - arī viņa uzvilka peldkostīmu un iegāja ūdenī. Turklāt izrādījās, ka viņa ir ļoti laba peldētāja.

"Ārprāts!" Diāna elsa, gulēdama baltajās smiltīs, kas apņēma ezeru. "Ārprāts! Mēs ar Peperes jaunkundzi sacentāmies - kura peld ātrāk, un viņa mani apdzina. Un re! Viņa joprojām peld, bet man bija jānāk ārā un jāatvelk elpa."

"Viņa ir sasodīti laba peldētāja," Rodžers piekrita. "Māmiņa arī. Kaut es varētu tik ilgi turēties virs ūdens! Viņa tik peld un peld. Turklāt te nav sāļais jūras ūdens. Viņai būtu vismaz rokas jākustina."

"Tāds brīvlaiks man patīk," Diāna teica. "Vai vakarnakts viršos nebija burvīga? Dzirdēji, kā mums blakus kliedza pūce? Es tā satrūkos!"

"Es gan neko nedzirdēju," Rodžers atbildēja. "Tikko aizvēru acis, tā nejutu vairs neko un pamodos tikai no rīta, kad tu mani purināji. Cik ilgi māmiņa un Peperes jaunkundze paliks ūdenī? Es gribu ēst."

Pirmās piecas dienas viņi visu laiku bi ja izsālkusi. pat Peperes jaunkundze, kura kaunējās par pēkšņi uznākušo milzīgo ēstgribu.

"Nebrīnieties nu tik ļoti, ka es ņemu trešo porciju," viņa teica. "Jūs skatāties tā, ka es pati sev liekos rīma, bet īstenībā esmu tikai ļoti izsalkusi."

"Ahā! Strupdegunim jūsu vārdi patiktu!" Rodžers iesaucās. "Ikreiz, kad viņš ņēma trešo porciju, jūs teicāt, ka viņš ir nevis izsalcis, bet īsts Rima!"

"Ak, Strupdegunis!" Peperes jaunkundze nopūtās. "Interesanti gan, kā viņam klājas šajā brīvlaikā. Pag, pag - krustmātei Petijai taču nav bērnu, vai ne? Tātad Strupdegunim nebūs, ar ko rotaļāties. Baidos, ka viņš kļūs mazliet neciešams."

"Ne tikai mazliet," Diāna teica. "Strupdegunis var uzvesties kā traks, ja viņam ir garlaicīgi. Tad viņš izdomā briesmīgākos gājienus. Vai atceraties, kā viņš iedomājās izslaucīt mūsu skursteni, kad tas mazliet dūmoja, un tad…"

"Nerunā par to," mamma ievaidējās. "Es to dienu negribu atcerēties. Tētis gandrīz zaudēja prātu un, paķēris skursteņa suku, dzinās pakaļ Strupdegunim pa visu dārzu."

"Un paklupa pret Trakuli," Diāna piebilda.

"Jā. Dīvaini, ka Trakulis vienmēr gadās pa kājām tam, kurš dusmojas uz Strupdeguni," Rodžers sacīja. "Trakulis ir neparasti gudrs suns."

Ik vakaru viņi četratā sēdēja treilerā pie pārnēsājamā radioaparāta un klausījās ziņas. Kopš aizbraukšanas viņi nebija redzējuši nevienu avīzi, bet, kā teica Peperes jaunkundze, nav labi pilnīgi noslēgties no ārpasaules.

"Varbūt kāds nolaidies uz Mēness- vai sācies karš - vai bijusi zemestrīce," Peperes jaunkundze teica. "Vismaz reizi dienā der paklausīties."

Piektajā vakarā viņi, kā parasti, sēdēja treilerā un klausījās pa mazo radio vakara ziņas. Bērni klausījās ar vienu ausi. līdz diktors nonāca pie laika prognozes. Tas ir ļoti svarīgi! Vai laiks arī turpmāk būs silts 1111 saulains?

Ziņu izlaidums tuvojās beigām. Tas bija ļoti garlaicīgs - jauns streiks, kādas svarīgas personas gara runa, jaunas lidmašīnas izmēģinājuma lidojums -, bet tad sekoja ziņa, kas viņiem lika saausīties.

Peperes jaunkundze jau grasījās radio izslēgt, kad balss ieskanējās uzstājīgi.

"Ziņojums Lintones kundzei, kas kopā ar bērniem devusies ceļojumā ar treileru. Lūdzu, steidzami piezvaniet uz Hilsliju, telefona numurs 68251. Jūsu māsa ir nopietni slima. Atkārtoju. Ziņojums…"

Pēc ziņojuma atkārtojuma dažas sekundes neviens nerunāja un nekustējās. Tad Diāna nočukstēja: "Māmiņ, tas ir mums. Tu esi Lintones kundze, un - ak, māmiņ! - vai tas nozīmē?…"

"Tas nozīmē, ka jūsu mammas masai, krustmātei Petai, kaut kas atgadījies," Peperes jaunkundze teica un strauji piecēlās. "Dārgā, neuztraucies tik ļoti. Mēs tūlīt sameklēsim telefonu un noskaidrosim, kas nolicis."

"Ak vai! Kas varētu būt noticis?" Lintones kundze nobālusi jautāja. "Man jābrauc atpakaļ. Man jābrauc pie Petas. Ak, es esmu pavisam apjukusi."

Arī bērni bija apjukuši. Cik briesmīgi! Un tik jauka brīvlaika vidū! Nabaga krustmāte Peta! Kas varētu būt noticis? "Nopietni slima" - tas skanēja ļoti biedējoši.

"Jūs abi palieciet treilerā," Peperes jaunkundze, kā parasti uzņēmusies vadību, enerģiski sacīja. "Es aizvedīšu jūsu mammu uz tuvējo ciematu, mēs piezvanīsim un tūlīt brauksim atpakaļ. Galvu augšā, Diāna! Neesi tik bēdīga, mīļā. Varbūt nav nemaz tik slikti, kā izklausās."

Pēc brīža Peperes jaunkundze jau vadīja automašīnu pa lauku ceļu. un bērnu māte klusēdama sēdēja viņai blakus. Rodžers un Diāna iznāca no treilera un apsēdās viršos. Nakts bija ļoti gaiša, un, kaut gan lasīt bērni nevarētu, viņi varēja saskatīt viens otra seju. Diāna raudāja.

Rodžers viņu strauji apskāva. "Varbūt nav tik slikti," viņš teica. "Taču māmiņai droši vien būs jābrauc atpakaļ. Un mums arī."

"Ko mēs darīsim?" Diāna šņukstēja. "Pavāre ir prom, un māja aizslēgta. Tur neviena nebūs."

"To es pavisam biju aizmirsusi. Un kas būs ar Strupdeguni?" Rodžers prātoja. "Ja krustmāte Peta ir slima, varbūt pat aizvesta uz slimnīcu, viņš tur palikt nevar. Kas būs ar viņu?"

"Un ar mums," Diāna piebilda. "Māmiņa noteikti paliks kopt krustmāti Petu. Viņa ļoti mīl savu māsu. Cik briesmīgi! Tik jauka brīvlaika vidū!"

Bērniem likās, ka pagājusi vesela mūžība, līdz atgriezās mamma ar Peperes jaunkundzi. Bērni tumsā dzirdēja, ka piebrauc un apstājas automašīna, un, līdzko māmiņa izkāpa, tūdaļ metās viņai klāt.

Taču tā nebija mamma! Tā bija Peperes jaunkundze. Un arī automašīna bija sveša. Tas bija taksometrs!

"Kas noticis? Kur ir māmiņa?" Diāna sauca.

"Aizbrauca ar automašīnu pie jūsu krustmātes," Peperes jaunkundze atbildēja, maksādama taksometra šoferim. "Viņa kritusi un savainojusi galvu. Ārsti baidās, ka viņa var nomirt, viņi pastāstīja jūsu mammai kaut ko vairāk un lūdza drīzāk atgriezties. Jūsu krustmāte sauc pēc viņas."

"Nabaga māmiņa!" Diāna iesaucās, domādama, kā mamma viena pati steidzas caur nakti, uztraukusies par māsu. "Peperes jaunkundz, vai jums liekas, ka ar krustmāti Petu viss būs kārtībā?"

"Spriežot pēc ārstu pēdējā ziņojuma, jā," Peperes jaunkundze mierinoši teica. "Tāpēc nebaidieties. Nesaki "Hop!", pirms neesi pārlēcis. Mā- tniņa sūta sirsnīgus sveicienus, un viņa teica, ka iii no rīta paziņošot pēdējos jaunumus, ja es piezvanīšu viņai no ciemata. Tas nav pārāk tālu."

"Vai māmiņa atgriezīsies, lai pavadītu kopā ar mums brīvlaiku?" Rodžers jautāja.

"Nē. Nē, domāju, ka to es varu apgalvot diez- )';ui droši," Peperes jaunkundze atbildēja. "Viņai japaliek pie krustmātes Petas, līdz tā atkal nostāsies uz kājām. Mums nav laika prātot, ko lai dara. Būs vien jums kādu laiku jāsamierinās ar mani, dārgie! Es apsolīju mammai rūpēties par jums, līdz viņa atkal varēs jūs uzņemt mājās."

"Ko tad mēs iesāksim?" Rodžers, pavisam apjucis, jautāja. "Mums ir treilers, bet nav automašīnas. un māja ir slēgta. Vai mēs atstāsim treileru te un dzīvosim pie jums, Peperes jaunkundz?"

"Tiešām nezinu, mīļo Rodžer," Peperes jaunkundze atteica. "Varbūt atstāsim visu, kā ir, līdz ntam? Tā gadās, un tādos brīžos mēs bieži vien atklājam, cik stipri - vai vāji - esam. Jūsu mammu, līdzko viņa pārvarēja satraukumu, pārņēma drosme; viņa bija gatava uz visu!"

"Un nabaga Strupdegunis?" Diāna jautāja. "Viņš ir pie krustmātes Petas. Peperes jaunkundz, krustmāte Peta taču nepaklupa pret Trakuli?"

"Nē, viņa paslīdējusi uz kāpnēm," Peperes jaunkundze atteica. "Tagad es atvēršu limonādes pudeli, sameklēšu šokolādes cepumus un makaronus, kas palika pāri no pusdienām, un mēs ie- ēdlsim gardas vakariņas."

Abi bērni juta prieku par to, ka līdzās ir Peperes jaunkundze. Viņa bija mundra un rosīga un pat mazliet pajokojās. Pēc vakariņām arī Rodžers jutās možāks, bet Diāna vairs tik ļoti nebaidījās un nebēdājās.

"Rodžer, vai tu šonakt negulēsi mammas guļasvietā treilerā kopā ar Diānu un mani?" Peperes jaunkundze jautāja. "Diāna droši vien gribētu, lai tu šonakt esi kopā ar mums."

"Jā. Jā, es gribu gulēt te, nevis ārā," Rodžers atsaucās, un Diāna apmierināti pamāja ar galvu. Ja viņa naktī pamodīsies aiz bailēm un skumjām, varēs parunāties ar Rodžeru. Brāļi grūtos brīžos ir noderīgi!

Drīz treilers iegrima tumsā, un trīs cilvēki mēģināja aizmigt. Kādus jaunumus atnesīs rīts? Labus vai sliktus? Un kā beigsies brīvlaiks?

Trešā nodala

LABAIS DRAUGS BĀRNIJS

Nākamajā dienā Peperes jaunkundze pamodās rīta agrumā un pamodināja arī abus bērnus. "Mostieties!" viņa teica. "Paēdīsim brokastis, un es aizšaušu uz ciematu, piezvanīšu jūsu mammai. Vai labi gulējāt?"

"Jā, es labi," Diāna pārsteigta atbildēja. Viņa bija domājusi, ka nemaz nevarēs aizmigt. Arī Rodžers bija labi gulējis, un abi bērni jutās pieliekami stipri, lai uzklausītu jebkādus jaunumus.

Peperes jaunkundze uzlēja tēju, bet Diāna sagrieza maizi. Drīz viņi ēda maizītes ar aukstu šķiņķi un piedzēra klāt karstu tēju. "Kāpēc mēs lik karstā rītā dzeram nevis limonādi, bet šo verdošo tēju? To gan es nesaprotu," Diāna teica.

Tūlīt pēc brokastīm Peperes jaunkundze sarosījās un devās uz ciematu. Pēc pusstundas vecā kundze atgriezās; bērni, kas nepacietīgi bija gaidījuši, ieraudzīja viņas sejā smaidu un priecīgi metās pretī.

"Nav tik ļauni," Peperes jaunkundze tūlīt paziņoja. "Jūsu mamma aizbraukusi bez sarežģījumiem, un krustmāte ļoti priecājusies viņu redzēt. Nu jau viņai iet uz labo pusi."

"Labi, labi, labi!" Diāna atviegloti iesaucās.

"Viņa nokritusi no trepēm, kad mēģinājusi piestiprināt pie sienas vīteni," Peperes jaunkundze stāstīju, "un atsitusies ar galvu pret celiņa akmens plāksni. Trakulis nebijis pat ne tuvumā! Viņa ir slimnīcā, un jūsu mamma - viņai līdzās. Baidos, ka mammai tur kādu laiku būs jāpaliek - nav neviena, kas rūpētos par jūsu tēvoci. Mamma teica, ka daļu laika pavadīšot, pieskatīdama tēvoci, un daļu - pie jūsu krustmātes.

"Un kas tad būs ar mums?" Diāna izšāva.

"Mēģināšu noīrēt automašīnu un vedīšu treileru pie sevis," Peperes jaunkundze teica. "Jums jābrauc līdzi, jūsu māja ir aizslēgta. Man žēl, dārgie. Ļoti, ļoti žēl. Brīvlaiks, kuram bija jākļūst par vienu no labākajiem, beidzas tik nepatīkami. Taču ļ es, goda vārds, nezinu, ko citu lai iesāk."

"Es arī ne," Rodžers drūmi novilka. "Tas ir ļoti laipni, Peperes jaunkundz, ka uzņematies tādas rūpes. Jūsu namiņā ari bez mums ir šauri. Tas viss ir šausmīgi!"

"Diāna var nākt man līdzi, noskaidrosim, kā ir ar auto," Peperes jaunkundze teica, kad viņi bi ja saveduši kārtībā treileru un saklājuši guļasvietas, "bet Rodžers lai paliek pie treilera. Labi, Rodžer?"

"Protams," Rodžers tikpat drūmi atbildēja un noskatījās pakaļ Peperes jaunkundzei, kas kopā ar Diānu atkal devās uz ciematu. Par kādu murgu izvērties lieliskais brīvlaiks! Peperes jaunkundze ir laba un laipna, bet, iedomājoties, ka divas vai trīs nedēļas būs jādzīvo viņas kārtīgajā mājā, Rodžeru pārņēma šausmas.

"Trūkst vārdu, lai izteiktu, cik tas būs garlaicīgi !" viņš domāja un uzreiz pārmeta sev nepateicību. Ko viņi būtu iesākuši bez Peperes jaunkundzes? "Varētu palikt pie Bārnija, ja tas kopā ar tēvu nebraukātu apkārt viesizrādēs." Domas sieidzās tālāk. "Būs vien jāsamierinās."

Peperes jaunkundze un Diāna atgriezās apmēram pēc stundas un izskatījās nomāktas.

"Ciematā automašīnu sarunāt nevar," Peperes jaunkundze teica. "Tāpēc piezvanījām uz tuvējo pilsētu, un mums solīja palīdzēt. Es ļoti ceru, ka mēs nedabūsim vecu vāģi, kas salūzis pusceļā uz mājām. Es neprotu likt galā ar svešām automašīnām."

Treilers atradās uz viršiem noauguša pakalna netālu no ceļa, lauku sētas tuvumā. Tās saimnieks atļāva viņiem palikt uz pakalna, bet pēcpusdienā, ,i|) pulksten trijiem, viņi ieraudzīja, ka zemnieks luvojas treileram.

"Ak Dievs! Cerams, viņš mūs nedzīs prom!" Peperes jaunkundze bailēs iesaucās.

Zemnieks ar suni pa pēdām lēni tuvojās treileram, pie kura viņi visi trīs sēdēja.

"Labdien, kundzīt," viņš teica patīkamā laucinieku izloksnē. "Jums te ziņa pienākusi, man no pasta atsūtīja. Telegramma, vai?"

Viņš pasniedza oranžu veidlapu, un Peperes jaunkundze, pēkšņu baiļu pārņemta, satvēra telegrammu. Viņa to atplēsa un izlasīja. Tad norūpējusies uzmeta pāri plecam skatienu abiem gaidās sastingušajiem bērniem.

"Klau!" viņa teica. "Te rakstīts: "Pacietieties. Vakarā būsim klāt. Bārnijs.""

"Pacietieties. Vakarā būsim klāt!" Diāna kā atbalss atkārtoja, un meitenes seja pēkšņi atplauka. "Peperes jaunkundz! Bārnijs un viņa tētis būs dzirdējuši par nelaimes gadījumu ar krustmāti Petu un uzzinājuši, ka māmiņai vajadzēja braukt pie viņas un atstāt mūs te! Viņi šovakar atbrauks! Cik brīnišķīgi!"

"Droši vien, tāpat kā mēs, dzirdējuši ziņojumu pa radio," Rodžers teica, "piezvanījuši uz Hilsliju un noskaidro juši, kas noticis. Peperes jaunkundz! Nu viss būs kārtībā! Bārnija tētis sarūpēs gan automašīnu, gan visu pārējo. Paldies Dievam!"

Diāna atvieglojumā skaļi nopūlās, un viņai pēkšņi kļuva viegli ap sirdi. Bārnijs brauc šurp un viņa jaukais tētis arī. Drīz viss nokārtosies. Varbūt viņi paliks pie Bārnija?

"Paldies," Peperes jaunkundze teica zemniekam, kurš, pamājis ar galvu, aizgāja ar suni pa pēdām.

"Pacietieties. Vakarā tiksimies!" Diāna atkal atkārtoja telegrammas saturu. "Tas varētu nozīmēt to, ka viņi brauc tieši pie mums, lai arī kur pašlaik atrastos. Vecais, labais Bārnijs! Mums atliek tikai gaidīt un neuztraukties."

"Labāk dodieties uz upi un izpeldieties," Peperes jaunkundze teica. "Šodien ir tik karsts! Es neiešu līdzi, jo kādam tomēr jāpaliek pie treilera. Ejiet tūlīt pat un labi izplunčājieties."

Rodžers un Diāna aizjoņoja, skaļi priecādamies par Bārnija telegrammu.

Cik labi, ja ir draugi! Cik ļoti, ļoti labi!

"Satiksim arī mīlulīti Mirandu," Diāna sacīja. "Dzīvnieku labākā īpašība ir tā, ka viņi atšķirībā no cilvēkiem, liekas, nemaz nemainās. Miranda droši vien izskatījās tāda pati ari jau gada vecumā."

Bērni ilgi peldējās un tad, lai nožūtu, apgūlās siltajos viršos. Atgriezušies pie treilera, viņi sajuta izsalkumu. "Vai ir jaunas ziņas par Bārniju? Varbūt vēl viena telegramma?" Rodžers jautāja. Peperes jaunkundze pašūpoja galvu.

"Nē, taču Bārnijs telegrammā raksta "vakarā". Atliek pacietīgi gaidīt. Viņi noteikti ir Kornvolā vai Skotijas ziemeļos, bet varbūt Velsas kalnos. Kaut kur diezgan tālu."

"Es neiešu gulēt, kamēr viņi neatbrauks," Rodžers stingri noteica.

"Tā jau es domāju," Peperes jaunkundze atteica. "tikai ceru, ka tas notiks pirms divpadsmitiem."

Diena tuvojās izskaņai, un saule laidās rietā. Ikreiz, kad uz tālā ceļa atskanēja neskaidra automašīnas rūkoņa, visi trīs sastinga un ieklausījās, taču automašīnas cita pēc citas aizrūca tālumā un neviena neapstājās un nebrauca pie viņiem.

Beidzot, kad sabiezēja tumsa, līdz viņu ausīm atplūda automašīnas motora dūkoņa - auto kratījās pa grambaino ceļu gar veco lauku sētu. "Tas noteikti ir Bārnijs!" Diāna satraukti iesaucās. Viņi nepacietīgi klausījās.

Automašīna apstājās, un pēc brīža vakara klusumā atkal ierūcās motors. Automašīna traucās pa grambaino lauku ceļu šurp!

"Tas ir Bārnijs!" pielecis kājās, sauca Rodžers. "Ciemata ļaudis būs viņus aizsutījuši uz lauku sētu, bet zemnieks pateicis, kur mēs esam. Bārnij! Bārnij! Bārnij!"

Līdz viņu ausīm atplūda atbildes sauciens. "Ei! Mēs braucam! Tikai ceļš nelīdzens!"

Drīz blakus treileram piestāja liela automašīna, un no tās izlēca gara figūra; Rodžers un Diāna metās pretī, lai sveiktu labo draugu Bārniju ar mērkaķīti Mirandu, kas satraukti čivināja viņam uz pleca.

"Sveiki, sveiki!" Bārnijs sauca un apskāva Diānu un Rodžeru. "Piedodiet, ka bija ilgi jāgaida, - mēs bijām Skotijā. Dzirdējām vakar vakarā radio ziņas un piezvanījām jūsu mammai uz Hilsliju. Kā klājas?"

"Ak, Bārnij! Cik jauki, ka tu esi te!" Diāna teica. "Mēs nezinājām, ko lai iesāk, kad māmiņa aizbrauca un atstāja mūs vienus. Vai tur no automašīnas kāpj ārā tavs tētis?"

"Jā. Varam atstāt visu viņa ziņā," atteica Bārnijs, kurš ļoti priecājās par atkaltikšanos ar draugiem. "Pilnīgi visu! Viņam ir brīnišķīgs priekšlikums. Labvakar, Peperes jaunkundz! Nu, vai nav pārsteigums?"

"Un kāds vēl!" Peperes jaunkundze atsaucās. "Ak. re, kur tavs tētis! Labvakar. Cik labi, ka jūs atbraucāt!"

"Drīz kaut ko izdomāsim," Bārnija tētis, spiezdams viņai roku, sacīja. "Man žēl, ka tā gadījies. Iesim jūsu glītajā treilerā un aprunāsimies."

Tā viņi arī darīja. Mērkaķīte Miranda skaļi čivināja un lēkāja no pleca uz plecu. Rodžers un Diāna, to redzēdami, līksmi smēja. Labais draugs Bārnijs! Mīlā, jaukā Miranda! Vai nav lieliski, ka viņi atkal satikušies!

Ceturtā nodala

BRĪNIŠĶĪGA DOMA

Mazajā treilerā bija šauri. Peperes jaunkundze iededzināja ogļraču lampu, un viņi, acis mirkšķinādami, skatījās cits uz citu. Bārnija spoži zilās acis mirdzēja, kad viņš pārlaida visiem skatienu. Zēns, kā vienmēr, bija rieksta brūnumā un, kā vienmēr, plati smaidīja.

Bārnija tētis uzrunāja Peperes jaunkundzi. "Mēs šovakar atkal zvanījām, lai uzzinātu, kā klājas Lintones kundzes māsai - viņai ir mazliet labāk, un viņa noteikti atveseļosies, bet tas prasīs laiku."

"Paldies Dievam, ka nav tik ļauni!" Peperes jaunkundze sacīja. "Vakar vakarā mēs gan briesmīgi satrūkāmies. Es ļoti priecājos jūs redzēt, Mārtiņa kungs. Es tiešām uztraucos, domādama, kā būtu vislabāk."

"Nu vairs neuztraucieties," Mārtiņa kungs teica. "Es iesaku piestiprināt jūsu treileru pie manas automašīnas un…"

"Un aizvest mūs uz mājām?" Rodžers jautāja. "Mūsu māja ir aizslēgta, Mārtiņa kungs!"

"Jā, to es zinu," Bārnija tēvs atbildēja, "un zinu arī to. ka esat ļoti vīlušies - tā pārtraukt triju nedēļu brīvlaiku! Tāpēc iedomājos: ja jūs pievienotos Bārnijam vai ļautu viņam pievienoties jums - kā jums labāk patīk -, tad viss atrisinātos."

"Tātad jūs ar savu automašīnu varat aizvilkt mūsu treileru?" Peperes jaunkundze jautāja. "Ja būs jābrauc man, Mārtiņa kungs, es netikšu galā. Jūsu automašīna ir tik liela…"

"Nē, nē. Tā es nedomāju," Bārnija tētis sacīja. "Es paskaidrošu. Mums ar Bārniju viena nedēļa ir brīva, un tā ir gandrīz galā, tāpēc man jābrauc atpakaļ. Es iesaku piestiprināt jūsu treileru pie manas automašīnas un rīt doties pameklēt kādu skaistu'vielu, kur jūs visi paliktu, - varbūt blakus kādai mazai viesnīcai, lai jūs abas ar Diānu varētu gulēt zem jumta. Abi zēni var gulēt treilerā, un…"

"Cik brīnišķīga doma!" mirdzošām acīm iesaucās Diāna. "Varbūt pie jūras?"

"Gan redzēsim," Mārtiņa kungs atbildēja, smaidīdams par meitenes sajūsmu. "Ja izdosies rīt atrast labu vietu, es jūs atstāšu kopā ar treileru un braukšu atpakaļ uz mājām. Peperes jaunkundze jūs neizlaidīs no acīm, to es zinu! Un, kad pienāks atvadu laiks, atbraukšu pakaļ treileram. Ko teiksiet?"

"Pārāk jauki, lai varētu ticēt!" Rodžers iesaucās. "Un es domāju, ka mums būs jābrauc atpakaļ un jāgādā pašiem par sevi tukšā mājā. No jūsu puses tas ir ļoti laipni, ser, un. protams, atrisina visas mūsu problēmas - izņemot vienu."

"Un kas (ā būtu?" Mārtiņa kungs jautāja.

"Strupdegunis," Rodžers atbildēja.

"Kas ar viņu ir?"

"Vai viņš drīkst braukt mums līdzi?" Diāna no visas sirds lūdza. "Treilerā pietiek vietas trim. Viņš var gulēt arī viesnīcā vai viesu mājā, kur apmetīsimies mēs abas ar Peperes jaunkundzi."

"Ak vai! Es biju aizmirsis Strupdeguni!" Mārtiņa kungs iesaucās. "Protams, arī viņš drīkst braukt. Nabadziņš bija pie slimās krustmātes, vai ne? Kad izlemsim, kur jūs apmetīsieties, piezvanīsim jūsu mammai un lūgsim, lai sūta zēnu pie mums."

Diāna skali nopūtās. "Es tik ļoti uztraucos par visu," viņa teica, "un nu visas raizes aiz muguras.

Liels paldies, Martina kungs. Iedomājieties tik - mēs būsim kopā ar Bārni ju un Mirandu! Miranda, dzirdi? Mēs brīvlaikā būsim kopā."

Miranda izdzirdēja savu vārdu un sajūsmā ieeivinājās. Viņa uzlēca Diānai uz pleca un viegli parāva meiteni aiz matiem, izlikdamās, ka čukst tai kaut ko ausī.

"Ak, tu mazā savādniece!" Diāna, viņu apmīļodama, teica. "Cik labi, ka arī tu būsi kopā ar mums! Kāda līksme!"

"Dzersiet kakao vai limonādi?" Peperes jaunkundze iejautājās. "Man vakariņās nav nekā īpaša."

"Gandrīz aizmirsu!" Bārnijs iesaucās un piecēlās. "Mums automašīnā ir vesela kaudze ēdamā! Mēs šodien neapstājāmies viesnīcās, bet pirkām maizi, šķiņķi, augļus, tomātus un ēdām pa ceļam. Gribējām ātrāk nokļūt šeit. Atnesīšu kaut ko."

"Cik jauki!" Diāna iesaucās. "Nezinu, kāpēc, bet man pēkšņi briesmīgi sagribējās ēst."

"Tāpēc, dārgā, ka rūpes izgaisušas," Peperes jaunkundze teica. "Man arī mazliet gribas ēst. Tiešām labi, ka jūs, Mārtiņa kungs, atbraucāt mums palīgā."

"Jūs tik bieži esat bijuši laipni pret Bārniju," Mārtiņa kungs atbildēja. "Ei, ko tas mērkaķis dara?"

"Viņa paķērusi manu sūkli!" Diāna priecīgi iesmējās. "Miranda, dod man! Skatieties! Viņa berž seju. Noskatījusies, kā es lo daru. Miranda, las ir mans sūklis!"

"Viņa to liek mutē!" Peperes jaunkundze iesaucās. "Mazā palaidne! Viņa taču nedomā to apēst, Diāna."

Bārnijs izveicīgi atņēma sūkli un norāja mēr- kaķiti, kas tūdaļ aizsedza ar ķepām purniņu un, klusi vaidēdama, apsēdās kaktā.

"Neizliecies!" Bārnijs teica, iedams ārā no treilera. "Tu nemaz nenožēlo. Tūlīt būšu atpakaļ. Di, pielūko, lai Miranda nepaķer tavas ziepes!"

Drīz Bārnijs atgriezās ar papīra turzām un konservu kārbām, un viņi ķērās pie pirmšķirīgām vakariņām, kurās bi ja šķiņķis, tomāti, siers, sulīgas plūmes un limonāde.

"Ko jūs šonakt darīsiet? Es runāju par gulēšanu," Peperes jaunkundze teica Mārtiņa kungam. "Nakts ir ļoti jauka. Bērni droši vien gulēs ārā, viršos, un segsies ar pledu. Jūs gan tur negribēsiet, vai ne, Mārtiņa kungs?"

"Nē, es labāk aizbraukšu uz ciemata viesnīciņu," Bārnija tēvs atteica. "Bārnijs var palikt pie jums. Es šovakar mīluprāt piezvanīšu Lintones kundzei un pateikšu, ka mēs ņemsim Strupdeguni, tiklīdz radīsies izdevība. Rīt nolemsim, uz kurieni doties, un tad es paziņošu Lintones kundzei, kurp lai sūta Strupdeguni. Nu? Laiks atvadīties. Diānai tūlīt vārna ielidos mutē."

"Arlabunakti, kungs," Rodžers teica, "un milzīgs paldies. Līdz ritam!" Visi aizgāja pavadīt Mārtiņa kungu, un drīz viņa automašīna lēnām kratījās pa šauro ceļu atpakaļ uz lauku sētu.

"Un tagad - visi gulēt!" Peperes jaunkundzej mundri sacīja. "Es jūtos kā 110 jauna piedzimusi viss tik labi nokārtojies. Gribētos, lai jūsu mammai nebūtu sabojāts atvaļinājums, bet viņa jau nesūdzēsies, līdz krustmāte atkal liks uz kājām."

Abi zēni aizgāja meklēt biezāku virsāju. "Nomazgāsimies no rīta strautā." Rodžers, klādams segu, nožāvājās. "Bārnij, tev un Mirandai pieliks ar vienu segu."

Miranda apķērās Bārnijam ap kaklu un kaut ko čivināja ausī. Zēnam nāca miegs, un viņš neatbildēja, tāpēc mērkaķīle parāva viņu aiz matiem.

"Klau, Miranda," Bārnijs teica, atkabinājis sīkos pirkstiņus. "Es neļaušu sevi raustīt aiz matiem, kad man nāk miegs. Iekārtojies!"

Miranda paklausīgi iekārtojās, piespiedusi brūno purniņu zēnam pie kakla. Bārnijs viņu pa- pliķēja un pasmaidīja. Mazā savādniece!

Peperes jaunkundze un Diana gulēja treilerā, kura durvis bija atstātas plati vaļā. lai ielaistu gaisu. Peperes jaunkundze aizvēra acis un atviegloti nopūtās. Viss izvēršas labāk, nekā viņa bija domājusi.

Martina kungs atgriezās diezgan agri no rīta, un viņa automašīna bija pielādēta ar tikko dētām olām, tikko ceptu maizi, sviestu un svaigu pienu no lauku sētas. "Ļoti jauki!" Peperes jaunkundze atzinīgi noteica. "Miranda, liec to olu nost!"

"Es izpētīju karti," Mārtiņa kungs pēc brokastīm teica un izklāja lielu karti viršu audzē, kur viņi bija siltajā saulē baudījuši brokastis. "Jāizdomā. uz kurieni brauksim. Kādi būs priekšlikumi?"

"Kaut kur pie jūras." Rodžers ar atbildi nevilcinājās. "Ja laiks būs tikpat karsts, mums gribēsies peldēt."

"Tikai ne lielā pilsētā," Peperes jaunkundze piebilda. "Kādā mazā lauku ciematā."

"Tur, kur es varu vērot putnus," Diāna teica. "Man brīvdienās jāuzraksta sacerējums "Putni, kurus esmu redzējusi"."

"Nesāc atkal par to sacerējumu!" Rodžers iesaucās. "Varu derēt, ka tu nenovērosi nevienu putnu."

Diāna uzmeta viņam niknu skatienu, un Peperes jaunkundze steidzīgi iejaucās. "Putni ir visur, Diāna. Mums nav jāmeklē īpaša putnu vieta. Bārnij, kādu vietu izvēlētos tu?"

"Es neciešu modernas atpūtas vietas ar cilvēku pūļiem," Bārnijs teica. "Es labprāt dotos uz klusu, vecu ciematu, pa kuru var klīst noplīsušās drebēs, darīt, ko sirds vēlas, un neņemt nevienu galvā."

"Nu, tad mēs esam vienojušies," Peperes jaunkundze atteica. "Tikai ktir mēs vasaras vidū tādu vietu atradīsim? Vairākums piejūras ciematu tagad ir pārpildīti."

"Es domāju, brauksim pa šo kalnaino Velsas piekrasti," teica Mārtiņa kungs, ar pirkstu iezīmēdams maršrutu. "Te ir skaists apvidus. Es iesaku braukt taisni uz priekšu, tad gar jūras krastu un apstāties, līdzko atradīsim vietu, kas mums paliks. Nāciet - saliksim mantas un tūdaļ dosimies ceļā!"

Piektā nodala

KĀ DERĒTU SALDĒJUMS!

Viņi brauca jau labu laiku. Mārtiņa kungam bija liela automašīna, un tajā pietika vielas visiem. Aizmugurē zvalstījās treilers, un Mārtiņa kungam bija jāpiedomā, lai neaizmirstu, ka to velk viņa automobilis, un pagriezienos nebrauktu par strauju.

Viņi brauca līdz pusdienlaikam un paēda ceļa malā, mežiņā. "Drīz būsim pie jūras," Mārtiņa kungs teica, vilkdams ar pirkstu pa karti. "Tad meklēsim jums labu vietu. Brauksim caur visām lielajām piejūras pilsētām un meklēsim piekrastē to, ko gribam atrast."

"Super!" Diāna iesaucās. "Miranda, tev kļūs slikti! Bārnij, viņa paņēma jau ceturto plūmi."

Bārnijs atņēma mērkaķītei plūmi, un Miranda iedegās dusmās. Viņa uzlēca zēnam uz galvas un rāva aiz auss, tā ka viņš iekliedzās. Tad palaidne nožēloja savu rīcību un mēģināja nošļūkt viņam gar kaklu azotē.

"Nevar novaldīt smieklus, vērojot to mazo palaidni," Peperes jaunkundze teica. "Nezinu, ko mēs iesāksim, kad ieradīsies Strupdegunis ar to tin 11o spanielu Trakuli. Tad nevienam nebūs miera!"

"Jāatzīst, es priecājos, ka tas pāris nav kopā ar mums automašīnā." Mārtiņa kungs sarullēja karti. "Traku suni, dullu puiku un palaidni mērkaķi neizturētu neviens šoferis."

Automašīna traucās tālāk. Viņi piebrauca pie lielas, trokšņainas un piemēslotas piejūras pilsētas, kurā mudžēja atpūtnieki. "Taisni cauri, neapstājoties!" Mārtiņa kungs stingri teica. "Un nākamai arī. Tad būsim nonākuši vientuļā piekrastē un turēsim acis vaļā."

Viņi izbrauca cauri šai pilsētai, tad neapstājoties cauri nākamajai. Aiz muguras palika ļaužu bariem pārpildīta piekraste un parādījās vientuļi līči, tuksnesīgi smilšu klaji, mazi ciematiņi, zvejnieku būdiņas. Krastā slējās pakalni, un treilera dēļ bija lēnām jābrauc pa apkārtceļu.

"Šī vieta izskatās tāda, kādu mēs meklējam," Diāna teica, vērdamās ārā pa logu uz jūru vienā pusē un kalniem otrā. "Mārtiņa kungs, vai mēs varētu apstāties un nopirkt saldējumu? Tik karsts, ka nevar izteikt, kaut arī logs ir vaļā."

"Laba doma!" Mārtiņa kungs piekrita un apturēja automašīnu nākamajā ciematā - nelielā apdzīvotā vielā, kur mājiņas sniedzās līdz pat jūrai. Taču saldējumu nepārdeva nevienā veikalā! "Brauciet tālāk uz Penrindendrcitu," teica sieviete, kurai viņi jautāja. "Tur ir labs veikals, kur pārdod saldējumu, un. ja mazie grib peldēties, sakiet, lai iet uz Merlina līci - tā ir labākā peldvieta valstī."

"Izklausās labi," Rodžers teica, un viņi turpināja ceļu. Automašīna brauca gar piekrasti, vienā pusē šļakstījās jūra, bet otrā pacēlās kalni - te tie bija augstāki, un daži slējās vai debesīs.

"Brīnišķīga vieta!" Mārtiņa kungs teica. "Kur tad ir tā Peni-deni-dreita. Re, kur varētu būt! Redzat? Pakalna nogāzē."

Viņi piebrauca pie Penrindendreitas. Vieta bija patiesi gleznaina - zvejnieku ciemats ar duci vecu mājiņu gar jūras malu un dažām būdām izklaidus pakalna nogāzē aiz ciemata.

Pakalnā virs mājiņām slējās savāds vecs nams ar ērmotiem torņiem un tornīšiem. Tas stāvēja piespiedies pie klintij līdzīga pakalna, tāpēc, aizmugurē tam'nebi ja neviena loga. Daži logi bi ja izbiruši, un likās, ka vietām namu satur kopā tikai efejas.

Virs lielajām, vecajām durvīm bija piestiprināta izkārtne, bet nams atradās pārāk tālu, lai bērni salasītu, kas uz tās rakstīts. Diānai gribējās ātrāk atrast kafejnīcu, nevis skatīties uz pussa- brukušu celiņi pakalnā. Viņa piesardzīgi piebikstīja Mārtiņa kungam. "Skatieties! Varbūt tur ir saldējuma veikals?" viņa jautāja, rādīdama uz greizā rindā izvietotajām mājiņām.

Mārtiņa kungs apturēja automašīnu. "Man liekas, likai viena māja izskatās pēc veikala. Tas varētu būt tur!" viņš teica. "Jā. skatieties, kas tur virs durvīm rakstīts - "Mifenvijs Džounss, galvenais uzpircējs"."

"Un, re. kur rakstīts "Saldējums"!" iesaucās Rodžers. "Loga stūrī. Redzat? Kāpsim ārā."

Viņi izlēca ārā un devās uz veikaliņu. Cik dīvaina vieta! Iekšā bija ļoti tumšs un ļoti šauri, tāpēc ka veikalā pārdeva simtiem mantu. Preces slējās kaudzēs uz grīdas, karājās pie sienām, bija piekārtas pie griestiem.

"Te jau pārdod pilnīgi visu!" Diāna pārsteigta iesaucās. "Ēdamos, dzeramos, porcelānu, podus un pannas, zvejas tīklus. Peperes jaunkundz! Gluži kā veikals 110 senas pasakas!"

"Un re, kur ragana!" nočukstēja Rodžers un uztvēra Peperes jaunkundzes brīdinošo skatienu, kad aiz zemās letes gāzelēdamās parādī jās večiņa. Viņas seja bija grumbu izvagota un sniegbaltie mati sakārtoti zem melnas mežģīņu cepurītes.

Taču, lai cik veca viņa izskatījās, acis viņai bija pārsteidzoši spožas un vērīgas.

Večiņa sāka runāt velsiešu valodā, ko viņi nesaprata. Diāna parādīja uz uzrakstu "Saldējums", un vecā kundze pamāja ar galvu un negaidīti pasmaidīja.

"Divi? Trīs? Četri?" viņa angliski jautāja.

"Ooo! Divdesmit!" Rodžers izšāva, un visi, ieskaitot večiņu, iesmējās.

"Cik lielas porcijas jums ir?" Diāna jautāja. Večiņa paņēma karoti un izcēla no saldētavas pamatīgu porciju, ko iespieda starp vafelēm.

"Bērniem pietiks ar divām porcijām," Peperes jaunkundze teica, "un pa vienai pieaugušajiem. Mirandai arī, Bārnij?"»

"Vienu," Bārnijs sacīja. "Viņai ir ļoti karsti, tāpēc tik un tā gandrīz visu izgāzīs sev uz galvas."

"Ārā ir liels sols," večiņa teica, mādama ar galvu, kamēr bērni ņēma saldējumu. Viņi saprata mājienu un izgāja, lai apsēstos uz vecā, cietā koka sola.

"Ne pārāk gards, bet ļoti sātīgs un pasakaini auksts," teica Bārnijs. "Miranda, lūdzu, ej un apsēdies zemē. Man nepatīk, ka tu pilini saldējumu man aiz apkakles. Un nepatīk, ka tu to spied man pie auss. Apsēdies zemē!"

Mērkaķītc, čivinādama un cieši turēdama ķepā saldējumu, nolēca zemē. Večiņa, kuras uz- manlbu bija saistījusi Miranda, iznāca ārā, lai to pavērotu.

"Ļoti labs mērkaķītis," viņa teica dziedošajā velsiešu izloksnē. "Jūs nākat no tālu?"

"Diezgan," Bārnijs sacīja.

"Jūs ejat tālu?" večiņa jautāja.

"Nezinām. Mēs meklējam, kur palikt - kādu klusu vietu," Bārnijs skaidroja. "Varbūt kaut kur tepat. Te ir tik skaista apkārtne. Mēs negribam apmesties pilsētā ar lielām viesnīcām. Varbūt vecā, klusā viesnīcā vai…"

"Tad ejiet augšā. Redzat?" večiņa teica un norādīja uz ērmoto, pussabrukušo namu, kuru viņi jau bija ievērojuši pakalnā. "Klusu, pavisam klusu, un ēdiens tik labs, tik labs. Un te ir skaisti, ar tik zila jūra un tik baltas smiltis, un…"

"Vai tad tā vecā māja ir apdzīvota?" Mārtiņa kungs pārsteigts jautāja. "Es domāju, ka tās ir pamestas drupas."

"Nē, nē. Mans dēls, viņš to uztur," vecā kundze lepni teica. "Tā ir viesnīca, ser. Jūs saprotat? IJ11 kāds ēdiens! Lieli vii i brauc uz šurp, ser. Svarīgi vīri. Viņi saka, cik labs ēdiens. Cik labs!"

Viņi nespēja noticēt, ka svarīgi vīri paliek pussabrukušajā namā. Večiņa redzēja, ka viņai netic, un satvēra Mārtiņa kungu aiz rokas.

"Es saku taisnība," viņa teica. "Uz mana dēla viesnīca brauc sers Ričards Belinors un profesors Helinens, un…"

Mārtiņa kungs šos vārdus zināja. "Viens ir slavens botāniķis, un otrs ir labi pazīstams ornitologs - cilvēks, kurš pēta putnus," viņš stāstīja pārsteigtajiem bērniem. Bārnija tēvs pagriezās pret večiņu.

"Tātad te ir daudz puķu?" viņš jautāja. "Un reti putni?"

"Jā, daudz, daudz - augšā uz pakalni un apkārt līčos un uz klintis," mādama ar galvu, večiņa stāstīja. "Es jums saku, ser, tos brauc pētīt lieli vīri. Mans dēls pazīst viņus visus. Viņi patīk, kā viņš taisa ēst, ser. Tas ir ļoti. ļoti labi. Jūs arī paliksiet, vai ne, ser? Tagad viņam nav daudz cilvēku. Labs laiks. Ļoti laba virtuve, ser."

"Nu -derētu uzbraukt augšā un apskatīt veco māju," Mārtiņa kungs teica, izņemdams naudu, lai samaksātu par saldējumu. "Liels paldies, Džoun- sas kundze. Mums ļoti garšoja jūsu saldējums. Vai uz veco viesnīcu ved kāds ceļš?"

"Tas nemaz nav līdzens, ser. Jūs brauc lēnām," večiņa skaidroja un smaidīja aiz sajūsmas, domādama par to, ka atbraucēji dosies apskatīt viņas dēla viesnīcu. "Virtuve ļoti laba, ser. Ļoti laba, ļoti laba."

Viņi. devās atpakaļ pie automašīnas. "Viņai prātā tikai labā virtuve," Rodžers teica. "Diez kāda ir tā viesnīca? Šeit varētu būt jautri - te ir viss, ko mēs vēlamies, - labas peldvietas…"

"Droši vien brīnišķīgas pastaigu vietas," turpi- nūja Bārnijs, kuram patika pastaigāties. "Un jaukas ainavas."

"Var zvejot," sacīja Rodžers, vērodams līcī mazu zvejas laivu ar vēja piepūstām burām.

"Nav neviena atpūtnieka," teica Peperes jaunkundze.

"Un man būs putni!" Diāna priecīgi paziņoja.

"Atkal tu ar saviem putniem!" Rodžers nīgri iesaucās, 1111 Diāna nevilcinoties viņam iebelza.

"Tad braucam uz viesnīcu!" Mārtiņa kungs sacīja, kad viņi lēnām devās augšup pa stāvo ceļu, treileru atstājuši ciematā. "Diez ko mēs tur atradīsim?"

Sestā nodala

PENRINDENDREITAS VIESNĪCA

Automašīna vilkās pa līkumoto ceļu stāvajā pakalnā. Jo augstāk viņi nokļuva, jo majestātiskāki skali pavērās.

Diānai aizrāvās elpa, kad viņa ieraudzīja pakalna pakājē brīnišķīgu līci un aiz tā - bargās jūras plašo klajumu.

"Skatieties!" viņa sauca. "Tiem, kas dzīvo vecajā viesnīcā, gan ir veicies, Peperes jaunkundz, - viņi katru dienu redz šo skatu. Re! Skats pāri pakalniem arī ir pasakains. Un kalni aiz tiem!"

"Jā. Ļoti skaisti!" Peperes jaunkundze piekrita. "Vai jūs esat redzējuši tā liesmojam viršus? Liekas, it kā visi pakalni degtu! Ak Dievs! Es tiešām ceru, ka mēs varēsim palikt viesnīcā. Nekad mūžā neesmu redzējusi tādus skatus!"

Beidzot automašīna sasniedza veco viesnīcu. Tā drīzāk izskatījās pēc pussabrukušas pils. Liela plāksne virs atvērtajām durvīm vēstīja tās nosaukumu.

PENRINDENDREITAS VIESNĪCA

"Kā lai te neizmežģī mēli?" Diāna teica. "Klau, iekšā ir tumšs. Ko lai dara? Pieskandināsim zvanu?"

"Jā. Ja tc tāds būtu, bet nav," skatīdamies apkārt, sacīja Rodžers. "Un klauvēkla arī nav. Ko darīsim? Sauksim?"

"Vai te kāds ir?" Bārnijs paklausīgi iesaucās, tā ka pārējie satrūkās no viņa skaļā kliedziena. No aizstūra izskrēja puišelis ar sajukušu matu ērkuli, un viņam sekoja liela, pelēka zoss. Zēns viņiem kaut ko uzkliedza velsiešu valodā un pazuda atvērtajās durvīs, bet aiz viņa gāzelēdamās iegāja zoss.

"Es ceru, ka viņš kopā ar zosi aizgāja meklēt viesnīcas īpašnieku," Peperes jaunkundze teica. "Re, tur kāds nāk!"

Durvīm ātri tuvojās maza, mundra sieviete.

viņai pa pēdām sekoja puišelis, bet aiz viņa joprojām kā pielīmēta gāzelējās zoss.

"Labdien," Mārtiņa kungs pieklājīgi sacīja. "Ēee… Džounsas kundze mums ciematā izstāstīja par šo viesnīcu un…"

Apaļā sieviete pasmaidīja pār visu seju un kā šautin izšāva atbildi.

"Ak, jā, ser, jā, ser. tā droši vien bija mana vīramāte, ser, viņa labi zina šo vietu, un šī ir laba viesnīca, nav šaubu, ser, pie mums brauc svarīgi vīri, ser, jums jāiemet skatiens mūsu viesu grāmatā, cik svarīgi vārdi tur ir, un mans vīrs Leve- lins, viņš ir labākais pavārs pasaulē, ser, labākais pavārs pasaulē, ser, viņš brauca uz Londonu mācīties, ser, vienā 110 lielajām viesnīcām, ļoti labi gatavo, ak, ļoti…"

"Ēee… Bs gribēju jautāt," Mārtiņa kungs iespraucās, baidīdamies, ka mundrā sieviete nekad nebeigs runāt, "es gribēju jautāt…"

"Ak, jā, ser, jautājiet visu," sieviete atteica, smaidīdama un mādama ar galvu. "Nāciet iekšā, ser, un paskatieties, kas te par brīnišķīgu vietu, un ēšana, ser, vai jūs jūtat, ko tagad gatavo, ser? Tas ir mans vīrs, ser, viņš…"

Tas skanēja tā, it kā tur gatavotu viņas vīru, un Diāna nespēja novaldīt smieklus. Viņi sekoja sievietei lielajā, tumšajā durvju ejā, un nopakaļ nāca zēns ar zosi. Visu laiku runādama, viņa izrādīja milzīgu ēdamistabu, tad uzveda viņus augšā uz guļamistabām pa akmens kāpnēm, ko nesedza paklājs.

"Gultas ir ērtas, ser, skats skaists, jūs tikai paraugieties, ser, vai esat kādreiz redzējis kaut ko tādu?"

Skals patiesi bija brīnišķīgs, un viņiem, to redzot, aizrāvās elpa. "Mēs neprasām daudz, ser," sieviņa tarkšķēja. "Apmetieties pie mums, ser. ja gribat paliki šajā pusē, es jums saku, ēdiens ir labs, ser, loti labs ēdiens!"

Mērkaķlte Miranda pēkšņi pārtrauca viņas runas plūdus, uzlēkdama uz pelēkās zoss muguras. Zoss bija neizsakāmi pārsteigta un sāka tik skaļi gāgināt. ka visi satrūkās. Puišelis pieskrēja, lai noņemtu tai no muguras mērkaķlti, 1111 Miranda uzlēca viņam uz pleca. Viņš šausmās iekliedzās, un Miranda atkal uzlēca uz pleca Bārnijam.

"Atvainojiet," Bārnijs teica pārsteigtajai sievietei. "Miranda gribēja redzēt, kas par radījumu ir zoss. Viņa laikam pirmoreiz redz zosi. Vai… vai tā zoss nav nikna?"

Lielais putns, vicinādams milzīgos spārnus un pilnā balsī gaginādams, nāca zēnam virsū.

"Aizved Gāzei i," sieviete puišelim dusmīgi teica."Viņš nedrīkst nākt iekšā. Es tev vienmēr to esmu teikusi." Viņa pagriezās pret pārējiem, bet nepaguva atsākt garo runu, kad Mārtiņa kungs stingri sacīja:

"Tas ir mans dēls, 1111 abi pārējie bērni ir viņa draugi. Šī dāma. Peperes jaunkundze, paliks kopā ar viņiem, bet es šodien braukšu mājās. Drīz ieradīsies vēl viens zēns ar suni. Vai jūs varēsiet viņus ēdināt un Peperes jaunkundzei un Diānai dot gultu? Pārējie gulēs treilerā."

"Ak, ser, mēs būsim pagodināti, mēs būsim priecīgi viņus uzņemt!" runīgā sieviņa iesaucās. "Mani sauc misis Džounsa, ser, Levelina Džoun- sa kundze, un, protams, mēs par viņiem gādāsim, viņiem būs labākais ēdiens, ser, viņi ies zvejot kopā ar mūsu vīriem, viņi rīkos piknikus - ļoti labs ēdiens, ser, un…"

"Pateicos," Mārtiņa kungs sacīja un pagriezās pret Peperes jaunkundzi. "Vai vēlaties te palikt, Peperes jaunkundz? Es jau redzu, ka bērni ir ar mieru."

"Jā, Mārtiņa kungs. Man liekas, te ir tā vieta, ko mēs meklējām," Peperes jaunkundze atteica. "Man pietiks ar ainavām un pastaigām, bet bērni… Ja varēs zvejot, peldēties un klaiņot apkārt, viņi būs apmierināti. Jā, es te gribētu palikt."

"Labi, labi, labi!" Diāna iesaucās un tik strauji apskāva Peperes jaunkundzi, ka vecā kundze no- elsās vien. "Strupdegunim te arī patiks, es zinu. Kad viņš atbrauks, Mārtiņa kungs?"

"Līdzko varēšu, piezvanīšu jūsu mammai un, ja iespējams, gādāšu, lai viņš rīt ir klāt," Mārtiņa kungs atbildēja. "Viņš var braukt ar vilcienu līdz tuvākajai lielajai pilsētai un tad paņemt taksi lidz šejienei. Cerēsim, ka Trakulis sadraudzēsies ar to zostēviņu… Kā viņu sauca? Ar Gāzeli!"

"Kopā ar spanielu Trakuli, mērkaķi Mirandu un zosi Gāzeli mūs gaida traki laiki." Peperes jaunkundze iesmējās. "Ar Strupdeguni un Trakuli es esmu tikusi galā, tāpēc nešaubos, ka arī šoreiz viss būs kārtībā."

"Jūs jau braucat? Atpakaļ uz mājām?" Džoun- sas kundze satraukti jautāja Mārtiņa kungam. "Jūs nepaliksiet uz vakariņām un nenogaršosiet mūsu ļoti labos ēdienus?"

"Nē, laikam ne," Mārtiņa kungs atteica. "Kad nu es zinu, ka pārējie paliks te, es nobraukšu lejā, piekabināšu treileru un uzvēdīšu to augšā. Varbūt es varētu dabūt tasi tējas, pirms aizbraucu?"

"Dabūsiet, ser, jā, dabūsiet tēju un labus sviesta plācenīsus!" Džounsas kundze sacīja un metās lejā pa kāpnēm, it kā saodusi, ka krāsnī piedeg plācenīši.

"Fū! Runā bez apstājas!" Rodžers teica. "Es jūtu. ka mūs gaida ļoti vienpusīgas sarunas."

"Es gan neiebilstu. Man viņa patīk," sacīja Diāna. "Runā un runā kā burbuļojošs strauts, bet ir diezgan savdabīga. Kā es priecājos, ka mēs te paliksim! Ievelciet dziļāk gaisu, Peperes jaunkundz. Vai nav dzidrs un… un… kalnains? Interesanti, ko teiks Strupdegunis? Viņam noteikti patiks."

"Rodžer, jūs abi ar Bārniju brauciet man līdzi un palīdziet tikt galā ar treileru," Mārtiņa kungs teica. Viņi ielēca automašīnā un devās pēc treilera, Mirandai aiz sajūsmas lēkājot uz Bārnija pleca. Peperes jaunkundze un Diāna izmantoja izdevību un ieskatījās citās guļamistabās. "Ar šīm akmens sienām un akmens grīdu tās mazliet atgādina celles," Diāna teica. "Izvēlēsimies guļamistabu ar labākajiem skatiem, Peperes jaunkundz."

Viņas izvēlējās istabu ar diviem logiem - viens vērās uz jūru, bet otrs uz kalniem, kas jūdzēm tālu slējās cits aiz cita. Istabā bija divās nelielas gultas, un akmens sienas daļēji sedza veci, biezi aizkari. Pie vienas sienas stāvēja milzīga kumode, un Peperes jaunkundze ar interesi to aplūkoja.

"Tā droši vien ir ļoti veca," viņa teica. "Mūsu nedaudzās mantas tajā pazudīs. Un skat, cik sens kamīns, Diāna! Tajā jau gandrīz var ielikt gultu!"

Diāna piegāja pie kamīna un iebāza galvu skursteni. "Es redzu debesis!" viņa sauca. "Milzīgākais skurstenis, kāds vien redzēts!"

No durvju puses viņas uzrunāja kāda balss. Tur, mādama ar galvu un smaidīdama, stāvēja Džounsas kundze. "Es jums parādīšu labāku istabu," viņa teica. "Šī nav tik mājīga kā pārējās."

"Mums ļoti patīk skati, kas no šejienes paveras," Peperes jaunkundze smaidot atbildēja. "Un izskatās pavisam mājīgi."

"Nē, šī nav labākā istaba. Nāciet, es jūs aizvedīšu uz jūsu istabu."

Viņa paņēma Peperes jaunkundzi aiz rokas un aizveda uz citu istabu - mazliet lielāku un labāk mēbelētu. Taču skats, kas pavērās no tās loga, ne uz pusi nebija tik skaists.

"Nē. Es labāk palikšu tajā istabā," Peperes jaunkundze stingri noteica. "Skata dēļ."

Džounsas kundze pēkšņi saīga. "Es negribu, ka jūs dzīvojat tajā istabā," viņa teica. "Tā nav labākā istaba. Es jums došu šo."

Taču Peperes jaunkundze bija pieradusi, ka viss notiek pēc viņas prāta, un, pieklājīgi smaidīdama, pašūpoja galvu. "Nē, cs esmu izvēlējusies to istabu. Tagad mēs iesim lejā un paskatīsimies, vai Mārtiņa kungs jau nav atvedis bagāžu."

Un viņa kopā ar Diānu devās lejā uz milzīgajām ieejas durvīm, pie kurām Martina kungs un abi zēni jau gaidīja, salikuši ceļasomas uz apdauzītajiem akmens pakāpieniem.

"Kā būs ar manu tēju?" Mārtiņa kungs jautāja Džounsas kundzei. "Tad mēs visu norunāsim, un es braukšu."

"Jūsu tēja un gardie plāceņi!" Džounsas kundze iesaucās un izsteidzās tumšajā gaitenī, acīmredzot uz virtuvi. "Vienu mirkli, ser, tikai vienu mirkli. Ēdiens te ir…"

"Ļoti labs!" visi korī pabeidza, un Martina kungs iesmējās. "Tā tik ir sieviete! Man jau sāk likties, ka viņa runā arī naktī, kad guļ. Un jums?"

Septītā nodaļa

"ĒDIENS LABS! ĻOTI LABS ĒDIENS!"

Kad Mārtiņa kungs aizbrauca, visu triju bērnu aizrautīgo rokas mājienu un arī Mirandas ķepu mājienu pavadīts, Rodžers uzlika sev uz punča rokas.

"Fū! Tas tik bija launags, ko pasniedza Džounsas kundze! Nekad nebiju ēdis tik pasakainus plācenīšus! Man tika seši!"

"Ēdiens labs, ļoti labs ēdiens!" Diāna nocitēja. "Pat Miranda notiesāja divus plācenīšus. Cik ir pulkstenis? Tikko pāri pussešiem. Nav slikti. Ko darīsim?"

"Izņemsim, lūdzu, no somām mantas," Peperes jaunkundze tūlīt atsaucās, "un sakārtosim tas. Es redzu, Bārnij, ka tavs tētis novietojis treileru tieši blakus viesnīcai, tajā līdzenajā laukumā. Vai tur nav bīstami? Šis pakalns ir ļoti stāvs."

"Es paliktu zem riteņiem smagus akmeņus," Bārnijs sacīja. "Gadījumā, ja tam puišelim ienāk prātā kāds joks! Man viņš mazliet atgādina mērkaķi. Nāc palīgā, Rodžer."

Kamēr zēni stiepa un krāva pie riteņiem smagus akmeņus, Peperes jaunkundze un Diāna uzgāja augšā. Viņas domāja, ka atradīs savas somas istabā, kuru bija izvēlējušās, - ar diviem logiem -, taču tā bija tukša!

"Tikai nesaki, ka Džounsas kundze ienesusi somas Labākajā Istabā, kuru viņa mums pūlējās uztiept!" Peperes jaunkundze nikni teica. "Ej paskaties, Diana."

Diāna aizgāja uz Labāko Istabu un tūlīt atgriezās. "Jā, tās ir tur! Kāda nekaunība! Viņa taču zināja, ka mēs prasām šo istabu!"

"Aiziesim pēc ceļasomām un atnesīsim tās šurp," Peperes jaunkundze teica, nolēmusi, ka Džounsas kundzei stingri jānorāda viņas vieta un jāliek darīt tas, ko lūdz viesi. Pēc brīža ceļasomas jau atradās viņu izvēlētajā istabā un tika izkravātas. Kumodei bija milzīgas atvilktnes, un tajās viņas steigā salika drēbes,

Visas šis jezgas vidū pie durvīm pieklauvēja. "Iekšā!" Peperes jaunkundze ļoti mundrā bal.sī atsaucās.

Ienāca garš vīrietis ar bieziem, nesukātiem matiem, brillēm un nīgru skatienu. "Labvakar," viņš teica. "Es esmu Džounsa kungs, viesnīcas īpašnieks. Jūs esat nepareizā istabā. Lūdzu, nāciet uz mūsu Labāko Istabu."

"Esmu izvēlējusies šo istabu," Peperes jaunkundze atteica. "Tā nav aizņemta, un es dodu priekšroku šim skatam pa logu. Ls zinu, ka šajā istabā neviens nav apmeties."

"Kundze, jums šī istaba nepatiks," Džounsa kungs teica, vēl vairāk sadrūmis.

"Lūdzu, neesiet tik noslēpumains," Peperes jaunkundze sacīja, nolēmusi, ka viņai Džounsa kungs nepatīk, lai cik labi viņš gatavotu ēst. "Kāpēc lai man šī istaba nepatiktu?"

"Te naktīs mēdz būt trokšņi," Džounsa kungs svinīgi paziņoja.

"Oho! Cik satraucoši! Kādi trokšņi?" Diāna jautāja. "Kaucieni, brēcieni, vaidi? Kas?"

"Jūs smejaties," Džounsa kungs dusmīgi atbildēja, "bet nakts tumsā, kad sāksies trokšņi, jūs vairs nesmiesieties."

"Redzēs, kas tie par trokšņiem," Peperes jaunkundze noteica, aizgrūzdama atvilktni. "Tad zināsim, smieties vai ne. Ja gribat man iestāstīt, ka šajā istabā spokojas, jūs velti tērējat laiku. Es tādām parādībām neticu."

Neteicis vairs vārda, Džounsa kungs izsoļoja laukā no istabas. Peperes jaunkundze paskatījās uz Diānu. "Ja es nebūtu tik stūrgalvīga, es būtu pārcēlusies uz otru istabu!" viņa paziņoja. "Šī acīm redzami ir viesu istaba^ un es nesaskatu nopietnu iemeslu, lai mēs to nedabūtu, ja gribam. Pat gultas ir saklātas un gatavas, lai tajās gulētu!"

Drīz visas viņu drēbes bi ja nobāztas, un abas devās lejā, lai redzētu, kā veicas zēniem. Peperes jaunkundze iemeta skatienu treilerā un, priecīgi pārsteigta, ieraudzīja, ka visas mantas kārtīgi saliktas savās vietās.

Kamēr viņa stāvēja un sarunājās ar zēniem, no aizstūra, skaļi gāginādams, iznira milzīgais.

pelēkais zostēviņš. Tam pakaļ svilpodams nāca nosmulējies puisēns.

Viņš devās taisnā ceļā pie treilera un pienācis kārtīgi nopētīja to no iekšpuses. Ari zoss ieskatījās treilerā, un likās, tā tūlīt kāps iekšā.

"Nē! Tikai ne to!" Rodžers iesaucās un viegli pagrūda zosi nost. "Zosīm ieeja aizliegta."

Zostēviņš nošņācās un savicināja spārnus. Puišelis aplika putnam ap kaklu rokas, un tas nomierinājās. Zēna lielās, tumšās acis nopietni vērās Rodžerā.

"Kā tevi sauc?" Diāna uzjautrināta jautāja.

"Defids," zēns atbildēja.

"Ak, Deivids!" Diāna teica. "Nāc palūkojies, kāds izskatās treilers no iekšpuses. Vai tu nekad tādu neesi redzējis?"

Defids nesaprata, ko meitene saka, bet paņēma viņas roku un iegāja treilerā. Viņš aptaustīja visu ar savām netīrajām roķelēm, beidzot paņēma mazu ķemmīti un ieslidināja sev kabatā.

"Nē, nē, Defid!" Bārnijs teica. "Tā ir mana ķemme, veco zēn. Liec atpakaļ!"

Taču Defids papurināja galvu un paņēma tūbiņu ar zobu pastu. Zēns to ieinteresēti aplūkoja. Tad pēkšņi viņš sajuta kādu grābstāmies gar kabatu un paskatījās lejup. Tā bi ja Miranda. Iebāzusi kabatā ķepiņu un izņēmusi ķemmi! Viņa nevienam neļaus zagt Bārnija mantas!

Mērkaķīte, dusmīgi čivinādama, uzlēca Bār- nijam uz pleca un sāka ķemmēt savu biezo kažoku. Defids, mazliet nobijies, skatījās uz viņu caur pieri. Viņš pateica kaut ko velsiešu valodā - kaut ko rupju - 1111 piedraudēja ar dūri Mirandai, kas tūlīt sāka diet Bārnijam uz pleca, bērdama pretī rupjības mērkaķu valodā.

"Gā-gā," ārpusē teica zostēviņš un nepacietīgi sasita spārnus. Miranda bija pārliecināta, ka ari tas saka kaut ko rupju, tūlīt nolēca Bārnijam no pleca, ar vienu lēcienu bija uz muguras zosi j un, skaļi čivinādama, iekrampējās tai kaklā.

Zostēviņš bi ja tik pārsteigts, ka metās skriet ar Mirandu uz muguras, šņākdams kā ducis čūsku. Bārnijs rēca aiz smiekliem, un Defids gāzās viņam virsū ar savām mazajām dūrītēm - dusmīgs, ka visi pataisa viņa zosi par apsmieklu.

"Pag. pag," Bārnijs izdvesa, saņemdams vienā rokā abas Defida dūrītes. "Pietiek! Mērkaķīte nedarīs sāpes tavam Gāzelim. Ej viņam pakal, bet es pasaukšu mērkaķi. Un klau! Tu nenāksi mūsu treilerā, kad mēs tur neesam. Saproti?"

Defids izkliedza teikumu, kuru neviens nesaprata, iespēra Bārnijam pa potītēm, izrāva rokas un kā zibens izšāvās 110 treilera, saukdams Gāzeli.

"Kā jums tas patīk?" Bārnijs jautāja pārējiem. "Es iesaku turēt treileru aizslēgtu. Sīkais palaidnis!"

"Māte gan varētu gādāt par viņa uzvedību," Peperes jaunkundze teica. "Pāris kārtīgu pļauku viņam nāktu tikai par labu. Nocelt ķemmi mums deguna priekšā! Diāna, aizslēgsim ari mūsu istabu, kad iesim prom. Re, kur nāk Miranda un izskatās apmierināta ar sevi!"

Miranda tiešām jutās apmierināta ar sevi. Viņa bija nolikusi to lecīgo zosi pie vietas! Viņa nojāja tai uz muguras līdz pašai kūtij, kas atradās mazliet augstāk pakalnā, un zostēviņš visu laiku pilnā balsī gāgināja.

"Labāk pielūko, kā tu uzvedies, Miranda!" Diāna teica. "Citādi Defids tev neliks mieru. Kopā ar savu dārgo zostēviņu! Tas tik ir pārītis!"

"Zosij būs jāstāv pie ratiem, kad atbrauks Strupdegunis ar Trakuli," Bārnijs teica. "Un es nespēju iedomāties, vai kaut viens no viņiem ilgi pacietīs Defidu un Gāzeli, ja tie abi nedomās par uzvedību."

"Jums, zēni, naktī treilerā būs labi," ierunājās Peperes jaunkundze. "Soli ir ļoti ērti. Mēs ar Diānu dabūjām to istabu, kuru gribējām, - ar debešķīgo skatu pa logu -, kaut gan Džounsa kungs mūs mēģināja nobiedēt ar pasaciņām par nakts trokšņiem."

"Jūs viņu satikāt?" Bārnijs jautāja. "Nevarētu teikt, ka viņš ir ļoti jautrs un patīkams, vai ne? Mēs ar Rodžeru iedomājāmies, ka viņu māc kādas slepenas bēdas. Tik drūms viņš izskatījās! Un tomēr viņam nav tiesību biedēt jūs ar pasakām par nakts trokšņiem, Peperes jaunkundz."

"Viņš un viņa sieva lepojas ar savu Labāko Istabu, kā viņi to sauc," Peperes jaunkundze atbildēja. "Viņš cerēja, ka muļķīgās pasaciņas par trokšņiem piespiedīs mūs nomainīt istabu. Tas ari viss. Diez vai viņš pats maz ievērojis, cik brīnišķīgs skats paveras no mūsu istabas."

"Man nekas nav pret trokšņiem, nejaukām zosīm vai zaglīgiem puišeļiem, ja vien mums ir Labs Ēdiens,- Ļoti Labs Ēdiens!" teica Diana. "Redzēsim, kādas būs vakariņas."

Vakariņas bija brīnišķīgas! Peperes jaunkundze pārsteigta uzlūkoja lieliski pagatavoto ēdienu. Vispirms bija vistas zupa, tai sekoja liellopu gaļas cepetis ar krāsnī ceptu kartupeļu, zaļo zirnīšu un jauno pupiņu kalniem, un beigās nāca saldējuma pudiņš ar dažādiem smalkiem cepumiem visapkārt.

"Klau! Kaut ko tik gardu es neesmu ēdis kopš tās reizes, kad tētis mūs aizveda uz lielo viesnīcu Londonā!" Rodžers teica. "Kas par saldējuma pudiņu! Te jau pietiks ducim cilvēku. Vai mums jāapēd viss, Peperes jaunkundz?"

"Vai nu ir jāapēd, vai ne, bet es nešaubos, ka jūs to izdarīsiet!" Peperes jaunkundze atteica, un tā ari bija! Miranda paņēma 110 šķīvja pēdējo ce- pumiņu, un, kad starodama ienāca Džounsas kundze, lai aiznestu traukus, mērkaķītc, to knibinādama, sēdēja Bārni jam uz pleca.

"Jums garšoja vakariņas?" Džounsas kundze apjautājās un iesmejas, izdzirdējusi skaļā kori teikto atbildi.

"Ēdiens labs. ļoti labs ēdiens!"

Astotā nodala

"SVEIKS, STRUPDEGUNI!"

Kad istabā ierikšoja Džounsa kungs, nesdams sudraba paplāti ar kafijas tasēm, visi pēc brīnišķīgajām vakariņām jau bija samiegojušies un plati žāvājās.

"Ak kungs!" iesaucās Peperes jaunkundze, pārsteigta par mirdzošo sudrabu un kūpošo kafi ju. "Kas to būtu domājis, ka mazā lauku viesnīciņā viss var būt tik brīnišķīgi! Nav brīnums, ka te mēdz ierasties "Lieli Vīri", ar kuriem lepojās Džounsas kundze! Kafiju?"

"Neļaujiet man, lūdzu, aizmigt!" teica Bārnijs un nožāvājās tā, ka gandrīz izmežģīja žokli. "Miranda-, tas cukurs nav tev domāts. Diāna, sadod viņai, lūdzu, pa ķepu. Viņa ir tikpat nejauka kā tas mērkaķis Defids."

Kaut kur milzīgā, tumšā priekšnama dzīlēs atskanēja zvans. "Telefons!" Peperes jaunkundze iesaucās. "Es ceru, Diāna, tur zvana, lai pateiktu, ka jūsu krustmāte jūtas labāk."

Parādījās Džounsas kundze. "Jums zvana, Pe- peres jaunkundz," viņa pateica, un Peperes jaunkundze izgāja, cerēdama uzzināt labus jaunumus. Drīz viņa atgriezās.

"Tas bija jūsu tēvocis," viņa teica Rodžeram un Diānai. "Bārnija tētis esot aizkavējies un sapratis, ka šovakar netiks līdz jūsu krustmātes mājai, tāpēc piezvanījis tēvocim un lūdzis sūtīt Strupdeguni pie mums ar vilcienu agri no rīta. Strupdegunis esot bijis tādā sajūsmā, ka viņam trūcis vārdu, bet Trakulis tiešām sajucis!"

Visi iesmējās. Rodžers berzēja rokas. "Vecais, labais Strupdegunis! Dīvaini! Mēs priecājamies, ka mums pievienosies tāds palaidnis, bet. liekas, kad tuvumā ir Strupdegunis ar Trakuli, viss notiek, kā vajag. Kad viņi atbrauks?"

"Droši vien ar vilcienu, kas pusvienos pienāk Dilkarmokā, piecas jūdzes no šejienes," Peperes jaunkundze atbildēja. "Tas nav slikts vilciens. Es pasūtīšu pa telefonu taksometru, lai viņu sagaida un atved šurp. Krustmāte pamazām veseļojas, tāpēc likās, ka tēvocis ir pavisam laimīgs."

"Viņš būs vēl laimīgāks rīt, kad tiks vaļā no Strupdeguņa," Rodžers sacīja. "Pagājušajā reizē Strupdegunis tēloja klejojošo muzikantu ar bandžo un augām dienām atdarināja bandžo strink- šķināšanu. Tēvocis ar krustmāti abi prātu zaudēja!"

Peperes jaunkundze novaidējās, atcerējusies brīvdienas Rabedabā, kur Strupdegunis izklaidējās, atdarinādams ne vien bandžo, bet visus iespējamos mūzikas instrumentus. "Es tikai ceru, ka viņš savā prātiņā neiedomāsies tēlot muzikantu arī šeit," viņa teica. "Kas vēl grib kafiju?"

Neviens negribēja. Cits pēc cita viņi atkal nožāvājās, un Peperes jaunkundze iesmējās. "Iesim visi gulēt," viņa teica. "Drīz būs deviņi, un mums bija ļoti gara diena. Prom uz treileru, zēni, un guliet saldi! Tiksimies rīt brokastīs. Tās būs pusdeviņos, tāpēc, ja kāds vēlas agri no rīta nopeldēties, laika pietiks atliku likām."

"Labi. Es jau gandrīz guļu," Rodžers teica un piecēlās. Zēns, par pārsteigumu Peperes jaunkundzei, negaidot apskāva viņu. "Jūs esat lāga tante, tāpēc ka palikāt pie mums, kad ceļojums ar treileru izputēja," viņš teica. "Es ļoti ceru, ka jūs naktī nedzirdēsiet nepatīkamus trokšņus."

"Tad mēs izlieksimies ārā pa logu un kliegsim," Peperes jaunkundze sacīja. Negaidītais apskāviens viņu iepriecināja.

"Šī būs jūsu pēdējā mierīgā nakts, zēni," Diāna smaidot teica. "Rit kopā ar jums treilerā būs Strupdegunis un dullais Trakulis."

Zēni aizgāja, Peperes jaunkundze un Diāna devās augšā, bet pa ceļam satika Džounsas kundzi. "Tiešām brīnišķīgas vakariņas, Džounsas kundze," Peperes jaunkundze teica. "Jūsu vīrs noteikti ir mācīts pavārs?"

"Ak, jā! Protams," Džounsas kundze lepni atbildēja. "Viņš mācījās "London Town", Peperes jaunkundz, - lielā, solīdā viesnīcā. Tur mēs bijām ļoti laimīgi. Es biju apkalpotāja, un viņš - otrais pavārs. Es gribēju palikt, bet viņš ne. Džounsa kungs gribēja atgriezties te. kur dzimis. Viņš gatavo labi, ļoti labi."

Peperes jaunkundze pamāja ar galvu, novēlēja arlabunakti un kāpa tālāk, sirds dziļumos baidīdamās, ka mantas no viņu istabas ar skaisto skatu būs aiznestas uz Labāko Istabu. Taču nē - somas joprojām atradās viņu izvēlētajā istabā. Labi! Peperes jaunkundze nopriecājās, ieraudzījusi arī atslēgu durvīs.

"Varēsim istabu aizslēgt, kad iesim prom," viņa teica Diānai, "un būsim drošas, ka tas mērkaķis Defids neienāks ar savu gāginošo zosi un nepievāks to, kas viņam iepatīkas."

Drīz viņas abas ar Diānu bija gultā un cieši gulēja. Vai Nakts Trokšņi atskanēja? Var jau būt, ja vien tās nebija vēja gaudas skurstenī, bet tonakt viņas nebūtu dzirdējušas pat pērkona dārdus! Gultas bija ērtas, istaba plaša, viņas gulēja ļoti cieši un pamodās tikai tad, kad pie durvīm ar karsta ūdens kannu pieklauvēja Džounsas kundze.

Brokastis bija tikpat labas kā vakariņas. Auksts šķiņķis, vārītas olas, karsti grauzdiņi, mājas ievārījums, biezs sviests un verdoši karsta kafija… Peperes jaunkundze atzinīgi uzlūkoja galdu.

"Strupdegunim te patiks," Rodžers teica, ņemdams otru olu. "Vai jūs jau pasūtījāt taksometru, Peperes jaunkundz?"

"Nē, pēc brokastīm vēl būs laika diezgan," Peperes jaunkundze atbildēja. "Vai jūs abi ar Bārniju nopeldējāties? Vajadzēja gan saprast pēc jūsu ēstgribas, ka esat nopeldējušies."

"Neesam vis," Rodžers smaidot atbildēja. "Mēs gulējām kā baļķi un diez vai būtu pamodušies, ja nebūtu ielūkojies Defids un pamodinājis Mirandu. Viņa izlēca ārā pa logu un sāka dzenāt Gāzeli pa visu pagalmu, un no Defida bļāvieniem un zoss gāgināšanas mēs bijām augšā kā plēsti! Vai Defi- dam kāds nevarētu kārtīgi sadot?"

"Kāds to izdarīs, ja viņš nepicsargāsies," Bārnijs, rokas berzēdams, drūmi teica.

Peperes jaunkundze aizgāja, lai pasūtītu Strupdegunim taksometru. "Pasūtīju uz 11.30," viņa teica. "Es domāju, ka jūs visi trīs gribēsiet Strupdeguni sagaidīt. Acīmredzot tas ir vienīgais taksometrs ciematā - droši vien vecs vāģis."

"Pareizi," Bārnijs sacīja, priecādamies par iespēju sagaidīt Strupdeguni. "Tad jau mēs vēl pagūsim nopeldēties. Visi nāksiet? Labākajai peldvietai, pēc visa spriežot, jābūt Merlina līcī."

Džounsas kundze, ienākusi novākt brokastu traukus, piekrita, ka tā noteikti ir labākā vieta. Viņai līdzi ienāca Defids ar Gāzeli, un Gāzelis tūdaļ uzknāba grauzdiņa gabaliņu, kas bija palicis uz viena šķīvja. Džounsas kundze viņam nepārmeta ne ar vārdu, bet Miranda to tā neatstāja! Viņa izrāva grauzdiņa gabaliņu zosij no knābja un stipri parāva putnu aiz astes, visu laiku dusmīgi čivinādama.

Defids atvēzējās, lai mērkaķītei sistu, bet Bārnijs acumirkli bija puišelim klāt un cieši saspieda viņam rokas.

"Nē! Gribi, lai tevi sakož ? Mirandai ir ļoti asi zobi. Es tev parādīšu. Nāc šurp, Miranda."

Defids nopētīja mērkaķītes asos zobus un aizgriezās, kaut ko murminādams velsiešu valodā.

"Viņš saka - jūsu mērkaķis nedrīkstot darīt pāri viņa zosij," Džounsas kundze teica, nokopdama galdu. "Defid, ej prom! Tu te nedrīksti nākt, kad mums ir viesi. Ņem līdzi Gāzeli."

Defids saīdzis izgāja, un Gāzelis viņam sekoja. "Gāzelis bija mazs zoslēns, kad Defids viņu atveda," Džounsas kundze stāstīja. "Viņam bija lauzta kāja, un Defids to ārstēja - pielika koka gabaliņu, lūk, tā, un stingri piesēja. Gāzelim kāja sadzija, un viņš vairs nepamet Defidu. Kas viņi abi par palaidņiem, es jums teikšu, cik es viņu esmu rājusi, viss velti, viņš dzird tikai to, ko grib dzirdēt, dara tikai to, ko…"

Likās, ka Džounsas kundze uzsākusi kārtējo nebeidzamo runu, un Peperes jaunkundze viņu apņēmīgi pārtrauca.

"Mes negribētu, ka Defids ar Gāzeli nāk ēdamistabā vai mūsu guļamistabā," viņa teica.

"Kā lai es viņus atturu?" Džounsas kundze iebilda, veikli locīdama galdautu. "Viņi iet visur, kur grib, viņi…"

"Tikai lai nenāk tad, kad te esam mēs," Peperes jaunkundze teica. "Eee… vai jūs esat mēģinājusi viņu kārtīgi iepļaukāt?"

"Iepļaukāt? Viņam pļaukas ir kā pilei ūdens!" Džounsas kundze iesaucās. "Viņam jau pat tuvumā nevar piekļūt, lai iepļaukātu! Kā zutis, kā slidens zutis, un Gāzelis nav labāks, iet, kur grib, un gāgina, kad grib, un…"

Taču neviens viņā vairs neklausījās! Istaba bija tukša, zēni izslīdējuši laukā, lai ietu nopeldēties, Diāna aizgājusi tiem līdzi, un arī Peperes jaunkundze bija klusi izlavījusies 110 istabas! Džounsas kundze vēl ilgi runāja, līdz aptvēra, ka palikusi viena, un ir tad vēl nerimās, bet vērsās pati pie sevis, nesdama paplāti uz virtuvi.

Zēni nevarēja atrast peldbikses, un tūdaļ sacēlās milzīga kņada. "Peperes jaunkundz! Peperes jaunkundz! Pajautājiet Diānai, vai pie viņas nav mūsu peldbikses!" sauca Bārnijs, ieraudzījis guļamistabas logā Peperes jaunkundzi. "Treilerā tās noteikti nav."

Diāna steigā izrakņāja atvilktnes, kurās bija salikusi savas drēbes, un beidzot atrada zēnu peldbikses. Meitene tās izmeta ārā pa logu, un vienas aizķērās aiz vīteņa, kas auga pie sienas.

"Sasodīts! Rodžers iesaucās. "Tagad man būs jāmeklē trepes. Kāpēc meitenes neprot notēmēt?"

"Dārgā, pasteidzies, taksometrs tūlīt būs klāt," paskatījusies rokas pulkstenī, Peperes jaunkundze teica. Viņa uzsauca zēniem: "Diez vai jums tomēr vajadzētu iet peldēties - jūs nokavēsiet Strupdeguņa vilcienu!"

Un te sekoja pārsteigums! Līdz viņu ausīm atskanēja spalga, ļoti labi pazīstama balss. Tas taču nevarēja būt Strupdegunis!

"Sveiki visapkārt! Es esmu klāt!"

Kāds kāpa augšup pa nogāzi uz viesnīcu - kāds loti nosmulējies, viscaur aplipis ar salmiem, un viņam pa pēdām aulekšoja suns.

"Strupdeguni! Un mēs jau gribējām braukt, lai tevi sagaidītu!" Rodžers iebļāvās. "Kā tu te nokļuvi? Tavs vilciens nav vēl pienācis! Un cik briesmīgi tu izskaties! Pie joda, ko tu esi darījis?"

Devītā nodala

KARSTA VANNA STRUPDEGUNIM

Strupdegunis piesoļoja pie pārsteigtajiem Ro- džera un Bārnija, smaidīdams pār visu vasaras raibumiem klāto seju ar strupo degunu. Viņa sarkanie mati izskatījās pēc vārnu ligzdas!

Diāna un Peperes jaunkundze, ārkārtīgi pārsteigtas, nosteidzās lejā. Cik tas raksturīgi Strupdegunim - ierasties pavisam negaidīti!

"Es jūs esmu pārsteidzis?" viņš jautāja. "Domāju gan!"

"Strupdeguni, kā tu tik ātri atbrauci? Un kur tu tā esi novārtījies?" Peperes jaunkundze jautāja. "Sveiks, Trakuli! Žēlīgais Dievs, tu arī esi vienos salmos!"

"Tēvocis nopirka biļeti uz briesmīgi lēnu vilcienu," Strupdegunis stāstīja, berzēdams netīro seju ar vēl netīrāku kabatlakatu, "bet es dzirdēju, ka esot vēl viens, loti agri, un nolēmu pagūt uz to. Saprotiet, tēvocim es jau bi ju līdz kaklam. Es atbraucu uz Dilkarmoku pirms veselas mūžības un sarunāju, ka mani atvedīs līdz Penrindend- reitai, vai kā to vietu sauc, ratos ar salmiem un visādām mantām. Kā tie vilkās! Un salmi bija briesmīgi asi!"

"Strupdeguni, tu izskaties tik šausmīgi, ka man trūkst vārdu," Diāna teica. "Taisnību sakot, pirmo reizi redzu tādu klaidoni."

"Es domāju, ka jūs būsiet priecīgāki, mani redzot." Strupdeguņa balsī skanēja aizvainojums. "Es nevarēju vairs paliki kopā ar tēvoci. Viņš skatījās uz mani tik nikni, ka es jutos nožēlojami. Mīļā Miranda, vai tu vismaz priecājies, mani redzot?"

Mērkaķīte uzlēca zēnam uz pleca un, klusi čivinādama, iebaza viņam aiz kakla sīkas ķepiņas. Jā, viņa ļoti priecājās, redzot Strupdeguni. Un arī Trakuli!

Trakulis drāzās apkārt, apošņādams malu malas. Viņš jau bija visus kārtīgi nolaizījis un tagad aizrautīgi vilka nāsīs jaunās smaržas. Pēkšņi gluži negaidot Trakulis ieraudzīja, ka viņam virsu, šņākdams kā ducis čūsku, nāk briesmīgs radījums!

Tas, protams, bija Gāzelis. Gāzelis, kurš necieta suņus un kaķus. Un mērkaķus! Gāzelis uzskatīja, ka viesnīca pieder viņam un nevienam citam, un lai ir nolādēts ikviens dīvains radījums, kas iedrošinās apošņāt viņa īpašumus!

Trakulis uzmeta Gāzelim skatienu un sāka steidzīgi kāpties atmuguriski. Pie joda! Kas tas par radījumu? Putns? Dzīvnieks? Čūska? Galva, kakls un balss likās kā čūskai, bet tam bija spārni ! Trakulis bailēs iesmilkstējās un metās pie Strup- deguņa.

"Neesi nu tāds ēzelis, Trakuli. Tā ir tikai zoss!" Strupdegunis teica un tūlīt pats metās patverties 110 Gāzeļa, kas, gāginādams, šņākdams un, spārnus sizdams, nāca virsū zēnam ar Trakuli.

Taču mazā Miranda nevarēja pieļaut, ka viņas draugus sakauj, un ar sajūsmu devās cīņā! Viņa uzmetās Gāzelim uz muguras un, pilnā balsī čivinādama, gluži kā iepriekšējā reizē, iekrampējās viņam kaklā.

Nu bija Gāzēja kārta skriet, un zostēviņš iedrāzās mājā, gāzelēdamies ātrāk, nekā jebkura zoss jebkad gāzelējusies, un gāginādams tā, it kā māja būtu liesmās! Miranda cieši piespiedās Gāzelim pie kakla, un zostēviņš to nevarēja nokratīt.

Trakulis atguva drosmi un, mežonīgi riedams, metās viņiem pakaļ. Džounsa kungs, nākdams ārā, lai redzētu, kas tas par troksni, satika zostēviņu ar Mirandu un Trakuli, kurš drāzās abiem pakaļ, un atjēdzās uz grīdas. Viņu bi ja nogrūdusi zemē smagā zoss, un tad viņam pāri aizaulekšoja Trakulis.

Peperes jaunkunde aizsedza ar rokām seju un ievaidējās. Kāpēc vienmēr, kad ierodas Strupdegunis, notiek šausmu lietas? Atliek viņam ierasties, un pasaule šķiet sajukusi prātā. Tur nu Džounsa kungs - garš, tievs un drūms, dusmīgi berzēdams sasistās vietas, - ceļas augšā no priekšnama akmens grīdas.

"Džounsa kungs! Es ceru, jums nesāp," Peperes jaunkundze, steigdamās pie viņa, jautāja. "Zostēviņš nobiedēja suni, tad mērkaķīte nobiedēja zostēviņu, tad suns metās pakaļ abiem un tad, un tad…"

"Pūcīte nomina zvirbulim kāju!" Strupdegunis ierēcās aiz smiekliem. Džounsa kungs uzmeta viņam skatienu un pacēla balsi.

"Prom no šejienes, netīrais klaidoni! Ej, no kurienes nācis, - pie citiem salašņām! Neiedrošinies nākt uz viesnīcu, kur apmetas pieklājīgi ļaudis!"

Visi pārsteigumā apklusa, vispirms vērdamies Džounsa kungā un tad - Strupdeguni. Strupdegunis kā atvainodamies uzmeta skatienu savām netīrajām drēbēm un tad lūdzoši paskatījās uz Peperes jaunkundzi.

"Ēee…. Tas ir Diānas un Rodžera Lintonu brālēns," Peperes jaunkundze teica. "Tas, kuram pēc Mārtiņa kunga rīkojuma bija jāatbrauc un jāpaliek te. Atceraties? Zēnam bijis garš un… ēee… loti netīrs ceļojums. Viņam vajag… vajag nomazgāties."

Džounsa kungs uzmeta visiem niknu skatienu un, neteicis ne vārda, aizklebcrēja atpakaļ pa priekšnamu. Peperes jaunkundze satvēra Strupdeguni.

"Tu nomazgāsies karstā vannā," viņa teica, "un es tevi noberzīšu no galvas līdz kājām, tu… tu, netīrais klaidoni! Goda vārds, Strupdeguni, es nespēju iedomāties, kā var tā novārtīties."

"Kur tas zostēviņš palika?" Strupegunis jautāja, izlikdamies, ka nav dzirdējis Peperes jaunkundzes vārdus. "Es nevarēšu apturēt Trakuli, ja tas atkal parādīsies."

"Neuztraucies par Trakuli - viņš, ieraudzījis Gāzeli, tūlīt ielīdīs tumšākajā kaktā, kādu vien atradīs," Peperes jaunkundze teica, cieši turēdama Strupdeguni un vilkdama viņu uz priekšnama durvīm. "Paldies Dievam, las radījums ir pazudis un Miranda parādījusies. Kaut tu, Strupdeguni, būtu iekāpis īstajā vilcienā, tad šis tracis nebūtu noticis. Mēs nevēlamies, lai mūs izraidītu. Tc ēdiens ir tik…"

"Ļoti, ļoti labs!" Bārnijs, plati smaidīdams, pabeidza. Viņš aplika roku Strupdegunim ap pleciem. "Galvu augšā! Kur ir tava bagāža? Izņem peldbikses un nāc mums līdzi nopeldēties - drīz būsi tīrs."

"Nē," Peperes jaunkundze atcirta. "Kāpēc lai viņš piesārņotu jūru? Vai tā ir visa tava bagāža, Strupdeguni? Tā mazā soma? Nekas daudz tajā nevar būt."

"Es domāju, ka Rodžers varētu man aizdot to, ko esmu aizmirsis," Strupdegunis draudzīgi teica, iedams līdzi Peperes jaunkundzei iekštelpās. "Oho! Es jūtos mazliet noguris. Nāc, Trakuli. Vai te ir kas ēdams, Peperes jaunkundz? Man vēders ir pielipis pie mugurkaula. Klau, tā tik ir vietiņa! Es domāju, ka te ir drupas, līdz vedējs pateica, ka tā esot tā pati viesnīca, pie kuras es viņu esmu lūdzis izsēdināt. Es ļoti ceru, ka gulēšu kopā ar pārējiem treilerā, es…"

"Strupdeguni! Apklusti kaut uz mirkli!" Peperes jaunkundze dusmīgi iesaucās. "Es palūgšu karstu ūdeni, ko tev nomazgāties. Paliec tepat, kamēr iešu uz virtuvi. Neiedrošinies izkustēties. Ja Džounsa kungs tevi atkal ieraudzīs, viņam var ienākt prātā tevi paķert un iemest jūrā. un es viņu par to nevainotu."

"Klau, jūs šorīt esat piparota, [1] Peperes jaunkundz!" Strupdegunis pārsteigts iesaucās. "Un es tik ļoti ilgojos jūs atkal redzēt. Es nekad…"

Taču Peperes jaunkundze jau gāja prom. ātri soļodama pa tumšo gaiteni uz tikpat tumšo virtuvi, kas izrādījās ļoti liela un diezgan nepievilcīga. Džounsas kundze milzīgā izlietnē mazgāja traukus.

"Ak, Džounsas kundze! Vai es varētu dabūt labi lielu kannu ar karstu ūdeni?" Peperes jaunkundze jautāja. "Atbraucis bērnu brālēns, un viņš ir ļoti netīrs."

"Tūlīt dabūšu, noteikti dabūšu," Džounsas kundze sacīja, sniegdamās pēc milzīgas krūkas. "Uznesīšu augšā vannas istabā, jaunkundz. Pēc brīža būs klāt."

Peperes jaunkundze, pateicīga par to, ka Džounsas kundze, kā parasti, nepļāpā vienā laidā, aizgāja pēc Strupdeguņa, apņēmusies, ka viņš nekur nespruks.

"Ak. tu sīkais, netīrais skrandaini!" viņa teica, ieraudzījusi, ka zēns pacietīgi gaida tajā pašā vielā, kur viņa to bija atstājusi, un blakus sēž Trakulis. "Tu izskaties tā, it kā tikko būtu tīrījis skursteni! Es nepazīstu nevienu, kurš…"

"Nosmulētos, lai ietu kur iedams un darītu ko darīdams," Strupdegunis smaidot pabeidza. "Cik bieži jūs mums visiem to esat atkārtojusi, Peperes jaunkundz! Kur ir karstais ūdens?"

Nepagāja necik ilgi, kad Strupdegunis bija viscaur tīrs, pat aiz ausīm. Iebildumi, ka viņš arī pats varot nomazgāties, netika ņemti vērā. Peperes jaunkundze bija apņēmusies dabūt viņu tīru. Trakulis sēdēja blakus vannai un satraukts skatījās, sirds dziļumos nobijies, ka nākamā būs viņa kārta!

"Tagad noslaukies, bet es iešu un sagādāšu tev kaut ko ēdamu," Peperes jaunkundze teica. "Paskatieties, kāds vannā ūdens! Kauns! Tev būs vēl jānopūlas, lai izberztu vannu!"

Strupdegunis nopūtās. Viņš domāja par savu smago likteni. Lai darītu ko darīdams, viņš vienmēr iekuļas nepatikšanās. Zēns slaucījās un runāja ar Trakuli, kurš uzmanīgi klausījās.

"Viņa mani nosauca par skrandaini! Ko tu par to teiksi. Trakuli? Tas ir briesmīgs vārds, kaut arī skan kā sklandu rausis. Skrandainis! Ko lai es velku mugurā? Droši vien šīs tīrās drēbes - savu vesti, Rodžera vecos šortus, un tas izskatās pēc Bārnija krekla. Dikti liels. Trakuli, tu nemaz nezini, kā tev veicies, ka esi piedzimis par suni un vari visu mūžu valkāt vienu un to pašu veco kažoku. Gribi uzlaikot vesti, vecīt?"

Trakulis tūlīt atkāpās uz durvīm un smilkstēdams sāka skrāpēties gar tām, pēkšņi nobijies, ka Strupdegunim ienāks prātā iemest vannā arī viņu.

"Es vēl neesmu gatavs, veco zēn," Strupdegunis teica, skatīdamies uz vannu, kur netīrais ūdens gar malām jau bi ja iezīmējis svītru. "Klau, Trakuli! Nāc un paskaties! Man jāiztīra vanna, un tas ilgs veselu mūžību!"

Trakulis uzlika ķepas uz vannas malas un, asti luncinādams, paskatījās ūdenī. Sunim nebija nekas pretī skatīties ūdenī, ja vien viņu tajā nemazgā. Strupdegunis pēkšņi ievilka nāsīs gaisu un noliecās pār Trakuli. "Zini, tu briesmīgi od," viņš teica. "Tā vien gribas iemest tevi ūdenī un…"

Par laimi nobiedētajam Trakulim, aiz durvīm pēkšņi atskanēja Peperes jaunkundzes balss.

"Strupdeguni! Ko tu tur dari? Vēl neesi apģērbies? Cerams, tu iztīrīji vannu. Ja pasteigsies, lejā būs gabals gaļas pīrāga un maize ar sieru!"

Strupdegunis tūlīt sarosījās. Viņš izlaida no vannas ūdeni un steidzīgi mēģināja ar Peperes jaunkundzes iedoto flaneļa lupatu noberzt melno svītru no vannas malām, apģērbās un, vērdams vannas istabas durvis, plati uzsmaidīja Trakulim. "Trakuli, man liekas, mums te patiks. Mūs gaida prieki!"

Strupdeguni, tev taisnība. Tikai prieki varbūt nebūs pārāk lieli.

Desmita nodala

STRUPDEGUNIS IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS

Strupdegunis ar pilnu krūti metās izbaudīt pirmo dienu Penrindendreitā un pārējie bērni arī. Viņi šajā jaukajā rītā devās peldēties un sameklēja Merlina līci. Vieta tiešām bija skaista.

Smiltis te bija gandrīz baltas un glāstošas kā zīds zem kājām. Paisuma laikā ūdens skalojās visās alās, kas stiepās gar Merlina līci. Tās seklāk vai dziļāk iesniedzās klintīs, un divas bija apzīmētas ar uzrakstu "BĪSTAMI".

"Hā! Paskatīsimies, kāpēc tās ir bīstamas," Strupdegunis teica, ielūkodamies kādā alā. Bārnijs viņu tūdaļ stingri satvēra aiz rokas un atrāva atpakaļ.

"Ja izdarīsi kaut vienu muļķību, uz karstām pēdām dosies atpakaļ pie kāda 110 saviem tēvočiem vai krustmātēm," viņš teica. "Gribi, lai tev uz galvas uzkrīt akmeņi, vai apmaldīties un pazust klints eju mudžeklī? Vai tu kādreiz būsi pieaudzis, Strupdeguni?"

Trakulis ieskrēja tumšajā, zemajā alā un pagrieza galvu, it kā sacīdams "Nāc, Strupdeguni!", bet Strupdegunis viņam uzbļāva:

"Nāc atpakaļ, ēzeli! Vai tu kādreiz būsi pieaudzis?"

Bērni apskatīja dažas alas un atklāja, ka vairākums no tām ir seklas, drīzāk tādi lielāki iedobumi. Viņi divreiz nopeldējās un apgūlās saulē. Miranda ūdeni necieta un negāja tam ne tuvumā, tomēr Bārnijs beidzot pārliecināja mērkaķīti mazliet paplunčāties un turēja viņu aiz ķepas kā bērnu.

Garām, saceldams šļakatas, aizpeldēja Trakulis un, nokļuvis labi tālu, atskatījās, it kā teiktu: "Mērkaķi ir nabaga radījumi! Viņi var tikai plunčāties."

"Liekas, mums te klāsies labi," Rodžers teica, atspiedies smiltīs uz elkoņa. "Skatieties! Vai tās zvejas laivas nāk krastā? Skaistas, vai ne?"

Laivas tiešām tuvojās krastam! Tām bija dažādas nokrāsas brūnas buras, un tās viegli peldēja vējā, ļaudamas paisuma viļņiem nest sevi uz mazo netālo molu. Bērni slējās kājās, lai ielu un apskatītu lomu. Miranda nogaidīja, kad Trakulis, iznācis no ūdens, sāka sparīgi purināties, un, uzlēkusi sunim uz muguras, no visa spēka ieķērās viņam kažokā un lēkāja tā, it kā grasītos jāt.

Tas bija vecs Mirandas triks, ar kuru Trakulis nekādi nespēja samierināties. Spaniels metās skriet pilnā sparā, cerēdams mērkaķīti nokratīt, bet viņa pieķērās tik cieši, it kā no tā būtu atkarīga viņas dzīvība, un aptina asti sunim ap vēderu.

"Trakuli, meties uz muguras smiltīs, stulbeni!" Strupdegunis sauca. "Vai esi aizmirsis, kā no viņas var tikt vaļā?"

Trakulis paklausīgi apkrita uz muguras, un Mirandai neatlika nekas cits kā nolēkt un žigli jozt pie Bārnija, kamēr Trakulis nav viņu noķēris. Bērni nosmējās un dieba uz molu. Viņi vēroja, kā zvejnieki iztukšo tiklus. Starp zivīm gadījās lieli krabji, kas sāka rāpot uz visām pusēm un ļoti ieinteresēja Mirandu.

Mērkaķītc viegli uzsita vienam, un viņas ķepa gandrīz palika tā lielajā spīlē. Pēc tam viņi abi ar Trakuli turējās pa gabalu no rāpojošajiem krabjiem.

Ap pusdienlaiku bērni jutās pamatīgi izsalkuši un pa slīpo nogāzi caur ciematiņu ar izklaidu izvietotajām mājām devās atpakaļ uz veco viesnīcu. Viņi gāja garām pazīstamajam veikaliņam, un Strupdegunis, padzirdis, ka pārējie jau vakar nobaudījuši saldējumu, arī sagribēja to nopirkt.

"Nē, tu sabojāsi ēstgribu pirms pusdienām," Bārnijs teica. "Nāc taču. Man vēders rūc aiz izsalkuma."

Peperes jaunkundze bija pavadījusi mierīgu rītu, izņemot tās divdesmit minūtes, kad Džounsas kundze, ieraudzījusi viņu pastaigājamies viesnīcas vecajā dārzā, bija iznākusi ārā, lai papļāpātu bez apstājas. Peperes jaunkundze nodomāja, ka nākamreiz labāk ies kopā ar bērniem uz pludmali nekā riskēs atkal saskrieties ar Džounsas kundzi.

Pirmā diena patiesi bija ļoti patīkama, ja neņem vērā notikumu ar Strupdeguņa drēbēm - pareizāk sakot, ar Bārnija kreklu un Rodžera šortiem.

Bārnijs pēkšņi ieraudzīja, ka viņa skaistais, gandrīz jaunais krekls mugurpusē saplēsts. Viņu pārņēma dusmas.

"Sasodīts! Kā tev izdevās sabojāt manu kreklu?" viņš noprasīja. "Tas ir mans jaunākais krekls, es to vēl neesmu vilcis! Es neiebilstu, ka tu to valkā, līdz tev atsūtīs drēbes, bet tu varēji būt uzmanīgāks! Un paskaties uz Rodžera biksēm! Vai tu esi iesēdies eļļas pančkelē? Tu esi īsts šmulis!"

Strupdegunis mēģināja sagriezties tā, lai redzētu šortu aizmuguri. "Un es brīnījos, kas tā par šausmīgu smaku, kas mani pavada," viņš teica. "Nevar būt! Kur es būtu varējis iesēsties eļļā? Man briesmīgi žēl, Rodžcr. Un piedod par kreklu, Bārnij."

"Nezinu, ko tu rīt vilksi mugurā," Rodžers sacīja. "Aizņemies no Diānas svārkus. Es tev vairs neaizdošu savas mantas."

Arī Peperes jaunkundze sapīka un šausmās vēroja, kā Strupdegunis grozās viņas priekšā un lūdz padomu, ko lai iesāk ar eļļas traipu.

"Iedomājies tikai! Es tevi šorīt noberzu no galvas līdz kājām, un tu atkal izskaties pēc skrandaiņa!" viņa teica. "Nu. ko lai dara? Rīt paliksi gultā, kamēr es mazgāšu tavas netīrās drēbes, tās, kuras tu šorīt novilki."

"Ak, nē!" Strupdegunis šausmās iesaucās. "Palikt gultā? Nemūžam!"

Taču Peperes jaunkundze bija nelokāma, un nākamajā dienā Strupdegunim neatlika nekas cits kā ēst brokastis treilerā, sēžot savā guļasvietā. Viņš bija loti dusmīgs, un Trakulis nekādi nesaprata, kāpēc saimnieks ir tik pūcīgs.

"Es neiedrošinos aizņemties Bārnija vai Rodžera drēbes," Strupdegunis žēlojās līdzjūtīgajam Trakulim, "bet man ir tikai Rodžera vecā veste un sava pidžama. Kā lai es izeju no treilera, kamēr Peperes jaunkundze tīra manas netīrās drēbes?"

Zēns apgūlās un brīdi dusmīgs prātoja, līdz galvā ienāca kāda doma. "Saldējuma veikals!" viņš iesaucās. "Tur droši vien pārdod lietotas drēbes. Es redzēju, ka tās tur karājas. Trakuli, varbūt aizlavīsimies un nopirksim kaut ko, kamēr pārējie nav atgriezušies? Es tc visu dienu negulēšu! Uzlocīšu pidžamas bikses līdz ceļiem, lai izskar tās pēc šortiem, un atstāšu mugurā vesti."

Pēc īsa brīža no treilera izslīdēja ērmots stāvs un skriešus metās lejā uz ciematiņu. Strupdegunis plati pasmaidīja, nopētījis sevi. un prātoja, vai vecenīte veikalā ievēros viņa ērmotās drānas.

Vecā Džounsas kundze ar sniegbaltajiem matiem zem melnās tamborētās cepurītes nemaz nelikās pārsteigta par mazo zēnu vestē un uzlocītās pidžamas biksēs.

"Tu laikam būsi viens no bērniem, kas dzīvo viesnīcā?" viņa jautāja dziedošā balsi, acim mirdzot. "Gribi nopirkt saldējumu?"

"Jā, un vēl citas lietas," Strupdegunis teica, veltīdams viņai to smaidu, kas vienmēr lika vecenītēm zēnu iemīlēt. "Paklausieties, man gadījās nepatikšanas, un es gribu nopirkt drēbes. Vai jums ir tādas, kas man derētu? Lietotas, es domāju."

"Te ir garās bikses," vecā Džounsas kundze sacīja, rādīdama noplukušas bikses, kas karājās uz āķa. "Tīras, tas nekas, ka izskatās netīras. Pati mazgāju. Un te ir adīts džemperis, sarkandzel- tcns, spilgts, un nav pārāk novalkāts."

"Garās bikses derēs," Strupdegunis apmierināts teica un uzstīvēja tās virsū pidžamas biksēm. "Ei, Trakuli! Kā es izskatos?"

Trakulis spalgi ierējās un pavicināja asti. "Viņš saka-es izskatoties uz gadiem sešpadsmit, nevis divpadsmit," Strupdegunis smaidot teica. "Tā, un tagad džemperis… Spilgts man piestāvēs, vai ne? Tas ir tīrs? Citādi Peperes jaunkundze to man tūlīt noraus."

"Tīrs," Džounsas kundze apgalvoja. "Un dabūsi arī cepure, laba. Redzi? Ar liels nags?"

Strupdegunis uzlika naģeni un pats sev ļoti patika. "Milzīgs paldies," viņš teica. "Cik es jums esmu parādā?"

"Divi šiliņi par cepure, četri šiliņi par bikses un trīs šiliņi par džemperis - deviņi šiliņi. Saldējums piemetīšu par velti," Džounsas kundze sacīja, smiedamās par Strupdeguņa ērmoto izskatu.

"Oho! Jūs esat dikti laipna," Strupdegunis teica un tūlīt samaksāja. Zēns priecīgs paņēma saldējumu vafelē.

"Jūs dzīvo, mana dēla viesnīca," Džounsas kundze teica. "Cik labi viņš taisa ēst! Viņš brauca mācīties uz Londona. Kas to būtu domājis! Nabaga zēnam kā mans Levelins, kuram nebija ne divi bikšu pāri, bija lemts braukt uz Londona un mācīties taisīt ēst! Un tagad tā viesnīca ir viņa! Vienmēr, visu mūžu, viņš man teica: "Ja tikai tā viesnīca būtu mana!" Kā es smējos! "Man zeķē ir piecas mārciņas," es teicu, "un es tās krāju astoņpadsmit gadi, bet tu gribi viesnīca!"

"Kā tad viņš pie tās tika?" Strupdegunis jautāja, nolaizīdams saldējuma paliekas.

"Atrada draugi Londonā," vecā kundze lepni stāstīja. "Svarīgi draugi. Un viņi aizdeva nauda, lai viņš nopērk viesnīca, ko viņš tik loti gribēja. Mans Levelins tagad ir ļoti laimīgs!"

Strupdegunis atcerējās pēc izskata nikno, sa- īgušo vīru, ko bija redzējis iepriekšējā vakarā. "Viņš gan neizskatās diez ko laimīgs," zēns nodomāja un tcica: "Man jāiet, citādi Peperes jaunkundze izsūtīs meklētājus. Uz redzēšanos un liels paldies!"

Un viņš aizsteidzās - tiešām ļoti ērmots stāvs. Sasodīts! Ko teiks pārējie?

Vienpadsmitā nodaļa

ĻOTI DĪVAINS NOTIKUMS

Kādu bridi Strupdegunis svārstījās, kāpdams stāvajā pakalnā uz viesnīcu. "Ja viņi par mani ņirgāsies, es aizbēgšu," viņš teica Trakulim, kurš līdzjūtīgi paluncināja asti.

Pirmais cilvēks, ko zēns satika, bija Defids ar savu uzticamo zosi. Defids skali iespiedzās, viņu ieraudzījis, un dieba prom ar Gāzeli pa pēdām, tikai nebija skaidrs, vai viņš spiedz tāpēc, ka Strupdegunis izskatās tik ērmots, vai tāpēc, ka ir nobijies no Trakuļa. Strupdegunis, pieri saraucis, noskatījās puišelim pakal. Ja viņš atstāj tādu iespaidu, viņam neklāsies viegli!

Tajā mirklī no viesnīcas iznāca Rodžers, Diāna un Bārnijs. Atklājuši, ka Strupdegunis no treilera pazudis, viņi bija visur zēnu izmeklējušies. Bērni skatījās uz viņu, bet nepazina un brīnījās, kāpēc Trakulis seko šim ērmotajam puikam.

Strupdegunis uzmauca cepuri ar lielo nagu dziļi pār acīm un smaidīja, redzēdams, ka pārējie viņu nepazīst. Sabāzis rokas kabatās, zēns lepni soļoja tiem. klāt un dīvaini aizsmakušā balsī sāka runāt it kā velsiešu valodā.

"Koļ-ina-dūli-hektor-sonkin-popil?" viņš jautāja, neatbīdījis dziļi pār acīm pārvilkto naģeni.

"Pie joda! Ko tas puisis saka?" Rodžers pārsteigts jautāja. "Un kāpēc kopā ar viņu ir Trakulis?"

Pēkšņi Diāna iespiedzās un norāva Strupdegunim cepuri. "Tas ir Strupdegunis! Strupdeguni! Kur tu biji? Kur tu ņēmi šīs šausmīgās drēbes?"

"Tās nav šausmīgas. Tās ir labas un tīras," Strupdegunis atbildēja, grozīdamies uz visām pusēm, lai pārējie viņu varētu novērtēt. "Es tās nopirku saldējuma veikalā. Lietotas."

"Strupdeguni! Kā tu varēji pirkt tādas drēbes? Tu nezini, kas tās valkājis!" Rodžers iesaucās.

"Vai nav vienalga? Es jums saku, tās ir tīras!" Strupdegunis kliedza. "Ak Dievs! Tur nāk Peperes jaunkundze!"

Tas, ko teica bērni, bija nieks salīdzinājumā ar to, ko teica Peperes jaunkundze. Viņa uzstāja, lai Strupdegunis tūliņ iet atpakaļ uz treileru un velk nost "šīs šausmīgās drēbes, īpaši to cepuri", un gaida, līdz viņa atnesīs tīros apģērba gabalus.

"Neiešu," Strupdegunis ietiepās. "Kāpēc lai es dirnētu tik jaukā rītā treilerā, ja pats sev esmu sagādājis drēbes? Nekā, Peperes jaunkundz, es valkāšu šīs drēbes, līdz. manējās būs tīras, un, ja jūs visi domājat, ka neesmu jums piemērota sabiedrība, tad mēs ar Trakuli turēsimies no jums tālāk. Nāc, Trakuli! Viņi uz mums skatās tā, it kā mēs būtu divi smerdeļi."

Un ar šiem vārdiem Strupdegunis, pārgalvīgi sašķiebis naģeni, airi ai/soļoja lejā pa pakalnu. Diāna dusmīgi sauca viņam pakaļ: "Tu tiešām smirdi tajās drēbēs! Briesmīgi smirdi!"

Strupdegunis šiem vārdiem nepievērsa uzmanību un drīz pazuda aiz līkuma. Peperes jaunkundze pēkšņi sāka smieties.

"Ak vai!" viņa izdvesa. "Kas par skatu! Un tomēr man liekas, viņš lepojas ar tām briesmīgajām drēbēm. Es tikai loti ceru. ka viņš tās vairs negribēs vilkt mugurā, kad būs tīras pašam savējās. Ko jūs šodien darīsiet?"

"Peldēsimies, pastaigāsimies, varbūt zvejosim, ja dabūsim laivu," Bārnijs atbildēja. "Žēl, ka Strupdegunis iespītējās. Kāpēc viņš neiedomājās uzvilkt peldbikses? Ir pietiekami silts, lai ar tām visu dienu pavadītu pludmalē. Paņemšu tās līdzi - varbūt viņš mums tomēr pievienosies. Tad varēšu pateikt, lai viņš pārvelk peldbikses un paliek kopā ar mums."

Tāpēc, iedami uz pludmali, bērni paņēma līdzi Strupdeguņa peldbikses. Taču tuvumā neredzēja ne viņu, ne Trakuli.

Strupdegunis jutās dusmīgs un aizvainots. Padomā tik! Viņu nosaukt par smerdeli! Garāmejot viņš ieraudzīja saldējuma veikala skatlogā savu atspulgu un apstājās. Hmm! Varbūt tiešām izskatās mazliet dīvaini. Žēl, ka bikses tik lielas un nekārtīgas, un džemperis noteikti ir par spilgtu. Naģene gan ir laba!

"Laikam atkal izskatāmies pēc skrandaiņiem, Trakuli," viņš bēdīgi teica. "Ko mēs tagad darīsim? Zinu! Atradīsim klusu, patīkamu vietiņu un izlasīsim šifrēto Brūsa vēstuli. Es tev izstāstīšu, ko viņš raksta."

Trakulis paluncināja asti. Viņš pazina Brūšu - ļoti tuvu Strupdeguņa draugu, gandrīz tikpat lielu palaidni ka Strupdegunis, klases audzinātāja sodību. Viņi abi bija izgudrojuši ļoti sarežģītu šifru, izmantojot gan skaitļus, gan burtus. Strupdegunim vajadzēja gandrīz divas stundas, lai uzrakstītu vēstuli slepenajā šifrā, un vēl vairāk - lai atšifrētu Brūsa vēstuli! Taču abi jutās ļoti svarīgi un priecājās par to.

"Iesim kaut kur prom, kur citi mūs neredz," Strupdegunis teica Trakulim. "Skaties! Varbūt kāpjam lejā uz to klints atlūzu? Redzi? Tur varētu noslēpties starp sakritušajiem akmeņiem un paskatīties, kas Brūsam vēstulē bijis sakāms."

Abi nogāja lejā un drīz jau bija ērti iekārtojušies starp sasilušajiem akmeņiem jūras krastā. Strupdegunis izņēma Brūsa vēstuli. Tā bija rakstīta uz lapas, kas izrauta 110 matemātikas grāmatas.

Strupdegunis paskatījās un klusi ievaidējās. "Gara gan," viņš teica Trakulim, uzlūkodams glītos mazos cipariņus pamīšus ar burtiem. "Kamēr es to atšifrēšu, paies mūžība. Taču tā ir laba prakse, Trakuli. Nekad nevar zināt, kad šifrs noderēs. Paskatīsimies. 12-6-J-567-P… Ārprāts! Ko nozīmē "P"? Kaut man būtu līdzi šifra grāmata! Ei! Kas tur nāk?"

Pa akmeņiem viņiem tuvojās kāds vīrietis. Viņš bija maza auguma, ar melnu bārdu un tumšām saulesbrillēm. Strupdegunis uzmeta vīrietim skatienu, domādams, ka tas paies garām. Taču vīrietis garām negāja.

Viņš pienāca pie Strupdeguņa un apstājās blakus. "Dod to man!" viņš dusmīgi teica.

Strupdegunis šausmīgi nobijās. Viņš steidzīgi iebāza savu vērtīgo šifrēto vēstuli kabatā. "Kas ir?" viņš jautāja. "Ko jūs gribat?"

"Vēstuli!" vīrietis nesavaldīgi teica. "Kā tu to iedrošinājies attaisīt un lasīt?"

"Un kāpēc ne? Tā atsūtīta man, nevis jums," Strupdegunis atbildēja. Zēnam sāka likties, ka vīrietis ir traks. "Neākstieties!"

"Tu zini, ka tev mani te vajadzēja satikt un atdot to vēstuli," vīrietis atteica, balsij aiz dusmām trīcot. "Un es redzu, ka tu to esi attaisījis un mēģini atšifrēt! Kā tu iedrošinies! Es gādāšu, lai tēvocis tevi kārtīgi noper!"

"Pie joda! Par ko jūs runājat?" Strupdegunis galīgā neizpratnē jautāja. "Tā nav jūsu vēstule. Tā ir manējā, un es jums to nekādā ziņā nedošu.

Tā rakstīta ļoti slepenā šifrā, kuru zinām tikai es un mans draugs."

"Tavs draugs? Tavs draugs zina šifru un tu arī? Tu melo!" vīrietis kliedza. "Tu esi muļķa zēns, kurš cer no manis izspiest naudu par vēstules nodošanu."

"Neesiet tāds ēzelis," Strupdegunis piecēlies teica. "Ja tas ir joks, tad tas ir diezgan muļķīgs. Es aizeju!"

Taču, zēnam par milzīgu pārsteigumu, vīrietis viņu rupji nogrūda uz akmeņiem, iebāza roku kabatā un izrāva vēstuli. Viņš iesila Strupdegunim spēcīgu pļauku un pagriezās, lai ietu prom. Tas nu Trakulim bija par daudz! Suns dusmīgi ierūcās.

Ko? Šis vīrietis iedrošinās nogrūst Strupdeguni zemē un vēl iepļaukāt! Nikni rūkdams, Trakulis metās virsū pārsteigtajam vīrietim, kurš ar lielām pūlēm suni nokratīja. Viņš pacēla akmeni un mela ar to Trakulim, kurš tikko paguva izvairīties.

"Trakuli! Nāc šurp! Viņš mūs nogalinās!" Strupdegunis sauca. "Viņš ir galīgi traks. Lai iet prom!"

Trakulis negribīgi apsēdās un noskatījās pakaļ bārdainajam vīrietim, kurš pa akmeņiem uzkāpa līdz ceļam. Mazais spaniels dusmīgi rūca, lidz viņš pazuda skatienam, un bēdājās, ka nevar dzīties pakal. Trakulis pagriezās pret Strupdeguni, iesmilkstējās un pieskārās ar ķepu, it kā teikdams: "Tu neesi ievainots, saimniek? Viss kārtībā?"

"Es neesmu ievainots, tikai esmu dusmīgs," Strupdegunis sacīja, "un pamatīgi apmulsis. Kāpēc viņš te nāca pie manis? Varbūt sajauca ar kādu citu? Un ko viņš tur muldēja? Viņš teica - šifrēta vēstule - un atņēma man Brūsa vēstuli! Laikam redzēja, ka tā ir šifrēta. Klausies, Trakuli. Te kaut kas slēpjas. Ejam sameklēt pārējos."

Viņi devās uz priekšu pa pludmali. Drīz viņi ieraudzīja pārējos, kas sēdēja smiltīs, sauļodamies pēc peldes. Strupdegunis pienāca klāt un apsēdās.

"Man jums visiem ir kaut kas sakāms," viņš teica klusā, noslēpumainā balsī. "Klausieties!"

Pārējie tūdaļ uzslējās sēdus, smaidīdami par Strupdeguņa ērmoto izskatu, bet degdami nepacietībā dzirdēt jaunumus. Zēns sāka stāstīt, kas bija noticis.

Bērni klausījās pavērtām mutēm. Bārnijs iesvilpās. "Vai tu to neizdomāji?" viņš jautāja. Strupdegunis mēdza izdomāt neticamus stāstus.

"Nē! Nē, protams, neizdomāju!" Strupdegunis sašutis iesaucās. "Tā ir taisnība, katrs vārds, un re, kur nobrāzts elkonis, kad tas puisis mani nogrūda uz akmeņiem."

Viņš parādīja diezgan lielu nobrāzumu. Bārnijs to nopētīja un sarauca pieri.

"Vai nu tas puisis ir traks, vai te notiek kaut kas ārkārtīgi dīvains," viņš teica. "Kāpēc viņš tevi sajauca ar kādu citu? Tu droši vien izskatījies pēc cilvēka, ar kuru viņam bija jātiekas, - pēc īsta klaidoņa. Tikai neapvainojies, Strupdeguni. īsts skrandainis! Tāds cilvēks, kurš varētu būt starpnieks netīrā darījumā."

"Tad es tūlīt vilkšu nost šīs skrandas," Strupdegunis ātri teica. "Jūs paņēmāt manas peldbikses? Aizskriešu aiz tās klints. Starpnieks! Fui! Pagaidiet tik, kad es satikšu īsto starpnieku, ja tā gadīsies!" Zēns aizgāja aiz klintīm, steidzīgi norāva briesmīgās drānas un uzvilka peldbiksītes. Un tad, tikko Strupdegunis bija pievienojies pārējiem, viņiem garām pagāja kāds zēns, ģērbies gluži tāpat kā viņš - garās, pēc izskata netīrās biksēs, košā vilnas džemperī, naģeni galvā -, un viņam pakaļ skrēja suns!

"Re, kur tu esi!" Bārnijs nočukstēja, spēcīgi iebukņīdams Strupdegunim. "Skaties! Varu derēt, ka tas ir puika, ar kuru vīrietis tevi sajauca, - īsts skrandainis! Viņam pat ir mazs šunelis- jauktenis pūdelis, un viņš dodas uz tiem pašiem akmeņiem, kur sēdēji tu. Ko mēs tagad darīsim?"

Divpadsmito nodala

STRUPDEGUNIS UN SKRANDAINIS

Viņi vēroja, kā mazais skrandainis iet uz akmeņu nogruvumu, kur bija sēdējis Strupdegunis. Šunelis lēkšoja viņam nopakaļ un apsēdās blakus, kad zēns iekārtojās uz viena no akmeņiem.

"Redzi? Viņš kādu gaida," Rodžers teica. "Varu derēt, ka viņam ir īstā šifrētā vēstule - tā pati, par kuru tas trakais domāja, ka tā ir pie tevis."

"Es domāju, tam vīrietim bija likts uzmeklēt skrandās tērptu zēnu kopā ar suni pie tiem tur akmeņiem," Bārnijs sacīja, "un zēnam vajadzēja viņam atdot vēstuli - slepenas instrukcijas vai kaut ko tamlīdzīgu…"

"Un nabaga Strupdegunim gadījās aiziet tieši uz turieni, kad viņš pats izskatījās pēc skrandaiņa, turklāt kopā ar Trakuli - kad jābūt arī sunim," Rodžers turpināja. "Vēl vairāk, sagadījās tā, ka Strupdegunis lasīja šifrētu vēstuli - rakstītu sev un Brūsam zināmā šifrā. Bet kā gan vīrietis to varēja zināt? Viņš droši vien bija pārliecināts, ka tā ir viņam domāta šifrēta vēstule!"

"Nav brīnums, ka viņš uz mani bija nikns!" Strupdegunis iesaucās. "Laikam domāja, ka es mēģinu atšifrēt slepenus norādījumus! Viņš varēja nogalināt nabaga Trakuli, ja viņa sviestais akmens būtu trāpījis."

"Man liekas, tas ir nopietni," Bārnijs teica. "Stāstīsim Peperes jaunkundzei vai ari ne?"

"Nestāstīsim!" Diāna sacīja. "Viņa tūlīt gribēs braukt prom, bet te ir tik jauki! Diez vai kas briesmīgs var notikt, īpaši tagad, kad Strupdegunis novilcis tās šausmīgās drānas. Tā ka tu tās vairs nevilktu mugurā, Strupdeguni."

"Un cepuri?" Strupdegunis jautāja, viņa balsī skanēja vilšanās. "Es sev tajā ļoti patīku."

"Nekādā ziņā," Bārnijs atteica. Viņš cieši uzlūkoja zēnu, kas joprojām pacietīgi sēdēja uz no- gruvušajiem akmeņiem. "Sīkajam būs jāsēž ilgi! Skaidrs, ka tas bārdainis neatgriezīsies. Viņš droši vien lēnām jūk prātā, mēģinādams atšifrēt Strupdeguņa kodu un atklāt tajā kaut ko kopīgu ar savējo."

"Es ar to zēnu aprunāšos," Strupdegunis teica un piecēlās. "Varbūt kaut ko uzzināšu."

"Labāk ne," Rodžers sacīja.

"Kāpēc?" Strupdegunis jautāja, iedams prom vienās peldbiksēs. "Mēs droši zinām, ka tas šausmīgais bārdainis vairs neatgriezīsies, - viņš domā, ka dabūjis gaidīto vēstuli. Zēns mani uzskatīs par atpūtnieku."

Un Strupdegunis kopā ar Trakuli aizgāja, svilpodams kādu dejas melodiju un ritmā dejodams. Tuvodamies gaidošajam zēnam, viņš pēkšņi atcerējās, kā bija tēlojis klejojošu muzikantu, un sāka izdot skaņas, kas atgādināja bandžo strinkšķē- šanu, un tēlot, ka ar pirkstiem skar stigas.

Tās bija loti, ļoti ērmotas skaņas, un zēns tūdaļ pacēla skatienu, domādams, ka dzird īstu bandžo. Viņš pārsteigts ieraudzīja Strupdeguni un iesmējās.

"Driņ-driņ-driņ. Driņ-driņ-driņ. Driņ-driņ- driņ!" Skaņas, ko Strupdegunis laida caur zobiem, nevarēja atšķirt no lēta bandžo skanējuma!

"Sveiks!" Strupdegunis teica, apsēzdamies zēnam blakus un smaidīdams. "Man patīk tavs suns. Kā viņu sauc?"

"Pūkainis," zēns atbildēja, pārvilcis roku pū- dela pūkainajai mugurai. "Kā sauc tavu suni?"

"Trakulis," Strupdegunis atteica. "No vārda "traks". Tu kādu gaidi?"

"Jā. Vīrieti ar bārdu," zēns sacīja. "Jāatdod vēstule no tēvoča."

"Kas ir tavs tēvocis?" Strupdegunis jautāja, atkal strinkšķinādams iedomāto bandžo.

"Kroplais Morgans," zēns sacīja, piebalsodams Strupdegunim. "Driņ-driņ-driņ! Viņš bija zvejnieks, bet lauza kāju 1111 tagad vairs neiet jūrā, tikai iznomā laivas."

"Kāpēc viņš vēstuli nenosūtīja pa pastu?" Strupdegunis jautāja. "Sliņķis tāds!"

"Kā lai es zinu?" zēns atteica. "Klau, mūsu suņi mēģina sadraudzēties. Kaut tas vīrs beidzot nāktu! Es domāju, ka esmu nokavējis, bet viņš kavējas vēl vairāk. Un es šorīt gribēju ar tētuku iziet jūrā."

"Labi. Dod to vēstuli man, es viņu sagaidīšu," Strupdegunis teica, "un, ja atnāks, atdošu. Viņš nezinās, ka es neesmu tu, vai ne? Mums abiem ir suņi."

"Es dabūšu pamatīgi trūkties, ja kāds to uzzinās," zēns atteica, "bet es nevaru gaidīt te visu rītu. Še, ņem vēstuli un gaidi viņu. Tikai ne ar vārdu nepiemini mani!"

"Labi. Ej," Strupdegunis sacīja, pēkšņa satraukuma pārņemts. "Es kopā ar Trakuli, ar savu suni, gaidīšu pie šiem akmeņiem."

Zēns uzticēja vēstuli Strupdegunim un ātri devās prom ar pūdeli pa pēdām. Strupdegunis apsēdās uz akmeņiem un, sirdij dauzoties, gaidīja. Vīrietis, protams, nevarēja atgriezties, bet Strupdegunim bija jāpaliek uz akmeņiem, līdz zēns nozudīs skatienam.

Viņam likās, ka paiet vesela mūžība, kamēr zēns aiziet. Strupdegunis paskatījās virzienā, kur bija atstājis pārējos. Viņi visi bija tur un vērās šurp.

Tikko zēns nozuda skatienam, Strupdegunis piecēlās un kopā ar Trakuli metās pa smilšaino pludmali pie pārējiem bērniem. Tad elsodams sabruka viņiem blakus.

"Zēns tiešām gaidīja bārdaino vīrieti," viņš stāstīja. "Viņa tēvocis - vīrs, vārdā Morgans, kurš izīrē laivas, - licis viņam nogādāt šo vēstuli. Zēns neteica, kāpēc, - diez vai viņš to zina. Man viņš liekas mazliet vientiesīgs. Viņš domāja, ka ir nokavējies, un cerēja vīrieti sagaidīt drīz, jo gribēja kopā ar tēvu iziet jūrā."

"Tu piedāvāji nodot vēstuli viņa vietā?" Bārnijs jautāja. "Mēs lauzījām galvu, kas noticis, kāpēc zēns tik pēkšņi aizgāja."

"Jā. Un viņš man to iedeva!" Strupdegunis atteica, triumfējoši aptaustīdams peldbikses, kurās bija vēstuli paslēpis. "Ko jūs par to domājat?"

Visi vērās Strupdeguni, un neviens īsti nezināja, ko lai domā. Strupdegunis vienmēr rīkojās tik pārsteidzoši!

"Iesim atpakaļ uz viesnīcu un izpētīsim vēstuli," Bārnijs teica. "Nezinu, vai mums tas jādara vai ne, bet tā vien liekas, ka te notiek kas ērmots. Kāpēc Morganam, lai kas viņš ari būtu, bija jāsūta šifrēta vēstule vīrietim, kurš tevi tik rupji pagrūda? Kāpēc šifrēta? Ja Morgans ir vienkāršs zvejnieks, tad jādomā, ka viņš pats to nav rakstījis, - tātad kāds cits iedevis viņam, lai viņš to nodotu tālāk, - tā bijusi pārāk slepena un vērtīga, lai uzticētu pastam."

"Iesim gan un izpētīsim," Diāna leica. "Zināt? Vēstuli vajadzētu aiznest uz policiju. Bet kas gan var notikt tik klusā vietiņā, kur ir tikai laucinieki un zvejnieki?"

"Varbūt kontrabanda?" Rodžers cerīgi ierunājās.

"Kas par kontrabandu?" Bārnijs atteica. "Nē, diez vai. Es pat nespēju iedomāties, kas tas ir. Ejam atpakaļ. Turklāt tuvojas pusdienlaiks."

Strupdegunis nošmaukstināja lūpas. "Hā! Labs ēdiens - ļoti labs ēdiens!" viņš teica. "Starp citu, es šorīt kaut ko uzzināju 110 vccās Džounsas kundzes saldējuma veikalā, kad pirku tās satriecošās drēbes. Viņa teica, ka Džounsa kungs, kuram pieder viesnīca, esot viņas dēls un vienmēr karsti vēlējies to iegūt. Tagad tā viņam pieder tāpēc, ka bagāti draugi, ar kuriem viņš iepazinies, mācīdamies Londonā, aizdevuši viņam naudu."

"Un tie bagātie draugi droši vien ir sers Kāds Šis un sers Kāds Tas, kuri, kā viņa stāstīja, te bieži apmetoties," Rodžers piebilda. "Varu derēt, ka viņiem nav jāmaksā ne penijs."

Tikmēr bērni gandrīz jau bija galā, un Bārnijs iegrūda Strupdegunim dunku. "Iesim uz treileru, paskatīsimies vēstuli tur," viņš teica. "Mums ir daudz laika."

Drīz visi četri kopā ar Trakuli un Mirandu sēdēja ieslēgušies treilerā. Strupdegunis tikko grasījās izvilkt vēstuli, kad Trakulis skaļi ierējās.

"Varu derēt, tas atkal ir Defids ar zostēviņu Gāzeli," Diāna nikni tcica un atvēra durvis. Un patiesi! Zēns stāvēja, pakāpies uz riteņa, un lū- ī'ēja iekšā pa logu.

"Ej prom, sīkais lūriķi!" daļēji uzjautrināta, daļēji dusmīga Diāna iesaucās.

"Drīz pusdienas," Defids svinīgi teica, apvijis rokas zosij ap kaklu.

"Mēs būsim laikā," Diāna atteica. "Skrien nu prom!"

Viņa aizvēra durvis, un bērni pievērsa skatienu aploksnei, ko Strupdegunis izņēma no peldbiksēm. "Mazliet saņurcījusies, jo es uz tās sēdēju," viņš teica un atplēsa aploksni. Zēns izvilka četrās daļās salocītu papīra lapu un izlīdzināja to.

"Tā! Šifrēta, kā jau mēs domājām," Bārnijs satraukts teica. "Mēs to nemūžam neatšifrēsim. Jūs tikai paskatieties uz šiem mazajiem cipariņiem un burtiem!"

"Nav brīnums, ka Brūsa vēstuli, kuru es mēģināju izlasīt, viņš noturēja par šo te," vērdamies papīra lapā, sacīja Strupdegunis. "Tāds ciparu un burtu juceklis! Kaut to varētu atšifrēt!"

"Mēs to nevaram," Bārnijs atbildēja, locīdams papīra lapu. "Ko lai ar to iesāk? Vīrietis, kurš paņēma lavu vēstuli, Strupdeguni, drīz atklās, ka tā nav īstā, jo nevarēs to atšifrēt, un, ja ari varētu, viņam būtu jāburas cauri veselam muļķību mudžeklim."

"Tas man patīk!" Strupdegunis sašutis iesaucās. "Atļaujiet pateikt, ka mēs ar Brūšu nerakstām muļķības."

Taču viņa sašutuma pilnajai piezīmei neviens nepievērsa uzmanību. Diāna uzrunāja Bārniju:

"Ko darīs bārdainis, atklājis, ka 110 zēna, kas, izrādās, nemaz nav ziņnesis, dabūjis neīsto vēstuli, tātad īsto vēstuli no zvejnieku zēna dabūjis cits?"

"Jā! Ko viņš iesāks?" Bārnijs pārjautāja, kutinādams Mirandai pazodē. "Labāk pagaidīsim, gan redzēsim, bet tikmēr noglabāsim šo vēstuli ļoti, ļoti rūpīgi."

Trīspadsmitā nodala

VIESNĪCĀ vēl divi viesi

Tikko četri bērni piecēlās, lai ietu prom, pie treilera pienāca Peperes jaunkundze. Viņa uzmeta vērīgu skatienu. Strupdegunim, baidīdamās, ka zēns varētu būt ģērbies briesmīgajās skrandās, taču viņš joprojām bija peldbiksēs. Skrandas mētājās uz viena no soliem.

"Tās var izmest ārā, Strupdeguni," viņa teica. "Te ir tavas drēbes, izmazgātas un iztīrītas. Lūdzu, velc mugurā."

"Vai es drīkstu iet pusdienās tāds kā esmu?" Strupdegunis jautāja, sevi nopētījis.

"Nē!" Peperes jaunkundze atcirta. "Diāna, kā tu esi iedegusi! Vai jūs jauki pavadījāt rītu?"

Viņi sarunādamies devās prom. Bārnijs bija iegrimis dziļās pārdomās un tagad pagriezās pret Strupdeguni un Rodžeru. "Nenāktu par ļaunu, ja mēs pēcpusdienā aizstaigātu līdz molam un mēģinātu atpazīt Kroplo Morganu, varbūt pat aprunāties," viņš teica. "Gribētos zināt, kas tas par puisi, un, ak, kā man gribētos zināt, kur viņš ir iejaukts!"

"Laba doma," Strupdegunis neprātodams atbildēja. "Dzirdi, Trakuli? Pēcpusdienā iesim apmest riksi!"

Trakulis uz līdzenas vietas sāka trakot un kā vēja plēsts metās riņķī apkārt pa mazo treileru, lēkādams no sola uz solu un riedams.

"Ēee, Trakuli," Bārnijs teica, "žēl tevi apbēdināt, veco zēn, bet tu nenāksi līdzi."

"Kāpēc tad ne?" Strupdegunis pārsteigts jautāja.

"Domā ar galvu!" Bārnijs atbildēja. "Ja tur būs puika, kurš tev atdeva vēstuli, viņš tūlīt pazīs Trakuli, un, kaut gan tu nebūsi vairs peldbiksēs, - kopā ar Trakuli arī tevi. Turpretī bez Trakuļa un ģērbušos parastajās drēbēs viņš tevi nekādi neat- pazīs."

"Trakulis negribēs palikt," Strupdegunis drūmi noteica, "un, ja atstāsim viņu treilerā, viņš ries tā, ka jumts celsies nost."

"Tad… tad Diānai pēcpusdienā jāpaliek kopā ar Peperes jaunkundzi un ne soli nedrīkst atlaist

Trakuli," Bārnijs atbildēja. "Vai nu tā, vai ar Trakuli jāpaliek tev, Strupdeguni."

"Gan Diāna tiks galā," Strupdegunis atteica. "Trakuli, beidz, ludzu, izrādīties, - visiem zināms, ka tu lec brīnišķīgi. Ko tu izdarīji ar manām drēbēm, ēzeli!"

Kad zēni ienāca viesnīcas ēdamistabā, Diāna jau sēdēja pie galdiņa, bet Peperes jaunkundze pie lielā galda lika šķīvjos šķiņķi. Strupdegunis devās palīgā, un Trakulis nevilcinoties apsēdās viņai tieši zem labās rokas, cerēdams, ka arī viņam liks kāda šķēle!

Bārnijs klusi pastāstīja Diānai, ko viņš ieteicis darīt pēcpusdienā, un meitene labprāt piekrita palikt kopā ar Peperes jaunkundzi un Trakuli. "Mēs varētu trijatā doties pastaigā," viņa teica. "Peperes jaunkundzei tas patiktu. Starp citu, viesnīcā ieradušies vēl divi viesi." •

"Kas viņi ir?" Bārnijs jautāja, aplūkodams galdu, un nopriecājās, ieraudzījis milzīgu bļodu ar salātiem un jauno kartupeļu kalnus. "Tās tik būs dzīres!"

"Nezinu, kā viņus sauc," Diāna atbildēja. "Re, kur viņi nāk!"

Istabā ienāca divi vīrieši, viens garš, pēc izskata valdonīgs, ar monokli acī un glītām, uzskrullētām ūsām. Otrs bija maza auguma, ar melnu bārdu un saulesbrillēm.

Strupdegunis tajā mirklī pagriezās, lai nestu uz galdiņu divus šķīvjus ar šķiņķi, un ieraudzīja abus vīrus. Zēns satrūkās, no viena šķīvja nokrita šķiņķa šķēle, un sajūsminātais Trakulis to tūlīt pakampa. Strupdegunis ātri pienāca pie galdiņa, nošņākdamies piebikstīja pārsteigtajiem Bārni- jam un Rodžeram un pamāja ar galvu uz galdiņu pie loga, kur ar muguru, pret viņiem sēdēja abi vīri.

Zēni tūlīt saprata, ko tas nozīmē! Vīrietis ar bārdu un saulesbrillēm ir tas, kurš izrāva Strup- degunim no rokām vēstuli! Žēlīgā debess! Un viņš dzīvo viesnīcā!

"Kā jums liekas, vai viņš redzēja Trakuli?" Strupdegunis čukstēja. "To viņš varētu atpazīt. Mani kārtīgās drēbēs noteikti nevar atpazīt."

"Tūlīt aizved Trakuli!" Bārnijs pavēlēja. "Žigli, kamēr nav pamanīts. Ņem, iebāz viņam mutē gabaliņu no manas šķiņķa šķēles, tad viņš neiebildīs. Ieslēdz treilerā."

Strupdegunis paķēra no Bārnija šķīvja šķiņķa šķēli, satvēra Trakuli un iebāza to viņam mutē. Trakuli negaidītā devība tik ļoti pārsteidza, ka viņš pat neierējās, un Strupdegunis acumirklī iznesa viņu no istabas, pārliecināts, ka vīrieši suni nav ievērojuši.

Peperes jaunkundze izbrīnā noskatījās, kā Strupdegunis aiznes Trakuli. "Vai viņš saslimis?" vecā kundze jautāja, ieņēmusi vietu pie galda. "Nabaga Trakulis! Varbūt šorīt sarijies jūras ūdeni."

"Viss var būt," Bārnijs noteica un tūlīt mainīja sarunas tematu. "Tas laikam ir mājās žāvēts šķiņķis, vai ne, Peperes jaunkundz? Brīnišķīgi smaržo!"

"Droši vien," Peperes jaunkundze atteica. "Diāna, pasniedz man salātu mērci, lūdzu."

Šajā brīdī smaidīgs atgriezās Strupdegunis. "Man žēl, ka Trakulim sametās nelabi," Peperes jaunkundze sacīja.

"Lai viņš pēcpusdienā paliek mājās," Bārnijs nopietni teica, "un varbūt iet pastaigāties kopā ar jums, Peperes jaunkundz, un ar Diānu."

"Jā, laba doma," Diāna ierunājās. "Vai jūs vēlētos kopā ar mani doties pastaigā, Peperes jaunkundz?"

Peperes jaunkundze bija sajūsmā. "Uzkāpsim augstāk pakalnos," viņa teica. "Tu, Diāna, vari paņemt lauka binokli un grāmatu par putniem, varbūt uziesim kādus neparastus putnus, lai tev būtu ko aprakstīt skolas sacerējumā."

Rodžers pamirkšķināja Bārnijam. Viss gāja kā smērēts!

Strupdegunis joprojām neatrāva skatienu no abiem vīriem, un Bārnijs viņam iespēra: beidz taču reiz! Kas šie vīri ir? To varētu viegli noskaidrot pie Džounsas kundzes. Zēns klusībā viltīgi nosmaidīja, iedomājies, ka vienam no vīriem ir kabatā Strupdeguņa šifrētā vēstule un viņš to desmitiem reižu velti mēģinājis atšifrēt.

Uzreiz pēc pusdienām Bārnijam radās izdevība noskaidrot, kas ir abi vīri. Kad tie izgāja un devās augšā, ēdamistabā, lai novāktu traukus, ienāca Džounsas kundze, bet ārā, kā parasti, grozījās Defids ar Gāzei i.

"Jums ir divi jauni viesi, Džounsas kundze," Bārnijs ierunājās, kad sieviete bija noglaudījusi Mirandu un iedevusi tai kādu kumosu.

"Ak, tie! Jā, viņi bieži brauc pie mums," Džounsas kundze lepni paziņoja. "Tie ir sers Ričards Belinors un profesors Helinens - lielākais putnu pazinējs. Viņi ir mana vīra draugi, iepazinušies Londonā, un zina, ka viņš gatavo ļoti, ļoti labi, tāpēc bieži brauc uz šejieni, viņiem ļoti patīk viesnīca, viņiem loti patīk kalni un pakalni, un jūra, un…"

Zēni pacietīgi ļāva sievietei kādu laiku lei- jerēt, tad Bārnijs viņu beidzot pārtrauca.

"Viņi droši vien priecājās, kad jūsu vīrs nopirka viesnīcu?" viņš jautāja. "Viņiem tā ir patīkama atpūtas vieta, vai ne?"

"Ak, cik labi, laipni cilvēki, viņi aizdeva manam vīram naudu, lai varētu nopirkt šo viesnīcu, kuru viņš tik loti gribēja," stāstīja Džounsas kundze ar dziedošo velsiešu izrunu. "Tāpēc es par viņiem vienmēr priecājos un cenšos no visas sirds, lai viņus uzņemtu."

"Tad jau Labākā Istaba tika viņiem!" Diāna izšāva. Džounsas kundze pamāja ar galvu.

"Taču viņiem tā nemaz tik ļoti nepatīk," viņa teica. "Viņi parasti apmetas istabā, kurā dzīvojat jūs, - ar diviem logiem. Ak, jā, bet jūsu Peperes jaunkundze jau nav no tām, kas var pārdomāt?"

"Nē, nav vis," Rodžers un Diāna vienā balsī atbildēja, atcerēdamies, cik bieži viņiem nācies pārliecināt Peperes jaunkundzi, lai viņa pārdomātu. Te pie durvīm atskanēja Peperes jaunkundzes balss.

"Vai jūs nenāksiet, bērni? Trakulis treilerā rej kā negudrs."

"Tūlīt," Bārnijs atteica, un bērni atstāja Džounsas kundzi vienu - tā noteikti pļāpātu vēl kādu stundu, ja viņi būtu palikuši.

Peperes jaunkundze kopā ar Diānu un Trakuli devās pastaigā kalnos. Diānai pār muguru karājās lauka binoklis. Trakulis lauzīja galvu, kāpēc Strupdegunis nenāk līdzi, un sliecās uz to, lai paliktu kopā ar saimnieku, bet, kad Strupdegunis novēlās uz sola un meistarīgi izlikās, ka gul, Trakulis vairs nevilcinājās un nolēma, ka pastaiga ar Diānu būs labāka nekā garlaicīga pēcpusdiena treilerā, kur visi viņu aprātu.

"Ņemam peldbikses un ejam pa pludmali uz zvejas molu," Rodžers teica. "Ja kārosies, izpeldēsimies - vai nu pirms Kroplā Morgana meklējumiem, vai pēc tam."

"Labāk pēc tam," Bārnijs sacīja. "Peldēt tik drīz pēc pusdienām ir stulbi."

Zēni devās ceļā, un viņiem pa priekšu ļepatoja Miranda, kas ik reizes, kad ceļā gadījās suns vai bļaustīgs bērns, lēca uz pleca Bārnijam. Skaidrajās debesīs, pie kurām neredzēja ne mākoņa, spīdēja saule, un, kad viņi gāja pa baltajām smiltīm gar alām. kļuva paliesi karsti.

Viņi pienāca pie mazā akmens zvejas mola. Cilvēku tur nebija daudz. Uz zemā, saulē sasi lušā vaļņa sēdēja daži veci zvejnieki, un uz koka sola sēdēja un adīja kāda sieviete. Bārnijs un abi pārējie zēni apgūlās tuvumā smiltīs.

Uz mola pusi skrēja kāds netīrs, nevīžīgs zēns spilgtā vilnas džemperī, un viņam sekoja jauktenis pūdelis. Bārnijs tūdaļ uzslējās sēdus, piebikstīdams pārējiem. "Tas ir puika, kurš iedeva Strup- degunim vēstuli," viņš teica. "Šajā miestā var būt tikai viens jauktenis pūdelis."

Zēni uzslējās sēdus un vēroja puiku. Viņš devās tur, kur vīri atsēja laivu, un palīdzēja to iestumt ūdenī. Cik skaists skats, burām attinoties un piepūšoties vējā!

Tajā mirklī uz mola parādījās kāds vīrs, ģērbies zvejnieka drēbēs, - viņš stipri kliboja un gāja, balstīdamies uz nūjas.

"Domājat, ka tas ir Kroplais Morgans?" Ro- džers jautāja. Vīrietis pienāca pie vecajiem sirdsdraugiem, kas sēdēja uz vaļņa, 1111 sāka sarunāties. "Ejam uz molu. Varbūt izdosies uzsākt sarunu."

Taču zēni vēl nebija paguvuši piecelties 110 smiltīm, kad uz mola platiem soliem kāds uznāca - tas bija vīrietis ar tumšo bārdu un saulesbrillēm. Viņš griezīgi uzsauca Morganam, kurš tūdaļ piecēlās. "Ei, Morgan! Man ar tevi jārunā!"

"Varu derēt, tūlīt būs ķīviņš!" Bārnijs satraukti teica. "Cerams, mēs to dzirdēsim. Iesim tuvāk valnim."

Četrpadsmitā nodaļa satraucoŠa PĒCPUSDIENA

"Nāciet šurp," Morgans teica bārdainajam vīrietim un aizveda to uz mola malu, tālāk no zvejnieku dzirdīgajām ausīm. Bārnijs un abi pārējie zēni pielīda pa smiltīm tik tuvu, cik vien iedrošinājās, un apgūlās, noslēpušies aiz mola vaļņa.

"Morgan, vēstule, kuru tu liki savam radu puikam atdot," iesāka vīrietis, "tā nebija man. Tu zini, ka nebija!"

"Par ko jūs runājat, ser Ričard?" Morgans ārkārtīgi apmulsušā balsi jautāja. "Tā vēstule bi ja man kabatā, es zvēru, - kopš mirkļa, kad to dabūju, līdz mirklim, kad šo pašu rītu atdevu to Deijam. Vai tad viņš neaizgāja uz akmeņu kaudzi, kā bija runāts?"

"Nē, viņš tur bija - ģērbies, kā tu teici, un ar šuneli, tāpēc es zināju, ka tas ir īstais puika," bārdainis atbildēja, "bet es tev saku, viņš iedeva nepareizu vēstuli. Tur pats velns var ragus aplauzt!"

"Tā bi ja vēstule, kuru man lika jums nodot." Morgans neatlaidās. "Dzims man to iedeva kā parasti tieši no savas kabatas manējā, pateica tikai "Atgriezīsimies piektdien. Esi gatavs" un prom bija ar visu laivu. Es jums saku - viņš man iedeva to vēstuli."

"Nesaprotu," bārdainais vīrietis teica, vērdamies Morganā. "Kur ir tavs radu bērns? Man viņš jāiztaujā. Kaut gan nav ne jausmas, kā viņš varēja samainīt vēstules. Morgan, ja tu mani tin ap pirkstu, tu to rūgti nožēlosi!"

"Es nevienu netinu ap pirkstu!" Morgans dusmīgi pacēla balsi. "Vai es gribētu tīt ap pirkstu sevi? Es šajā pasākumā, tāpat kā jūs, esmu līdz ausīm, vai ne tā?"

"Nekliedz," otrs teica un uztraucies paskatījās apkārt, vai citi zvejnieki nav sadzirdējuši.

"Pasaukšu Deiju," Morgans saīdzis teica. "Viņš ir tur, vēro laivu. Viņš pateiks, ka vēstule bija tā pati. Deij! Deij! Nāc šurp!"

Mazais zēns un pūdelis pieskrēja klāt. "Jā, tēvoci Morgan?" Deijs jautāja, uzmetis izbiedētu skatienu bārdainajam vīrietim.

"Vai atdevi šim džentlmenim vēstuli, kuru es tev šorīt iedevu?" tēvocis bargi jautāja.

"Jā," zēns meloja. "Jā, protams, atdevu."

Bārdainais vīrietis pēkšņi sagrāba puisīti tik dzelžainā tvērienā, ka nabadziņš iebrēcās. "Tu man neesi devis nekādu vēstuli! Tu neesi tas puika, kuru es redzēju! Viņš bija lielāks - un suns bi ja spaniels, nevis pūdelis."

"Laidiet puiku vaļā," Morgans bargi teica, redzēdams, ka Deijs nobijies līdz nāvei. "Jūs teicāt, jums esot puikas dotā vēstule. Kas tad tas bija par puiku, ja ne Deijs?"

"Nezinu. Es saku, tas bija puika ar spanielu - īsts skrandainis, tāds pats kā tavs zeņķis," vīrs atbildēja, nikni blenzdams uz šausmās sastingušo zēnu, "un. piegājis klāt, es redzēju, ka viņš lasa vēstuli! Tā bija šifrēta. Es tūlīt iedomājos, ka tā ir vēstule, kas viņam jānodod, un atņēmu - viņš vēl man negribēja dot."

Morgans skarbi iesmējās un pagriezās, lai ietu prom. "Tad jūs esat muļķis, ser Ričard. Tas puika bija cits skrandainis, un tā bija viņa vēstule, nevis jūsējā."

Ričards satvēra Morganu ai/, rokas un parāva atpakaļ. "Klau, tas ir nopietni, un tu to zini. Es nedabūju īsto vēstuli - to, kuru tu iedevi Deijam. Kur ir tā vēstule? Puika, atbildi tūlīt!"

"Es… es to iedevu zēnam, kurš pienāca pie manis aprunāties." Aiz šausmām apstulbis, nabaga Deijs šņukstēja. "Es jūs gaidīju un gaidīju, bet tas zēns teica, ka atdošot vēstuli. Es nezināju, ka jūs jau esat prom ar nepareizo vēstuli."

Sers Ričards atgrūda zēnu tik stipri, ka nabadziņš gandrīz ietenterēja ūdenī. Morgans drūmi skatījās. "Lieciet puiku mierā. Ko viņš ļaunu izdalījis? Jus dabūjāt vēstuli, kuru jūs nevarat izlasīt, un kādam citam ir vēstule, kuru tas nevar izlasīt. Sadzīšu rokā Dzimu, un viņš atsūtīs citu vēstuli."

Sers Ričards izņēma kabatlakatu un nosusināja pieri. Viņš pienāca cieši klāt Morganam un pateica tam ausī kaut ko tādu, ko trīs zēni no savas vietas smiltīs zem mola nevarēja saklausīt.

"Nākamreiz vēstuli nesīsi tu pats, Morgan. Ja kaut kas noies greizi, tas nāks pār tavu galvu - tu iedomājies, ka tavs stulbais radu bērns ir uzticams. Ja Džima vēstule nebūtu kodēta, kāds tagad zinātu pietiekami daudz, lai izjauktu mūsu piektdienas ieceres -jā, un uz visiem laikiem!"

"Aizverieties!" Morgans rupji atbildēja un aizgriezās.

"Un, ja es atradīšu to puiku, kuram atņēmu vēstuli un kurš dabūjis no Dcija manu vēstuli, es viņam sprandu apgriezīšu!" sers Ričards teica tik asinskārā balsī, ka Strupdegunis, kurš dzirdēja katru vārdu, pēkšņi nobijās. Tas, kas sākumā likās savdabīgs joks, izrādījās, nemaz nav joks! Sasodīts! Kāpēc viņš gāja pie Deija aprunāties un pārliecināja to atdot vēstuli?

"Es to puiku pazišu, lai kur ari satiktu," sers Ričards turpināja tikpat dusmīgā balsī. "Šausmīgs skrandainis - īsts klaidonis garās, netīrās biksēs, briesmīgā džemperī un pārāk lielu naģeni galvā - turklāt ar spanielu. Deijs ģērbjas loti līdzīgi, bet nav tik liels, un mani, protams, maldināja suns."

Strupdegunis jutās nejauki, tāpat arī Bārnijs un Rodžers. Vai nav vājprāts, ka viņi dzīvo vienā viesnīcā kopā ar šo bārdaini? Vai viņš atpazīs Trakuli? U11 tad arī Strupdeguni?

Morgans platiem soļiem devās prom, atstādams otru vīrieti nopakaļ. Zvejnieki uz vaļņa ziņkāri vēroja Morgānu, kad tas gāja garām. Viņi sēdēja pārāk talu, lai dzirdētu no sarunas kaut vārdu, - un tomēr saprata, ka tā bijusi ķilda.

"Tavs augstdzimušais draugs ir neapmierināts, Morgan?" viens 110 vīriem iesaucās. "Viņa Augstībai pēdējais loms nebija gana labs?"

Morgans neatbildēja. Zvejnieki piebikstīja cits citam un plati smaidīja par bārdaino vīrieti, kurš vilkās Morganam nopakaļ, taču neviens neiedrošinājās uzsaukt viņam. Deijs bija izgaisis, nozudis skatienam.

Trīs zēni kādu laiku palika guļam smiltīs un, kad vairs nedzirdēja balsis, apvēlās otrādi un paskatījās cits uz citu. "Iesim nopeldēsimies," Bārnijs teica, ja gadījumā kāds klausītos. U11 klusi piebilda: "Parunāsim vēlāk. Aiziet!"

"Jā, nenāktu par ļaunu. Baigi karsts," Rodžers skaļi teica. Strupdegunis neteica neko. Viņš vēl nebija atguvies no dzirdētā. Zēns cerēja, ka treilerā vēstule ir drošībā. Vai nebūtu bijis labāk, ja viņš to būtu iznicinājis?

Zēni vairs nebilda ne vārda, kamēr aizgāja labi tālu 110 mola. Tad Bārnijs norausa 110 pieres sviedrus un, atviegloti nopūties, teica: "Pie joda! Kas tagad būs? Tu mūs esi ievilcis ķibelē, Strup- deguni, un tas viss Brūsa stulbās šifrētās vēstules dēļ."

"Tā nav stulba," Strupdegunis atteica rāmākā balsi nekā parasti. "Tik un tā tas puisis - dīvaini, ka tas ir sers Ričards, par kuru stāstīja Džounsas kundze, - tas puisis nevarēja atkost mūsu šifru. Tas ir baigi labs, nevis stulbs, kā tu laikam domā."

"Ejam peldēties," Bārnijs teica, "varbūt, mazliet atvēsinājušies, izdomāsim, ko lai iesāk. Labi, Strupdeguni, ka neņēmām līdzi Trakuli. Tas puisis viņu būtu varējis atpazīt un līdz ar viņu - mūs."

"Klau! Ko mēs tagad ar Trakuli iesāksim?" Strupdegunis pēkšņi izmisis ierunājās. "Tas puisis, sers Ričards, viņu nedrīkst ieraudzīt, bet jūs jau pazīstat Trakuli - drāžas apkārt kā viesulis!"

Zēni iemetās vēsajā jūrā un iznākuši jutās daudz labāk. Viņi apsēdās smiltīs un sāka apspriesties.

"Šodien ir trešdiena, bet tam, kas iecerēts, jānoliek piektdien. Man liekas, runa ir par kontrabandu," Rodžers teica. "Atlikušas tikai divas dienas. Ka jums liekas, vai mums būtu jāiet uz policiju?"

"Nē. Nē, es tā nedomāju. Viņi nopratinās bārdaini, un tas, kas iecerēts, nenotiks." Bārnijs sarauca uzacis. "Es visu laiku domāju par to, ko viens no zvejniekiem uzsauca Morganam. Viņš teica: "Viņa Augstībai pēdējais loms nebija gana labs?" Ko tas galu galā nozīmē? Ka Morgans izīrē seram Ričardam laivu, lai tas it kā dotos zvejā, bet varbūt atvestu kaut ko citu - vai nu zivju vietā, vai paslēptu lomā."

"Lai noslēptu šeit, krastā?" Rodžers jautāja.

"Jā. Varbūt lai noslēptu vēlākam laikam," Bārnijs domīgi teica. "Diez, kas šis sers Ričards īstenībā ir? Un viņa draugs, profesors Helinens, putnu pazinējs? Man liekas, viņi tikai uzdodas par seru Ričardu un profesoru un slēpjas aiz to vārdiem. Aizstaigāšu pēc launaga līdz Dilker- mokai, piezvanīšu tētim un palūgšu, vai viņš nevar noskaidrot."

"Viņi laikam ir bagāti, ja varēja aizdot Džounsa kungam naudu, ko nopirkt viesnīcu," Strupdegunis teica, urbinādams smiltis ar kāju pirkstiem.

"Nevaru iedomāties, kāpēc būtu jāaizdod vairāki tūkstoši mārciņu tādam Džounsa kungam? Tikai tāpēc, ka viņš ļoti labi taisa ēst?" Bārnijs prātoja. "Aizdodot naudu, sagaida, ka tā atgriezīsies ar uzviju, - piemēram, ienākumus no viesnīcas apmeklētājiem. Taču es esmu pārliecināts, ka šai viesnīcai lielu ienākumu nav. Bez mums te ir tikai tie abi vīri!"

"Ko tad viņš dod pretī?" Strupdegunis jautāja. "Jums liekas, viņš ļauj izmantot viesnīcu, lai viņi īstenotu to, kas viņiem aiz ādas?"

Bārnijs pēkšņi uzslējās sēdus un uzsita sev uz ceļa. "Protams! Tu trāpīji! Kāpēc tad vēl? Tā ir neliela banda - Morgans, Dzims, lai kas viņš arī butu, un Džounsa kungs - visi viena banda, un šī viesnīca ir viņu tikšanās vieta. Oho! Mēs tomēr esam kaut kur iekūlušies!"

"Tikai kur?" Strupdegunis sajūsmināts jautāja. "Kā lai noskaidro, kas tas ir? Klau! Satraucoši gan, vai ne? Kaut drīzāk pienāktu piektdiena!"

Piecpadsmitā nodala AK, TRAKULI!

Trakulis mežonīgi priecājās, ieraudzījis zēnus atgriežamies, un bija ļoti pārsteigts, ka, dodamies launagā, tie viņu ieslēdz treilerā. Viņš izmisīgi rēja, un Peperes jaunkundzi izbrīnīja Strupde- guņa šķietamā cietsirdība.

"Nesaprotu gan, kāpēc viņš nevarētu nākt launagā," viņa teica. "Viņš pēcpusdienā bija īsts paijiņa. Mēs brīnišķīgi pastaigājāmies, un Diāna (alskatī sazīmēja dažus ļoti neparastus putnus."

"Vienu putnu man nekādi neizdevās atpazīt," Diāna sacīja. "Zaļu, ar sarkanu cekulu."

"Džounsas kundze stāstīja, ka viesnīcā esot apmeties kāds profesors Helinens," Peperes jaunkundze teica. "Slavens ornitologs, un…"

"Kas?" Strupdegunis izbrīnījies jautāja.

"Putnu pazinējs," Peperes jaunkundze paskaidroja. "Tāpēc es ieteicu Diānai aprunāties par putniem ar viņu. Viņš jau nu noteikti zinās, kas tas par putnu."

Trīs zēni par to loti šaubījās, neviens no viņiem neticēja, ka šis profesors ir īsts putnu pazinējs, tāpat kā sers Ričards sevi varēja nosaukt par jebkuru citu seru! Taču Bārnijs piemiedza ar aci pārējiem zēniem un mundri sacīja: "Jā, Diāna." Laba doma. Es iešu tev līdzi un paklausīšos, ko viņš saka. Varbūt kaut ko iemācīšos. Nekad nevar zināt, kas dzīvē noderēs."

Strupdegunis pēkšņi ieķiķinājās. "Pareizi, nekad nevar zināt!" viņš teica. "Peperes jaunkundz, mēs pēc launaga iesim uz Dilkarmoku. Nāksiet līdzi?"

"Žēlīgā debess, nē! Es šodien esmu gana staigājusi," Peperes jaunkundze atbildēja. "Labāk daļu ceļa brauciet ar autobusu, tas nav tuvu."

Tajā mirklī ēdamzālē ienāca abi vīrieši un pamāja ar galvu Peperes jaunkundzei. Diāna apņēmās pārtvert profesoru Helinenu, kad viņš ies prom. Tāpēc viņa kopā ar Bārniju grozījās ēdamistabas tuvumā, kamēr Strupdegunis un Ro- džers aizgāja uz treileru mierināt nabaga Trakuli.

Beidzot viri lēnā pastaigas solī izgāja no ēdamistabas un devās uz kāpnēm. Diāna zibenīgi metās pie ūsainā vīrieša ar monokli.

"Lūdzu, atvainojiet, profesor Helinen," viņa nobēra vienā elpas vilcienā, "es zinu, ka jūs esat slavens orni… orni… nav svarīgi, un zināt par putniem visu. Vai jūs varētu atpazīt putnu, kuru es šodien redzēju?"

"Ēcc… Protams! Labprāt pamēģināšu," profesors atbildēja. "Kur tu to redzēji?"

"Tas lidoja pār pakalniem," Diāna atbildēja. "Zaļš, ar sarkanu cekulu."

"Jā… Diez vai es varēšu pazīt putnu pēc tik trūcīga apraksta," profesors pieklājīgi atbildēja. "Izklausās pēc kāda šajā apvidū reti sastopama gājputna, latīniski Lateus HiUimus. Jā, tā tas varētu būt."

"Paldies," Diāna atbildēja. "Cerams, es iegaumēšu tik ērmotu nosaukumu."

Te sarunā loti pieklājīgi iespraucās Bārnijs. "Līs redzēju īskaklaino skruļļu kiju," viņš teica, "tieši pie viesnīcas. Vai nav neparasti, ser?"

"Ļoti neparasti," profesors atbildēja.

"Un vai jūs piekrītat, ka šajos pakalnos sastopami punktotie ķauķi?" Bārnijs jautāja. "Esmu dzirdējis, ka reizēm tie šeit ligzdojot."

"Ēee… Jā, laikam gan, ir dzirdēts, ka tie šeit ligzdojot," profesors sacīja. "Atvainojiet, man jāpanāk draugs." Un viņš devās augšā pa kāpnēm.

Diāna, neaprakstāmi pārsteigta, vērās Bār- ni jā. "īskaklainās skruļļu kijas? Savu mūžu neesmu par tādām dzirdējusi," viņa teica, "bet tagad es zinu gandrīz visus putnu nosaukumus. Un kurš jebkad dzirdējis par punktotajiem ķauķiem?"

"Neviens," Bārnijs atbildēja, paņēmis viņu aiz rokas. "Tavs profesors ir krāpnieks, dārgā Diāna. Kā viņš nosauca to zaļo putnu? Par Lateus Hilli- musl Pupu mizas! Tādu putnu tu neatradīsi nevienā grāmatā par putniem! Viņš ir tāds pats putnu pazinējs kā es. Vajadzēja vēl pajautāt, vai viņš. nav redzējis ērmoto pupu mīzēja ligzdu?"

Diāna ieķiķinājās. "Ak šausmas! Roka tā vien niez, lai skolaš sacerējumā joka pēc ierakstītu un uzzīmētu pupu mīzēju. Klau, Bārnij! Tu tiešām domā, ka profesors ir krāpnieks? Viņš bija tik pieklājīgs un arī zinošs."

"Kā jau visi šmaukļi," Bārnijs atbildēja. "Un varu derēt, ka viņa draugs, sers Ričards, kā viņš sevi dēvē, ir tāds pats botāniķis kā profesors - putnu pazinējs. Abi ir blēži - slēpjas aiz svešiem vārdiem, izliekas par to, kas nav. Manam tēvam šie vārdi ir pazīstami, bet varu derēt, ja viņi satiktos, viņš uzreiz saprastu, ka tie ir viltvārži. Starp citu, es gribu piezvanīt un palūgt tēvu, lai

viņš ievāc ziņas. Mums jāzina, kas tie par cilvēkiem."

"Iesim pastāstīsim jaunumus pārējiem," Diāna teica. "Ejam. Iedomājies tikai! Šis neīstais profesors teica, ka šajos pakalnos esot sastopams tāds pats neīsts punktotais ķauķis! Kā tev ienāca prātā tāds nosaukums, Bārnij?"

"Nieki," Bārnijs atbildēja. "Nāc, Diāna. Es gribu tikt uz Dilkarmoku, lai piezvanītu tētim. Un Trakulis jātur tālāk no sera Ričarda acīm, tas nu ir skaidrs. Viņš tūlīt atpazīs suni."

Bērni nobrauca pusi ceļa līdz Dilkarmokai ar autobusu un pārējo gabalu nogāja kājām. Trakulis bija sajūsmā. Divas garas pastaigas vienā dienā - kā viņam veicas!

Bārnijs piezvanīja tēvam. "Tēli? Te Bārnijs. Tu mani dzirdi?"

"Jā, tomēr runā mazliet skaļāk," tēvs atbildēja. "Jums klājas labi?"

"Jā," Bārni js sacīja. "Tikai man liekas, ka tie slavenie lietpratēji, par kuriem stāstīja vecā Džounsas kundze no saldējuma veikala, - sers Ričards un profesors Helinens, kuri atbraukuši uz viesnīcu, - ka viņi ir krāpnieki, tādi paši lietpratēji kā es! Profesors neatšķir putnus. Kā viņi izskatās, tēti? Es domāju īsto seru un profesoru."

"Viens ir garš, ar uzskrullētām ūsām un valkā monokli," tēvs atbildēja, "un otrs, sers Ričards, ir diezgan maza auguma un ar bārdu."

"Oho!" Bārnijs iesaucās, pārsteigts, ka tēva apraksts gandrīz saskan ar abu viesnīcas viesu izskatu. "Tādi gandrīz izskatās arī abi šie puiši, tēli, - tie, kurus es uzskatīju par krāpniekiem. Klau! Tu varētu noskaidrot, vai īstais sers Ričards un īstais profesors ir mājās? Ja ir, es būšu pārliecināts, ka šie abi ir krāpnieki, un mēs viņus uzmanīsim, lai redzētu, kas viņiem aiz ādas. Taču, ja viņi ir Velsā… Nu, nekas. Tad viņi nav krāpnieki. Kaut arī man liekas, ka ir gan. Es pat esmu par to pārliecināts!"

Bārnija tēvs iesmējās. "Izklausās noslēpumaini!" viņš teica. "Es noteikti noskaidrošu, kur ir īstais sers Ričards un īstais profesors. Mēs esam viena kluba biedri, un man nebūs grūti apjautāties. Uzreiz paziņošu, vai tie abi ir īstie."

"Paldies," Bārnijs sacīja. "Tomēr nezvani, tēti. Var gadīties, ka klausuli paceļ viens no viņiem. Atsūti telegrammu ar vienu pašu vārdu - "neīsti", ja īstie lietpratēji nav šeit, vai "īstie", ja tie ir viņi. Tad es zināšu, kas jādara."

"Labi. Tikai nekur neiekulies, Bārnij," tēvs teica. "Zvani, ja varu vēl kaut kā palīdzēt. Tūlīt noskaidrošu to, ko tu lūdzi, un vakarā saņemsi telegrammu. Es pierakstīšu klāt viesnīcas telefona numuru, lai no pasta piezvana tieši tev. Tātad - neiekulies nepatikšanās. Ja šie vīri nav tie, par ko uzdodas, un ja viņi uzož, ka kāds okšķerē, viņi var kļūt bīstami."

"Labi, tēti. Paldies un uz redzēšanos," Bārnijs sacīja un nolika klausuli. Zēns iznāca no telefona kabīnes un atstāstīja pārējiem sarunu ar tēvu. "Jau vakarā uzzināsim, vai mums ir taisnība," viņš teica. "Varu derēt, ka mēs esam uz pareizās takas."

Četri bērni pusi atpakaļceļa nogāja kājām un pārējo, juzdamies noguruši, nobrauca ar autobusu. Pat Trakulis nolēma, ka tik daudz pastaigāties nav veselīgi! Miranda gan neiebilda - viņa gandrīz visu laiku bija sēdējusi Bārnijam uz pleca un tagad gozējās autobusa pasažieru uzmanības saulītē.

"Tu izvemsies man aiz apkakles, ja ņemsi vēl saldumus," Bārnijs beidzot teica. "Neknibini man ausi, Miranda. Kut!"

Dažas minūtes pirms astoņiem atskanēja telefona zvans, un istabā, kur visi sēdēja, iesteidzās Džounsas kundze. "Jums, Bārnija jaunkungs."

Bārnijs izšāvās ārā. Balss telefona klausulē teica: "Jums ir telegramma, ser, bet tajā ir tikai viens vārds, un tas ir - "neīsti".

"Paldies," Bārnijs sacīja un nolika klausuli. "Neīsti! Tā jau mēs domājām. Džounsa kunga bagātie un ietekmīgie draugi nav nekas cits kā nelieši, kas ar viņa palīdzību negodīgi taisa naudu! Nelieši, kas darbojas slepeni, ar svešiem vārdiem! Nu var iet tālāk un mēģināt noskaidrot, kas te īsti notiek. Tas acīmredzot būs piektdienas naktī. Ja tikai zinātu, ko meklēt!" Viņš aizgāja, lai izstāstītu pārējiem. Diāna gribēja pastāstīt arī Peperes jaunkundzei, bet pārējie viņai nepiekrita.

"Tas varētu būt bīstami," Diāna teica. "Policijai nu gan būtu jāzina, ka šie vīri ir krāpnieki."

"Pagaidīsim līdz piektdienai. Tad redzēsim, vai mums izdosies noskaidrot, kas te notiek," Bārnijs sacīja. "Un, Dieva dēļ, turēsim Trakuli tālāk no viņiem. Ja kaut viens no vīriem viņu ieraudzīs un uzminēs, ka viņš pieder mums, tas būs bīstami - viņi zinās, ka Trakuļa īpašniekam ir īstā vēstule, un tūlīt metīsies virsū Strupdegunim, lai dabūtu to vērtīgo sūtījumu."

"Tad iznīcināsim to!" Strupdegunis tūlīt sacīja.

"Nē," Bārnijs atteica. "Varbūt tā būs vajadzīga, lai pierādītu, ka mums tā ir, - kad pie darba; agrāk vai vēlāk, ķersies policija. Es to noslēpšu drošā vietā. Tūlīt atnesīšu."

Zēns izgāja no istabas un devās uz treileru. Vēstule bija spilvendrānā uz Strupdeguņa sola. Bārnijs iebāza roku un izņēma to. Tad atrada dažas piespraudes un kopā ar šifrēto vēstuli iznesa no treilera. Viņš palīda zem tā apakšā un loti stingri piesprauda vēstuli.

Bārnijs smaidīdams izlīda ārā. Jābūt ļoti, ļoti gudram, lai meklētu vēstuli šeit!

Trakulis bēdīgs sēdēja viens pats treilerā un brīnījās, kāpēc viņu nelaiž viesnīcā. Bārnijam viņa bija ļoti žēl, un, lai viņam nebūtu garlaicīgi, zēns atstāja treilerā Mirandu. Mērkaķīte apsēdās sunim blakus, piespiedās klāl un čivināja kaut ko ausī, bet spaniels viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību. Suns gaidīja, kad viņam pakaļ atnāks mīļotais Strupdegunis.

Tovakar visi bija ļoti noguruši un agri devās pie miera.

"Pēc peldēm, pastaigām un citiem priekiem es vairs nevaru noturēt acis vaļā," Strupdegunis teica, briesmīgi žāvādamies un aplipinādams ar žāvām pārējos, arī Peperes jaunkundzi.

Visi gulēja ļoti labi, un Diāna nākamajā rītā negribēja celties, līdz, kā parasti, ar karstu ūdeni ieradās Džounsas kundze un aiz viņas Defids ar zostēviņu.

"Džounsas kundze! Diez vai mums šeit vajadzīga zoss," Peperes jaunkundze iebilda, un Džounsas kundze aizraidīja puišeli ar Gāzeli prom.

"Es nemaz nezināju, ka viņi nāk man pakaļ," viņa teica. "Tas Defids… visur bāž degunu, un tā zoss ir tāda pati, vakar ielīda pieliekamajā. Jaun- kundz, ka es te stāvu, ieēdiet plācenīšus, kurus es izcepu pie tējas. Sers Ričards un profesors De- fidu uz rokām nēsā, jaunkundz, tas puika viņiem visu dienu pakaļ staigā, es saku, izlutinās viņu, un…"

"Paldies, Džounsas kundze, pēc pusstundas būsim lejā," Peperes jaunkundze stingri noteica, labi zinādama-ja Džounsas kundzi nepārtrauks, viņa tur stāvēs līdz brokastu laikam.

Beidzot viņi ieradās brokastīs precīzi laikā, taču sers Ričards un profesors jau bija priekšā. Neviens nezināja, ka Defids ar zostēviņu atkal bija lūrējuši iekšā pa treilera logu un Defidam kļuvis ļoti, ļoti žēl nabaga vientuļā Trakuļa, kurš pamests gaidīja, kad atgriezīsies Strupdegunis.

"Nabaga suns Trakulis," Defids klusi teica un piesita pie loga. "Nabaga suns!"

Trakulis redzēja logā Defida sīko sejiņu un cerīgi ierējās, izslējās uz sola pakaļkājās un dauzīja ar ķepu pie rūts.

"Defids attaisīs nabaga suns Trakulim durvis," mazais zēns līdzjūtīgi teica. "Pagaidi, suns Trakulis."

Viņš norāpās no riteņa, uz kura bija stāvējis, un ar zosi pa pēdām pienāca pie durvīm. Tās bija tikai aiztaisītas, nevis aizslēgtas, un zēns tās bez pūlēm atvēra.

Trakulis, ko kājas nes, riedams izšāvās ārā, un zostēviņš gaginādams, it kā būtu izdējis simt olu, metās glābt ādu. Defids sadusmojās. Viņš bija cerējis sagaidīt no Trakuļa vismaz vienu pateicības apliecinājumu!

Trakulis metās pāri kalna nogāzei un iedrāzās viesnīcas priekšnamā, kura durvis vienmēr bija vaļā. Kur ir Strupdegunis? Suns metās ēdamistabas durvīs, atgrūda tās vaļā un. sajūsmā riedams, ievēlās iekšā.

"Trakuli!" Strupdegunis šausmās izgrūda. "Slikts suns! Kā tu liki ārā?"

Trakulis pieskrēja pie Strupdeguņa un smilkstēdams laizīja viņu, it kā nebūtu redzējis veselu mēnesi. Bārnijs pameta zibenīgu skatienu uz loga pusi, kur pie šķīvjiem ar šķiņķi un olām sēdēja abi vīri. Sers Ričards pārsteigts skatījās uz Trakuli, tad piebikstīja profesoram. "Re, kur tas suns!" viņš teica. "Es viņu nakts laikā pazītu. Viņš pieder tam puikam, redzi?"

Bārnijs nedzirdēja, ko sers Ričards saka, bet uzminēja. Pie joda! Tagad vīri zina, ka vēstule ir pie Strupdeguņa. "Ātri, Strupdeguni!" viņš teica. "Laižamies kopā ar Trakuli prom. Žigli! 1 ie vīri viņu pazina - un tevi arī!"

Sešpadsmitā nodala DIENA STRUPDEGUŅA MEKLĒJUMOS

Strupdegunis bija patiesi nobijies. Viņš tūlīt piecēlās, pēc tam galdu atstāja un ātri izgāja Bārnijs. Trakulis, sajūsmināti riedams, devās viņiem līdzi. Peperes jaunkundze, neizsakāmi pārsteigta un sašutusi, noskatījās viņiem pakal.

"Uz kurieni viņi aizgāja? Un kāpēc pameta brokastu galdu, neteikusi man ne vārda?" viņa jautāja. "Vai kāds no viņiem jūtas slims?"

Rodžers Diānai zem galda viegli iespēra, baidīdamies, ka viņa pateiks kaut ko tādu, kas sagādās nepatikšanas. "Ēee… Vai tev neliekas, ka Strupdegunis izskatījās bāls?" viņš jautāja.

"Varbūt pārsauļojies un ieminējies par to Bārnijam?"

"Tad iešu un noskaidrošu," Peperes jaunkundze teica.

"Pagaidiet, līdz atgriezīsies Bārnijs," Rodžers sacīja. "Lai šķiņķis ar olām neatdziest. Bārnijs droši vien tūlīt būs atpakaļ."

Zēns uzmeta skatienu abiem vīriem, kas sēdēja pie loga. Viņi dedzīgi sarunājās, bārdainais vīrs likās dusmīgs un satraukts. Rodžers daudz dotu, lai dzirdētu, ko viņi saka.

Strupdegunis tagad bija drošībā treilerā. Kopā ar viņu bija Bārnijs, Trakulis pie kājām un Miranda, saritinājusies kamolā Bārnija rokās. Zēni aizgūtnēm sarunājās.

"Kā Trakulis izkļuva ārā? Pats viņš nevar atvērt durvis," Strupdegunis teica. "Varu derēt, ka to izdarīja tas sīkais nekauņa Defids. Mūžīgi okšķerē apkārt! Nu ir ķeza! Viņi uzreiz pazina Trakuli un tagad zina, ka es paņēmu tam krāpniekam seram Ričardam domāto vēstuli."

"Un viņi mēģinās to atgūt," Bārnijs sacīja.

"Nezinu, kā, bet tev, Strupdeguni, var iziet plāni. Man liekas, būs labāk, ja tu noslēpsies."

"Labi. Tikai kur?" Strupdegunis drūmi jautāja. "Treilerā? Te mani drīz atradīs."

"Nē, tikai ne treilerā" Bārnijs atteica. "Es domāju, vislabāk būs, ja tu pagūsi uz nākamo Dilkarmokas autobusu un paliksi tur visu dienu. Ja vien vīri nejauši neieraudzīs, ka tu kāp autobusā, viņi neiedomāsies, kur tu esi. Labāk braukšu kopā ar tevi."

"Jā, tiešām," Strupdegunis teica, joprojām izskatīdamies izmisis. "Pie joda! Ko mēs teiksim Peperes jaunkundzei?"

"Taisnību!" Bārnijs atbildēja un piecēlās. "Mēģināšu nemanot pastāstīt Rodžeram, kas mums padomā. Viņš var pateikt Peperes jaunkundzei, ka mēs nolēmām aizbraukt uz Dilkarmoku, aizsteidzāmies uz autobusu, un atvainoties mūsu vietā."

"Es tā arī neapēdu šķiņķi ar olām," Strupdegunis norūca. "Kā man ienāca prātā ņemt šo stulbo vēstuli?"

"Redzēs, vai man izdosies noķert Rodžeru," Bārnijs teica un aizskrēja uz viesnīcu. Zinādams, ka vīri sēž pie loga, viņš centās turēties tā, lai tie viņu neieraudzītu. Zēns pienāca pie ēdamistabas durvīm un ieskatījās iekšā. Peperes jaunkundze sēdēja ar muguru pret viņu, un Bārnijs nemanīts varēja rādīt Rodžeram zīmes.

"Atvainojiet mani uz mirkli, Peperes jaunkundz," Rodžers teica un izslīdēja no istabas, pirms viņa paguva kaut ko pajautāt. Viņa bija apmulsusi un sapīkusi.

"Kas visiem šorīt lēcies?" viņa jautāja. "Es ceru, ka tu, Diāna, jūties labi. Iešu paskatīšos, kas tur notiek."

"Apēdiel vispirms karstu grauzdiņu," Diāna teica, mēģinādama aizturēt Peperes jaunkundzi, lai zēni iegūtu laiku. "Paņemiet šo jauko brūno gabaliņu."

Bārnijs dažos vārdos pastāstīja Rodžeram, ko zēni nodomājuši darīt. "Strupdegunim ir jāpazūd, tāpēc mēs brauksim ar autobusu uz DiJ- karmoku un atgriezīsimies tikai ap vakariņu laiku. Tad es ieslēgšu Strupdeguni treilerā - citiem teiksim, ka viņš ir noguris, - un aiznesīšu viņam kaut ko ēdamu, bet varbūt ēdīšu kopā ar viņu, lai vīri viņu nemēģinātu saķert. Saprati?"

"Jā," Rodžers atbildēja. "Taču Peperes jaunkundzei sāk rasties aizdomas. Dieva dēļ, brauciet tūlīt prom - pēc mirkļa viņa būs klāt. Es zinu."

"Labi. Tūlīt iesim," Bārnijs piekrita un devās uz treileru pēc Strupdeguņa. Rodžers noskatījās, kā zēni traucas lejā pa nogāzi uz ciematu. Vai viņi pagūs uz autobusu? Tam tūlīt jābūt klāt, bet, ja viņi to nokavēs, nākamais jāgaida veselu stundu. Rodžers atgriezās viesnīcā un satika Peperes jaunkundzi, kas, mudīgi apēdusi šķiņķi, olas un grauzdiņu, steidzās ārā.

"Rodžer! Kas te notiek?" viņa jautāja. "Patiesi! Tā pamest galdu, cits pēc cita, ne ar vārdu neko nepaskaidrojot! Kur ir Strupdegunis un Bārnijs?"

Iekams atbildēja, Rodžers piesardzīgi paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka vīri viņu nevar dzirdēt. "Viss ir pavisam vienkārši," viņš teica, mīļi smaidīdams. "Strupdegunis un Bārnijs nolēma aizbraukt uz Dilkarmoku, un viņiem bija jāskrien prom, lai pagūlu uz autobusu. Abi lūdza mani atvainoties viņu vietā."

"Kāpēc tad man nevarēja pateikt kaut pušplēstu vārdu?" Peperes jaunkundze jautāja, joprojām būdama nesaprašanā. "Vai jūs abi ar Diānu ari brauksiet?"

"Ēee… nē… mēs nolēmām neatstāt jūs vienu," Rodžers teica. "Varbūt pavizināsimies ar laivu, Peperes jaunkundz? Trijatā?"

"Būtu ļoti jauki," Peperes jaunkundze atbildēja. "Tiešām ļoti jauki. Būs tikai jāpasaka daži vārdi Bārnijam un Strupdegunim, kad viņi vakarā atgriezīsies. Tā izmesties no istabas brokastu vidū!"

Tobrīd, klusi sarunādamies un skatīdamies apkārt, no viesnīcas iznāca abi vīri. Rodžers bija pārliecināts, ka viņi meklē Strupdeguni. Viņi paskatījās uz zēnu, un sers Ričards, it kā gribēdams kaut ko teikt, spēra dažus soļus uz priekšu. Taču otrs viņu parāva aiz rokas, lai apturētu. Acīmredzot negribēja runāt Peperes jaunkundzes klātbūtnē.

"Viņi noteikti zina, ka viņa zvanīs uz policiju, ja sacelsies jezga ar Strupdeguni un slepenajām vēstulēm," Rodžers domāja. Viņš jutās priecīgs, ieraudzījis Diānu, kas iznāca aiz vīriem.

"Diāna! Mēs brauksim vizināties ar laivu!" viņš sauca. "Rīts tam kā radīts! Karsta saule un vējš no krasta."

"Cik labi!" Diāna atsaucās, degdama nepacietībā uzzināt, kas īsti atgadījies Strupdegunim un Bārnijam, bet neiedrošinādamās to jautāt Peperes jaunkundzes klātbūtnē. Rodžers paņēma Diānu aiz rokas un aizvilka uz treileru. "Mēs sakārtosim gultas!" viņš teica. "Pēc desmit minūtēm būsim atpakaļ."

Diāna uzskatīja, ka Bārnijam ienākusi prātā ļoti laba doma - aizbraukt uz Dilkarmoku. "Kaut tikai pārdzīvotu piektdienu, lai ko tā arī nestu līdzi! Es jutīšos drošāk," viņa teica. "Ak vai! Kāpēc Strupdegunis vienmēr iekuļas nepatikšanās? Un mēs kopā ar viņu! Tā vien liekas, ka viņam tas pat patīk, vai ne? Varu derēt, ka viņš tagad priecīgs sēž autobusā, tēlo, ka spēlē bandžo vai citu instrumentu, un pārējie aiz smiekliem valstās pa zemi."

Diāna bija gandrīz uzminējusi. Strupdegunis sēdēja autobusā, tikai viņš spēlēja nevis bandžo, bet mutes harmonikas, pareizāk sakot, tēloja, ka spēlē, pielicis pie mutes roku un taisīdams skaņu zz-zz-zz, it kā tiešām spēlētu lipīgu melodiju. Un, kā jau Diāna bija iedomājusies, visi sajūsminājās, smējās un skubināja "spēlēt" vēl.

Kad Miranda noslīdēja uz grīdas un sāka dejot Strupdeguņa radīto šaušalīgo skaņu taktī, pat autobusa vadītājs pagriezās atpakaļ, un autobuss gandrīz iebrauca grāvī!

"Aizveries beidzot, Strupdeguni!" Bārni js satraukts teica. "Tu izraisīsi avāriju."

Tikmēr pārējie viesnīcā gatavojās rīta izbraucienam ar laivu. Peperes jaunkundze uzstāja, ka jāliek galvā cepure ar platām malām, jo saule spīdēšot tieši laivā un nebūšot kur tverties. Tāpēc bija jāiet uz vecās Džounsas kundzes veikalu un jāpērk cepures, tātad arī saldējums katram.

Kamēr viņi ēda saldējumu, garām lēni pagāja abi vīri 110 viesnīcas un ieskatījās veikalā. Par lielu atvieglojumu Rodžeram, viņi neko neteica un aizgāja tālāk.

"Man tie vīri nez kāpēc nepatīk," Peperes jaunkundze teica. "Nevaru iedomāties, ko viņi te dara - liekas, ne zvejo, ne peldas un - skat! - ģērbušies uzvalkā pat tādā dienā! Ja viņi nebūtu tie, kas ir, es teiktu, ka viņiem ir kas nelabs padomā."

"Es nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka jums ir taisnība, Peperes jaunkundz," Rodžers drūmā nopietnībā teica, un Diāna pēkšņi ieķiķinājās.

Viņi aizbrauca diezgan tālu no krasta un pa- vadija lielisku rītu. Airēja visi pēc kārtas, stūrēja un gulēja nekustīgi, pārkāruši vienu roku pāri laivas malai ūdenī. Abi bērni lēca 110 laivas jūrā 1111 peldējās, un viņu seja, rokas un kājas lēnām kļuva spilgti sarkanbrūnas. Peperes jaunkundze neizsakāmi priecājās par cepuri ar milzīgajām malām!

Ari Bārnijam un Strupdegunim Dilkarmokā klājās jautri. Tā bija liela piejūras pilsēta ar daudziem atpūtniekiem un satriecoši daudzām ielas izrādēm. Bārnijs kādreiz bija bijis cirka zēns un braukājis ar ceļojošajiem gadatirgiem un tagad priecīgs iesaistījās atrakcijās, kuras tik labi pārzināja, - riņķu mešana, automobiļi, šūpoles, karuseļi… Viņš pat satika paziņu 110 Rilobijas gadatirgus laikiem un jauki patērzēja, tikai nabaga Strupdegunis nevarēja piedalīties sarunā.

Mirandai, protams, patika viss, un Trakulis satika tik daudz klaiņojošu suņu kā vēl nekad. Viņš nosprieda, ka Dilkarmoka ir daudz aizraujošāka par Penrindendreitu!

"Jāiet atpakaļ uz autobusu," Bārnijs beidzot teica. "Citādi nokavēsim vakariņas viesnīcā, kaut arī tu, Strupdeguni, esi ielocījis vismaz duci saldējumu un Dievs vien zina, cik daudz garneļu, tās drausmīgās piparkūkas, trīs gaļas pīrāgus un… Pag, pag. Cik sviestmaizīšu ar sieru?"

"Es lik un tā sāku ilgoties pēc vakariņām," Strupdegunis teica. "Tāpēc nedrīkst nokavēt autobusu, Bārnij. Trakuli, pie kājas! Es negribu, lai tu pazustu tieši tad, kad atiet autobuss."

Zēni aizgāja uz pieturu, un pēc dažām minūtēm autobuss dārdēdams arī piebrauca. Viņi iekārtojās priekšējos sēdekļos - Miranda Bārni jam uz pleca, jo, kā parasti, gribēja redzēt visu, bet Trakulis apgūlās Strupdegunim pie kājām.

"Es ļoti ceru, ka tie vīri mani nemēģinās nogrābt šovakar," Strupdegunis pēkšņi teica. "Es jutos tik labi, ka par viņiem bi ju gandrīz aizmirsis. Vai tev liekas, ka es drīkstu iet vakariņās?"

"Drīksti - tev nekas nenotiks, ja visi esam tev blakus," Bārnijs atbildēja. "Tikai mums jāturas kopā, visiem četriem un Trakulim, kad pienāks laiks gulēt. Varam pateikt, ka esam pamatīgi noguruši, un iet agri pie miera. Labi?"

Zēni priecīgi kāpa pa nogāzi uz treileru - viņi tiešām bija noguruši. Tur viņus jau satraukts gaidīja Rodžers.

"Klausieties!" viņš teica, ieraudzījis zēnus. "Ja jūs zinātu, kas noticis! No treilera apakšas, tur, kur Bārnijs bija piespraudis, pazudusi šifrētā vēstule. Man liekas, to atradis tas muļķa Defids, kurš visur bāž degunu. Es to palaidni nekur nevaru atrast, citādi butu atņēmis viņam vēstuli. Es tikai ceru, ka vēstuli nav ieraudzījuši vīri. Nu, vai nav sodība?

Septiņpadsmitā nodala

KUR IR ŠIFRĒTĀ VĒSTULE?

Bārnijs un Strupdegunis šausmās skatījās uz Rodžeru. Šifrētā vēstule pazudusi? Kas varēja iedomāties, ka to kāds atradīs, tik rūpīgi piespraustu zem treilera?

"Tas vēl nav viss. Kad es atnācu pēc launaga, treilera atslēga bija salauzta un iekšā viss apgriezts kājām gaisā!"

"To noteikti izdarījuši abi vīri - viņi meklējuši vēstuli," Bārnijs tūlīt teica. "Defids to neiedrošinātos darīt. Un atslēgu arī nevarētu uzlauzt."

"Kāpēc tu domā, ka vēstule ir pie Defida?" Strupdegunis jautāja.

"Es jums izstāstīšu," Rodžers iesāka. "Kad mēs ar Peperes jaunkundzi un Diānu atgriezāmies uz pusdienām un es devos paņemt kaut ko no treilera, te stāvēja Gāzelis. Tad atslēga vēl nebija uzlauzta. Mani pārsteidza tas, ka Gāzelis ir viens pats, jo viņš kā suns vienmēr staigā pa pēdām Defidam…"

"Kur lad bija Defids? Zem treilera?" Bārnijs jautāja.

"Jā! Es viņu visur izmeklējos, bet nekur neredzēju, tad zoss pabāza galvu zem treilera un ie- gāginājās, it kā teikdama "Žiglāk, Defid!". Tad arī es paskatījos apakšā, un tur tas resgalis tupēja, kluss kā pelīte."

"Vai tu neredzēji viņam rokā vēstuli?" Strupdegunis jautāja.

"Nē. Man tobrīd vēstule nebija prātā!" Rodžers iesaucās. "Es tikai uzkliedzu Defidam, lai vācas laukā, un teicu, lai vairs netuvojas treileram. Viņam viss līp pie pirkstiem - viss, kas iepatīkas, gluži kā mērkaķim. Ak, piedod, Miranda. Es aizmirsu, ka tu arī te esi."

Miranda iečivinājās, it kā bulu sapratusi, un Rodžers turpināja stāstījumu. "Defids kopā ar Gāzeli aizšāvās prom, tad es pēkšņi atcerējos vēstuli un palīdu zem treilera, lai paskatītos. Vēstules tur nebija, tikai zemē izsvaidītas piespraudes, tātad kāds tās bija noņēmis, lai dabūtu vēstuli. Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bija Defids. Ja tie būtu bijuši abi vīri, viņi nenāktu vairs pēcpusdienā un nemeklētu vēstuli treilerā, vai ne?"

"Ja viņi būtu paņēmuši vēstuli 110 rīta, tad ne," Bārnijs teica. "Tātad… Gavenais, jānoskaidro, vai vēstule ir pie tā palaidņa. To mēs noskaidrosim, tikko radīsies izdevība."

Taču Defids jau bija aizgājis gulēt. "Viņš guļ kā lācis," Džounsas kundze teica. "Viņš šodien bija neciešams un tas zostēviņš ari! Ielīda pieliekamajā, uzvilkās augšstāvā, un visur prātā nedarbi, un…"

"Ēee… Vai viņam paliktu šis pulkstenīlis, kuru mēs vinnējām, metot riņķus Dilkarmokā?" Bārnijs jautāja, izņemdams no kabatas košu pulkstenīti.

"Un kā vēl patiks! Ak, un kā vēl! Ak Dievs!" Džounsas kundze iesaucās. "Tikai ne šovakar, ser, viņš guļ! Rīt es viņam to iedošu."

"Nē, es pats gribētu iedot," Bārnijs atbildēja, iegrūdis pulksteni atpakaļ kabatā, un prom bija, pirms Džounsas kundze paguva ko piebilst.

"Mēs panāksim, lai viņš atdod vēstuli pret pulksteni," Bārnijs teica. "Sīkais palaidnis! Kur vien pagriezies, tur priekšā viņš! Vai tas ir prāta darbs - līst zem treilera?"

"Mazi bērni dara visādas muļķības," Strupdegunis teica. "Atceros, kad es biju viņa vecumā, man vislabāk patika palīst zem tēvoča automašīnas un gaidīt, kad uzpilēs virsū eļļa."

"Kāds tur brīnums!" Diāna iesaucās. "Fui! Paldies Dievam, man gan nekas tāds nenāca prātā."

Viņi paēda vakariņas patīkamā gaisotnē, un, viņiem par lielu pārsteigumu, abu vīru nebija.

"Viņi aizbrauca, Džounsas kundze?" Bārnijs jautāja, ar galvu pamādams uz abu vīru galda pusi. Sieviete pašūpoja galvu.

"Nē, jaunskungs. Viņi paēda agri un aizgāja satikt draugus. Aizņemti cilvēki, ser, pat klusajā Penrindendreitā - bagāti cilvēki, svarīgi cilvēki, ser, un es lepojos, ka viņiem patik mūsu viesnīca - tas ir ēdiens, ļoti labs ēdiens! Jums arī patīk, kā gatavo mans vīrs, es zinu! Jūs…"

"Jā, jā, Džounsas kundze," Peperes jaunkundze sacīja. Mundrā sieviņa saprata mājienu un izsteidzās no istabas.

"Viņa runā vienā runāšanā," Strupdegunis teica. "Goda vārds, Peperes jaunkundz, es nekad nezinu, kā lai viņu aptur. Es klausītos ilgi un dikti."

"Laikam gan," Peperes jaunkundze atbildēja, "bet mums - man 1111 tev - ir mazliet atšķirīgi priekšstati, Strupdeguni."

"Nenolieciet mani pie vietas," Strupdegunis nikni teica. "Citi domās, ka esmu izbāznis."

Peperes jaunkundze nevarēja novaldīt smieklus, arī pārējie ieķiķinājās. "Strupdeguni nevar nolikt," Rodžers teica. "Mēs visi aiz noguruma krītam no kājām, bet viņš ir kā 110 gumijas - tūlīt lec augšā."

Todien viņi, noguruši pēc garās dienas, aizgāja gulēt agri. Treilerā trīs zēni apspriedās.

"No paša rīta sadzīšu rokā Defidu un izspiedīšu no viņa vēstuli," Bārnijs teica. "Strupdegunim ļoti, loti jāuzmanās. Viņš nedrīkst tuvoties abiem vīriem, varbūt viņi domā, ka vēstule ir pie Strupdeguņa. Viņi ir pārmeklējuši treileru un zina, ka tur tās nav. Kā viņi visu sajaukuši, nelieši tādi!"

"Kā lai es no viņiem rīt izvairos?" Strupdegunis jautāja. "Es taču nevaru visu laiku braukāt uz Dilkarmoku."

"Kaut ko izdomāsim," Bārnijs atteica. Zēns nožāvājās. "Es eju gulēt un zvēru, ka Defids rīt norausies, ja neatdos man vēstuli."

Nākamajā rītā, tikko piecēlušies, zēni gāja meklēt Defidu un Gāzeli, taču abus draugus nekur neredzēja. Bārnijs devās uz virtuvi, kur Džoun- sa kungs gatavoja brokastis un gaisā virmoja pasakaina smarža.

"Ēee… labrīt. Vai jūs nezināt, kur ir Defids?" Bārnijs pieklājīgi jautāja.

Džounsa kungs pagriezās ar cepešpannu rokā. "Nē, nezinu vis. Kad es taisu ēst, es viņu te nelaižu."

Zēni steigā pameta virtuvi, juzdami, ka Džounsa kungam nepatīk arī viņu klātbūtne, kad viņš "taisa ēst".

"Kas par īgņu!" Rodžers iesaucās. "Būtu priecājies, ka viņam pieder šī viesnīca!"

Zēni uzmanījās, lai nerādītos abiem vīriem acīs, bet viņus nekur neredzēja. Bārnijs piesardzīgi iegāja ēdamistabā, lai pārliecinātos, vai viņi nav ari tur, un ieraudzīja, ka Džounsas kundze novāc no viņu galdiņa traukus.

"Viņi jau paēda brokastis?" Bārnijs jautāja.

"Jā, šodien viņi bija agri," Džounsas kundze teica. "Sers Ričards… Viņš teica, ka šodien esot daudz darīšanu, un…"

"Ak, tā gan?" Bārnijs pārjautāja. "Interesanti, kādas viņam var būt darīšanas tādā miestā?"

"Seram Ričardam pieder divas zvejas laivas," Džounsas kundze atbildēja, "un daudz kas cits. Viņš…"

Taču tajā mirklī ienāca Peperes jaunkundze ar Diānu, un Džounsas kundze aizsteidzās uz virtuvi, lai pateiktu Džounsa kungam, ka viņas ir klāt.

Pēc brokastīm zēni atkal devās meklēt De- fidu, visu laiku uzmanīdamies, lai neuzskrietu virsū vīriem, kaut gan tie nebija redzami. Defidu viņi atrada tikai ap pusdienas laiku - kā parasti, klīstam kopā ar Gāzeli. Viņš tūlīt pienāca pie zēniem.

"Mamma saka, jūs ir pulkstenis," viņš teica. "Pulkstenis man."

"Tātad viņa tev izstāstīja?" Bārnijs jautāja un izņēma no kabatas pulkstenīti.

Defids sajūsmināts vērās pulkstenī un kaut ko murmināja velsiešu valodā. Viņš izstiepa roku pēc pulksteņa, bet Bārnijs parāva to atpakaļ.

"Defid," viņš teica. "lai es tev to iedotu, tev kaut kas jāiedod man."

"Nazis!" Defids iesaucās un sāka rakņāties pa kabatām.

"Nē, Defid, es gribu papīra lapu, kuru tu atradi zem mūsu treilera," Bārnijs teica. "Slikti, ka paņēmi, bet, ja tu man to atdosi, dabūsi pulksteni."

"Papīrs nav," Defids drūmā nopietnībā atbildēja.

"Nav? Kur tas palicis?" Rodžers uzstājīgi jautāja.

"Vīri paņēma," Defids teica, norādīdams viesnīcas virzienā.

"Kad?" Bārnijs skarbi jautāja.

Likās, ka Defids to nezina. Puišelis pēkšņi sāka raudāt. "Viņi kliedz uz Defids," viņš šņukstēja. "Defids sēž tur, taisa papīra kuģis." Un viņš norādīja uz koka soliņu viesnīcas dārzā. "Vīrs nāk un saka "Dod man!" un ņem. Tā." Defids izrāva Bārnijam no rokām pulksteni.

"Žēlīgais Dievs!" Rodžers iesaucās. "Sasodīts! Defid, kad tas notika?"

"Vīrs sit Gāzelis," Defids stāstīja, mētādams pa gaisu rokas. "Slikts vīrs. Zog no Defids. Jūs man tagad dod pulkstenis?"

"Nē, tev nav vēstules," Bārnijs stingri teica. "Tu biji slikts zēns - paņēmi papīru un uztaisīji kuģīti."

"Viņš droši vien nedomāja, ka tas ir mūsu," sacīja Rodžers, kad puišelis sāka raudāt vēl rūgtāk. "Galu galā parasti zem treileriem papīrus nosprauž. Viņš nevarēja iedomāties, ka tas ir tik svarīgi."

"Laikam gan." Bārnijs sacīja, noskatīdamies uz šņukstošo bērnu. Pēkšņi viņš aplika zēnam roku ap pleciem. "Beidz raudāt. Mēs tev piedodam. Redzi? Ņem pulksteni. Tas jāuzvelk tā. un tas tikšķ - tik-tak, tik-tak."

Dc liti u pārņēma pāri malām plūstošs prieks. Viņš tūlīt beidza raudāt, satvēra pulksteni un pielika to pie auss Gāzelim. "Klausies!" viņš teica. "Tik-tak, tik-tak."

Zostēviņš atkāpās, neuzticēdamies pulkstenim.

"Un tā uzstāda modinātāja zvanu," Bārnijs skaidroja, cerēdams, ka bērns sapratīs. "Skaties - pagriez šo mazo rādītāju. Un tagad klausies!"

Atskanēja griezīgs modinātāja zvans, un zoss. skaļi gāginādama, šausmās aizmetās prom. Defids apstulba. Pēkšņi viņš cieši apskāva Bārniju.

"Tu labs zēns," viņš teica. "Defids dabūt tev atpakaļ papīrs. Jā, Defids tev dabūt."

"Kaut tā varētu," Bārni js sacīja, "bet nu jau ir par vēlu. Skrien!"

Defids devās meklēt zostēviņu, un pārējie bezcerīgi uzlūkoja cits citu.

"Nav labi," Bārnijs sacīja. "Abiem vīriem ir vēstule, un viņi zina visu, ko gribēja uzzināt, - ko "Dzims" liek šonakt darīt. Nu, ir jau gandrīz pusdienas laiks. Kur ir Peperes jaunkundze?"

"Aiziešu pakal. Viņa ir augšā," Strupdegunis teica. "Nāc, Trakuli. Iesim pateiksim Peperes jaunkundzei, ka viņa stipri kavējas."

Un prom viņš bija - ar Trakuli pa pēdām vēja ātrumā uzskrēja augšā pa kāpnēm. Taču Peperes jaunkundze savā istabā nebija, un Strupdegunis pagriezās, lai ietu atpakaļ. Trakulis skrēja viņam pa priekšu.

Pēkšņi zēns apstājās kā zemē iemiels, ieraudzījis, ka no Labākās Istabas kāpņu laukumā iznāk sers Ričards. Vīrietis viņu ieraudzīja un, piesteidzies klāt, saķēra aiz apkakles.

"Tu! Palaidnis! Kā tu iedrošinājies paņemt no tā žeņķa Deija vēstuli! Ko tu zini? Tu man izstāstīsi, vai arī es tevi nometīšu lejā pa kāpnēm."

Viņš šūpoja Strupdeguni virs kāpnēm, it kā tiešām grasltos turēt doto vārdu. Strupdegunis, pa pusei aizžņaugtu rīkli, nobi jās ne pa jokam.

Viņš kaut ko izdvesa, bet vīrietis nesaprata un sapurināja zēnu kā žurku. "Atbildi! Es no tevis izvilkšu taisnību, kaut man tevi būtu jānožņaudz!"

Trakulis, izdzirdējis dusmīgu balsi, ko kājas nes, drāzās šurp. Mazais spaniels nikni ierūcās un metās virsū vīrietim, iecirzdams zobus tam kājas lielā. Sers Ričards atlaida Strupdeguni un aiz sāpēm iekaucās, bet zēns kā lode iešāvās Peperes jaunkundzes istabā un aizslēdza durvis.

Viņš klausījās elsodams, rīstīdamies un dzirdēja, ka vīrietis, niknā Trakuļa dzīts, nosteidzas lejā pa kāpnēm. Ak vai! Ko lai tagad dara? Viņš neiedrošinājās atstāt Peperes jaunkundzes istabu. Tas vīrs viņu atkal varēja nogrābt.

Astoņpadsmitā nodala DEFIDA ATKLĀJUMS

Rodžers, Bārnijs un Diāna pacietīgi gaidīja, kad lejā nokāps Strupdegunis ar Trakuli un Peperes jaunkundze. Beidzot Peperes jaunkundze nāca šurp no viesnīcas dārza, kur viņa bi ja sēdējusi un lasījusi avīzi.

"Jūs jau uz pusdienām?" viņa jautāja. "Kur ir Strupdegunis?"

Bērni saskatījās. Tiešām, kur ir Strupdegunis? Un kāpēc viņš nenonāca lejā, neatradis Peperes jaunkundzi istabā? Bārniju pēkšņi pārņēma satraukums.

"Aiziešu viņam pakaļ," zēns teica un iegāja viesnīcā. Viņš metās augšā pa kāpnēm un nonāca pie Peperes jaunkundzes istabas. Tās durvis bi ja aizslēgtas. Bārnijs pieklauvēja. "Strupdeguni! Tu tur esi?"

Viņam atbildēja vārga Strupdeguņa balss. "Jā. Bārnij, tas esi tu? Es atslēgšu durvis."

Viņš atslēdza durvis, un Bārnijs tūlīt iegāja iekšā. "Ko tu esi izstrādājis?" viņš jautāja. "Tu, goda vārds, izskaties briesmīgi bāls. Vai kaut kas noticis?"

"Jā," Strupdegunis atbildēja, atkal apguldamies Peperes jaunkundzes gultā. "Tas bārdainis man uzbruka - aizžņaudza rīkli un gandrīz nosvieda lejā pa kāpnēm. Es droši vien apdauzīju galvu - laikam pret sienu, kad viņš mani kratīja tā, ka zobi sāka klabēt. Tad Trakulis metās viņam virsū un iekoda. Vecais, labais Trakulis!"

"Rrrrrr," Trakulis, atcerējies šo notikumu, nikni ierūcās.

"Oho!" Bārni js šausmās iesaucās. "Tas puisis var būt neaprēķināms! Labāk turies no viņa tālāk, Strupdeguni. Viņš ir nikns uz tevi par to, ka paņēmi no tā zvejnieku puišeļa Deija vēstuli. Žēl, ka mēs to nepratām izlasīt."

"Es palikšu te," Strupdegunis teica. "Nezinu, ko tu stāstīsi Peperes jaunkundzei, bet es šodien noteikti turēšos tālāk no sera Ričarda."

"Es teikšu, ka tu esi sasitis galvu," Bārnijs satraukts atbildēja. "Likšu viņai saprast, ka tev jāpaliek tepat - te ir daudz mierīgāk nekā lejā. Varbūt rīt tie vīri aizbrauks. Gribi pusdienas? Es varētu uznest paplāti."

"Nē, paldies," Strupdegunis atbildēja. "Es nevarēšu ne kumosa norīt. Vēderā viss sagriezies otrādi."

"Slikti, vccīt," Bārnijs teica, domādams, ka Strupdegunis tiešām jūtas briesmīgi, ja atsakās pat no pusdienām. "Mēģini mazliet pagulēt."

"Galva sāk sāpēt," Strupdegunis sūdzējās. "Trakuli, kā es priecājos, ka tu meties virsū tam ļaundarim."

Trakulis uzlēca uz gultas, bet Strupdegunis viņu nogrūda zemē. "Piedod, tā ir Peperes jaunkundzes gulta, nevis manējā," viņš teica. "Diāna gan neiebilstu, ja tu nāktu man blakus viņas gultā."

Bārnijs nogāja lejā un pateica Peperes jaunkundzei, ka Strupdegunis nejauši sasitis galvu, grib mierīgi pagulēt un nevēlas pusdienot. Peperes jaunkundze, to dzirdot, manāmi satrūkās un tūlīt skriešus metās augšā pa kāpnēm. Bārnijs ātri izstāstīja pārējiem, kas bija noticis. Bērni bailēs klausījās. Nabaga Strupdegunis!

Beidzot Peperes jaunkundze nonāca lejā, un viņi ķērās pie pusdienām. Peperes jaunkundze bija manāmi uztraukusies. "Nevaru iedomāties, ko Strupdegunis ir darījis, ka tā sadauzījis galvu," viņa teica. "Tas ir ļoti prātīgi, ka viņš nolēmis pēcpusdienā mierīgi pagulēt. Mana guļamistaba, protams, ir īstā vieta, kur to darīt. Tur viņu neviens netraucēs. Ieskriešu pēcpusdienā paskatīties, vai ar viņu viss kārtībā, 1111 tad likšu mierā lidz launagam. Nabaga zēnam esot briesmīgas galvassāpes."

"Varu derēt, ka līdz launagam viņš būs uz pekām," Rodžers sacīja, ēzdams milzīgu pašcepta gaļas pīrāga gabalu. "Klau! Tam mērkaķēnam Defidam pulkstenis ļoti patika, vai ne? Nu jau būs reizes divdesmit uzgriezis modinātāju. Es ik pa brīdim dzirdu, ka tas kaut kur ietrillinās."

Pēc pusdienām Peperes jaunkundze uzgāja augšā, lai paskatītos, kā jūtas Strupdegunis, un priecīga ieraudzīja, ka viņš guļ cieši aizmidzis ar Trakuli sardzē. Viņa izzagās uz pirkstgaliem no istabas, cerēdama, ka zēns nogulēs līdz launagam un tad jutīsies labāk.

"Vai jūs negribat pēcpusdienā izpeldēties?" Peperes jaunkundze jautāja trim bērniem. "Un pagulēt saulītē?"

"Izklausās vilinoši," Rodžers piekrita. "Aiziesim pēcpusdienā labi tālu pa pludmali, uz ūdens paltīm starp akmeņiem. Varu derēt, ka dažās ūdens'būs silts kā piens, un mēs varēsim plunčāties."

Tā bērni devās pāri baltajām smiltīm un iekārtojās pie ūdens paltīm. Tajā vietā bija diezgan augstas klintis un pēc paisuma saglabājās siltas, seklas ūdens paltis, kurās peldēja pelēkas garneles.

Bērni nopeldējās un tad atgūlās vai nu patīkami siltajās paltīs, vai karstajās smiltīs. Peperes jaunkundze attaisīja milzīgu saulessargu un, apgūlusies zem tā, aizmiga.

Bārnijs gulēja ūdens paltī un uzjautrinājās par to, ka mazo garneļu bari mēģina apgrauzt viņam kājas. Zēns izslējās sēdus, lai pastāstītu par to pārējiem, un pēkšņi ieraudzīja divus cilvēkus, kas, iegrimuši sarunā, nāca pa smiltīm.

"Kuš!" viņš klusi teica. "Es manu, ka šurp nāk sers Ričards un vēl viens. Pieliecieties. Diez kurp viņi iet?"

Abi vīri, sarunādamies klusā balsī, ātri pagāja garām. "Būs aizgājuši trīt mēles ar Morganu un Dzimu," Bārnijs teica. "Par šīs nakts Darīšanām! Ko jūs teiktu, ja viena no Morgana laivām dziļā naktī ierastos ar kādu noslēpumainu "lomu", kuru viņi negrib, lai kāds redzētu izlādējām?"

"Klau! Vai tas nav Defids ar savu zostēviņu?" Rodžers pārsteigts jautāja. "Re, kur iet mazliet nopakaļ. Interesanti, kas viņam aiz ādas? Redzat, cik tuvu pie klints turas, it kā negribētu, ka viņu pamana?"

"Droši vien atkal prātā palaidnības," Diāna teica. "Ar to puiku nekad nevar zināt, kur viņš uzradīsies nākamreiz!"

Bērni atkal apgūlās paltī, ērti atbalstīdami galvu pret akmeņiem. Diāna nožāvājās. "Es labāk iešu saulītē. Man acis krīt ciet, un es negribu pamosties, rīdama ūdeni."

Pēcpusdiena bija loti dīka, un trīs bērni, kā arī Miranda to izbaudīja visā pilnībā, kaut gan viņiem ļoti pietrūka Strupdeguņa un Trakuļa. Miranda apsēdās uz akmens Bārnijam tieši virs galvas, bēdīga par to, ka nevar kā parasti sēdēt viņam uz pleca. Taču nekas viņu nepārliecinātu apgulties ūdens paltī!

Apmēram pēc stundas Miranda saka klusi čivināt un Bārnijs uzslējās sēdus. "Kas ir?" viņš jautāja. "Kāds nāk?"

Aiz klints rēgojās un viņā blenza iedegusi sejiņa ar nekārtīgu matu ērkuli. Tas bija Defids! Vēl aiz klints rēgojās izliecies kakls, un Bārnijs saprata, ka arī Gāzelis ir turpat.

"Sššššš!" Defids noslēpumaini nošņācās un tad sāka bakstīt ar pirkstu kaut kur uz pludmales pusi.

"Kas ir? Ko tu man gribi teikt?" Bārnijs klusi jautāja.

"Vīri," Defids teica. "Divi vīri. Defids redz, kur viņi iet. Defids grib papīrs atpakaļ un seko vīri. Līdz garš caurums."

"Pie joda! Par ko viņš runā?" Bārnijs jautāja Rodžeram, kurš bija klausījies. "Tu domā, ka viņš gājis pakaļ tiem vīriem, savā muļķībā iedomādamies, ka varēs atgūt un atdot mums vēstuli?"

"Līdz garš caurums," Defids atkārtoja, mādams ar galvu. "Defids jūs aizved."

"Izklausās aizraujoši," Bārnijs teica. "Iesim viņam līdzi un lad redzēsim, par ko viņš runā. Nē, pagaidi. Tu dzirdi balsis? Varbūt vīri nāk atpakaļ. Defid. nāc šurp."

Defids ar zostēviņu pārrāpās pāri akmeņiem un apsēdās blakus Bārnijam. Viņš ielaida basās kājas ūdenī, un zostēviņš nopietni lumpačoja pa peļķi.

"Vīri nāk atpakaļ," Defids teica, palūrējis aiz klints. Bārnijs viņu parāva atpakaļ.

"Sēdi mierīgs," viņš teica. Defids saprata un klusi apsēdās, kūļādams kājas siltajā ūdenī.

Vīri vēlreiz pagāja garām, šoreiz jau nākdami atpakaļ, un drīz nozuda skatienam. Defids piecēlās. "Līdz garš caurums!" viņš teica, rādīdams kaut kur pāri smiltīm. Bārnijs un Rodžers izrau- sās no palts, nopurinājās kā suņi un sekoja puišelim ar zostēviņu turp. no kurienes bija atgriezušies vīri.

Beidzot viņi nonāca pie alām, kas veda klintis, un Defids devās iekšā vienā no tām divām, kuras bija apzīmētas ar uzrakstu "BĪSTAMI!". Bārnijs rāva puišeli atpakaļ.

"Nē! Šī ala ir bīstama," viņš teica.

Defids acīmredzot nesaprata. Viņš ieskrēja alā, un abi zēni, baidīdamies, ka tā tūlīt iebruks, viņam sekoja.

"Ja tie vīri tiešām iegāja alā, tā nevar būt bīstama," Rodžers teica.

"Varbūt viņi paši pielikuši uzrakstu "Bīstami"," Bārnijs drūmi noteica. "Iespējams, tc viņiem ir izdevīga slēptuve."

"Nav jau nekāda lielā ala!" Rodžers iesaucās, kad viņi bija nonākuši līdz galam. "Te nav, kur kaut ko noslēpt."

"Skaties, ko dara Defids," Bārnijs teica. "Viņš kāpj uz tā akmens - tagad skrien pa radzi… Viņa vairs nav!"

Un patiesi! Puišelis bija pazudis klintsradzes vidū, un zostēviņš Gāzelis, palicis viens smilšainajā alā, sūtīja viņam pakaļ skumju "gā-gā-gā".

Pēc mirkļa Defids atkal parādījās, mādams ar roku. Zēni tikai pēc aprisēm uz tumšās alas sienas varēja saskatīt, ka viņš stāv uz radzes.

"Līdz garš caurums!" puišelis teica. "Jūs arī nāk. Līdz garš caurums."

Bārniju un Rodžeru pārņēma satraukums. Viņi uzrāpās pa akmeni alas dibenā līdz klintsradzei un devās pa to uz priekšu. Nogājuši līdz pusei, zēni atklāja sienā caurumu, kurā tad ari Defids bija pazudis. Puišelis tikko bija atkal tajā ieslīdējis, un abi zēni vērās viņam pakaļ dūmakainajā krēslā, jo alā valdīja gandrīz pilnīga tumsa.

"Jūs arī nāk?" Defids jautāja un velsiski piebilda kaut ko tādu, ko zēni nesaprata.

"Kā tad!" Rodžers atbildēja un ierāpās caurumā. Miranda viņam sekoja. "Pie joda! Kur tā ved? Cik žēl, ka mums nav kabatas lukturīša! Klau! Tas tiešām ir garš caurums. Vismaz - cik vien tālu var saskatīt! Nāc atpakaļ, Defid! Mēs nevaram rāpot piķa melnā tumsā."

Deviņpadsmito nodala

CIK AIZRAUJOŠI!

Abi zēni un Miranda nokāpa atpakaļ alā, kur viņus, skaļi gāginādams, sveica Gāzelis. Defids nolēca lejā un pievienojās viņiem.

"Garš, garš caurums," puišelis teica. "Viri iet augšā līdz garš caurums. Defids arī. Garš, garš, garš."

"Tiešām ļoti noslēpumaini," Bārnijs sacīja. "Paldies, Defid. Vai viri tevi redzēja?"

"Neredzēja Defids. Defids nedabūja vēstule," puišelis, izskatīdamies skumīgs, teica. "Defids liek pulkstenis zvanīt "dr-r-r-r-r", un vīri ātri iekliedzas."

Bārnijs iesmējās. "Ak, tu mērkaķēn! Tu pielavījies viņiem no muguras un palaidi modinātāja zvanu! Viņi nu gan nobijās! Jo labāk tev, Defid. Tagad tev jāiet mājās."

Defids devās prom pa pludmali, un zēni aizgāja pastāstīt Diānai, kur viņi bijuši. Meiteni tas ārkārtīgi ieinteresēja.

"Tie viri noteikti nodarbojas ar kontrabandu," viņa teica, "un slēpj preces Defida garajā, garajā caurumā. Varu derēt, ka šonakt tur nogādās svaigu preci."

"Jā, ļoti iespējams," Bārnijs sacīja. "Diez kāpēc viņi šodien turp devās? Varbūt - lai izbrīvētu vielu ļaunajām precēm? Kaut mums būtu kabatas lukturītis! Tad mēs aizietu līdz pašam galam. Īstenībā tā ir stāva eja, bet Defids to dēvē par garu, garu caurumu. Ērmots zeņķis. Viņš uzrāpās pa alas akmens sienu kā mērkaķis - nu gluži kā Miranda, viens divi, un augšā! Un acis viņam droši vien ir kā kaķim. Man pat šķiet, ka viņš var saredzēt tumšajā ejā! Cik nu mēs varējām saskaut, tā likās diezgan stāva."

"Bārnij, novērosim tos vīrus, lai uzzinātu, vai viņi šonakt kaut kur ies," Rodžers dedzīgi teica. "Ja tā. tad viņiem jāiet pavisam tuvu garām mūsu treileram un Trakulis noteikti ieriesies. Mēs varētu zagties viņiem pa pēdām un, ja viņi ies uz alu, tad redzēsim, ko viņi tur ienes."

"Jā. Kāpēc gan ne?" Bārnijs teica, pēkšņa satraukuma pārņemts. "Strupdegunis arī var nākt, ja jutīsies labāk, bet tu, Diāna, gan ne. Peperes jaunkundze dzirdēs, ja tu zagsies ārā no istabas."

"Es loti ceru, ka Strupdegunim ir labāk," Diāna teica. "Dīvaini, ka tas vīrs viņam uzbruka. Jo drīzāk uzzināšu, ka abi vīri ir cietumā, jo vairāk priecāšos. Iedomājieties tik! Uzdoties par seru Ričardu un profesoru!"

Peperes jaunkundze pēkšņi pamodās, satrūkās un paskatījās rokas pulkstenī. "Žēlīgā debess! Launags!" viņa iesaucās. "Skrieniet pa priekšu, bērni, un sakiet Džounsas kundzei, lai klāj galdu. Es iešu savā parastajā gaitā."

"'Labi," Bārnijs sacīja, un bērni aizskrēja pa pludmali. "Varēsim uzlavīties augšā un izstāstīt Strupdegunim par savu atklājumu, nebaidoties, ka Peperes jaunkundze izdzirdēs."

Strupdegunis jutās daudz labāk, un bērni viņam sāka stāstīt par pēcpusdienas piedzīvojumiem, bet zēns viņus pārtrauca.

"Klausieties!" viņš teica. "Pēcpusdienā, kad es gulēju pusnomodā, te nolika kaut kas briesmīgi savāds. Vispirms troksni saklausīja Trakulis un ierējās. Es uzslējos sēdus, domādams, ka vīri mēģina iekļūt istabā, bet man tas nebūtu ienācis prātā, ja Trakulis nerietu kā negudrs! Taču troksnis nenāca 110 ārpuses - likās, ka skan tepat iekšā."

"Kas tas par troksni?" Bārnijs samulsis jautāja.

"Es nemaz nezinu, kā lai to apraksta," Strupdegunis teica. "Tādi kā belzieni un sitieni, un tie nāca no tā istabas gala blakus kamīnam, bet… it kā no istabas apakšas, lādi apslāpēti."

"Ak, Strupdeguni!" Diāna iesaucās pēkšņās izbailēs. "Tie droši vien bija Trokšņi, par kuriem mūs brīdināja Džounsa kungs, teikdams, lai mēs labāk nepaliekot šajā istabā, bet ņemot Labāko Istabu. Viņš teica, ka nakti te reizēm atskanot Trokšņi, bet es līdz šim neko nedzirdēju. Mēs abas ar Peperes jaunkundzi, protams, domājām, ka tās ir muļķības. Un nu tu tos esi dzirdējis!"

"Jā, es tos tiešām dzirdēju," Strupdegunis sacīja.

"Es neiedrošinājos celties augšā no gultas, un Trakulis sāka riet kā dulls un skriet apkārt istabai, mēģinādams noskaidrot, kas to troksni taisa."

"Kā tev liekas, kur tas bija?" Bārnijs apmulsis jautāja. "Vai aiz kumodes vai bufetes, vai kaut kā cita ir durvis?"

"Iesim paskatīsimies," Strupdegunis teica, un bērni palūkojās aiz lielās kumodes. Taču durvju tur nebija, tikai mūra siena.

"īsta mistika," Bārnijs teica, "bet labāk šeit par to nerunāsim. Peperes jaunkundze sāks uztraukties- kas atkal noticis. Nāksi launagā, Strupdeguni?"

"Un kā vēl! Esmu izsalcis kā vilks un nealkstu ilgāk palikt viens šajā trokšņu istabā," Strupdegunis teica. Bērni devās lejā un ieraudzīja, ka Peperes jaunkundze viņus pacietīgi gaida pie ļoti skaisti klāta galda.

Pēc launaga visi četri bērni kopā ar Mirandu un Trakuli aizgāja uz treileru, lai vēlreiz aprunātos. Viņi aiztaisīja durvis un klusi apspriedās. Bārnijs izstāstīja Strupdegunim par ieceri sekot vīriem, ja viņi šonakt kaut kur ies, lai redzētu, vai viņi nedodas uz "garo, garo caurumu".

"Es arī gribētu iet, bet laikam nevarēšu," Strupdegunis sacīja. "Man kājas ir tādas kā ļodzīgas, bet re, ko es darīšu. Kad jūs atstāsiet treileru, lai sekotu vīriem, es uzlavīšos augšstāvā, apgulšos uz dīvāna telpā, kas ir blakus Diānas guļamistabai, uzmanīšu, kad viņi atgriezīsies, un ziņošu jums, tikko jūs būsiet atpakaļ treilerā."

"Lai iet, ja tu tā gribi," Bārnijs sacīja. Viņš labi saprata, ka Strupdegunis šovakar nevēlas paliki treilerā viens.

"Labāk sameklēsim kabatas lukturīšus," Rodžers teica. "Mums tie noderēs. Strupdeguni, vai tu neiebilsti, ka mēs ņemam līdzi Trakuli?"

"Ēee, nē," Strupdegunis atbildēja. Viņš labprāt būtu teicis "Ja, es iebilstu!". Zēns zināja, ka justos daudz drošāk, ja Trakulis būtu tuvumā.

Zēni sameklēja kabatas lukturīšus un uzvilka siltus džemperus, jo vējš bija mainījies un kļuvis auksts. Bērni aizgāja pie Peperes jaunkundzes, un visi kopā devās īsā pastaigā pa pakalniem aiz viesnīcas. No viršiem gaisā uzšāvās kāds putns, un Bārnijs uz to nopietni norādīja.

"Kas tas ir - trakais graudu ormanītis vai dzel- tenmelnis?" viņš teica. "Jāpajautā profesoram, kad viņš būs atpakaļ."

Atgriezušies no pastaigas un paēduši vakariņas, bērni sāka just satraukumu.

"Agrāk par desmitiem tumšs nebūs," Bārnijs teica, "tā ka varam vēl uzspēlēt kārtis, vai ne? Vīri tā vai tā ir šeit. tāpēc mums nav jāuztraucas, ka viņi aizlavlsies nemanīti."

Abi vīri staigāja ārā augšup un lejup, palikdami bērnu redzes lokā. Ap desmitiem viņi ienāca viesnīcā un uzgāja augšā.

"Laikam taisās prom," Bārnijs teica. "Ejam uz treileru un turam acis vaļā. Tagad novēlēsim labu nakti Peperes jaunkundzei."

Ari Peperes jaunkundze un Diāna devās pie miera. "Labu veiksmi!" Diāna aizejot nočukstēja zēniem. Strupdegunis kopā ar Rodžeru un Bārniju devās uz treileru, kur abi zēni atkal uzrāva mugurā siltos džemperus un ielika kabatā lukturīšus. Ari Strupdegunim sagribējās iet Ildzi, bet zēni neļāva.

"Tu vēl izskaties nedrošs uz kājām," Bārnijs teica. "Mēs negribam, lai tu noģībtu tieši garajā, garajā caurumā, kad novērosim vīrus. Viņi nenojauš, ka šobrīd tiek novēroti, tāpēc droši vien atstās māju pa parādes durvīm."

Treilerā bija tumšs, un trīs zēni līdz ar Mirandu cieši lūkojās ārā pa logu. Ap pusvienpadsmitiem viņi sadzirdēja solus un pusmēness gaismā ieraudzīja, ka abi viri iet lejā pa nogāzi.

Taču pag! Tur bija trīs vīri, nevis divi! Bārnijs iegrūda Rodžeram sānos dunku. "Redzi, kas ir trešais? Džounsa kungs! Man jau likās, ka viņš arī ir iejaukts. Un tev?"

"Pagaidīsim, līdz viņi pazūd aiz līkuma, un tad sekosim," Rodžers satraukts teica. "Ērmoti, ka Džounsa kungs ari iet līdzi."

Tikko vīri pazuda aiz līkuma, zēni kopā ar Trakuli izslīdēja no treilera, atstādami nabaga Strupdeguni vienu. Viņam nepalika būt vienam, un viņš aizšāvās uz māju, uzlavījās augšā pa kāpnēm un, kā jau bija nolēmis, iegāja istabā, kas atradās līdzās Diānas guļamistabai. Tur Strupdegunis apgūlās uz dīvāna, no visas sirds vēlēdamies, kaut blakus būtu Trakulis.

Tikmēr Rodžers, Bārnijs, Miranda un Trakulis kātoja pakaļ trim vīriem. Viņi jau bija nonākuši pludmalē un devās uz Merlina līci, kur klintīs iesniedzās alas. Mēness spīdēja pietiekami spoži, tā ka vīri priekšā bija skaidri saskatāmi, un zēni, uzmanīdamies, lai netrāpītos tiem acīs, turējās klinšu aizsegā.

"Drīz sāksies paisums," Rodžers teica, "un šonakt ūdens būs augstu, tāpēc ka pūš stiprs jūras vējš. Ei, skatieties! Vai tur netuvojas laiva?"

Zēni apstājās, piespiedušies pie klintīm, un vēroja, kā uz krastu tiek airēta laiva. Tajā sēdēja divi vīri, un zēni bija pārliecināti, ka pie airiem ir Morgans. Kas tad ir otrs?

"Droši vien Džims, lai kas viņš tāds būtu," ierunājās Bārnijs. "Es redzu, ka laiva ir piekrauta- varbūt ar mantām, kuras viņi nelikumīgi ieveduši zvejas laikā."

Trīs vīri negāja pie laivas, kad tā atdūrās pret smiltīm, bet gaidīja, kamēr Morgans un otrs vīrs to izvelk krastā. Tad Morgans abi ar draugu sāka celt ārā pēc izskata lielus saiņus un nesa tos uz alām.

Tur tos paņēma trīs atnākušie vīri un pazuda alā ar uzrakstu "Bīstami".

"Tā ir tā pati ala, kurā mēs bijām pēcpusdienā!" Bārnijs teica.

Morgans ar draugu atgriezās pie laivas un grīļodamies stiepa prom pa pludmali vēl dažus saiņus, acīmredzot pēdējos, jo arī viņi nozuda alā. Tad viens no viņiem atnāca atpakaļ un ātri atvilka laivu līdz alas ieejai.

Pēc tam arī viņš iegāja alā. Likās, ka visi sagājuši kādā slēptuvē, kas domāta saiņu glabāšanai.

Abi zēni un Trakulis pienāca pie alas un ieklausīdamies apstājās ārpusē. Nedzirdēja ne skaņu, izņemot vilnīšu sišanos pret smiltīm, ūdenim plūstot alā.

"Aiziet!" Bārnijs teica. "Iekšā alā un tad - augšup līdz radzei! Varbūt dzirdēsim vīru balsis, ja klausīsimies pie cauruma, kur sākas eja augšup."

Viņi klusi iegāja alā, vēl neiededzinājuši kabatas lukturīšus, jo alā iespīdēja mēness, to izgaismodams.

"Augšup!" Bārnijs teica, rāpdamies uz radzes un vilkdams līdzi neizsakāmi pārsteigto Trakuli. "Un, Dieva dēļ. bez trokšņa! Trakuli, ne rūciena, ne rējiena, citādi tu mūs iegrūdīsi briesmās. Re, kur caurums, Rodžer. Es iešu pirmais!"

Divdesmita nodala

"GARAIS, GARAIS CAURUMS"

Abi zēni apgaismoja ar kabatas lukturīšiem caurumu.

"Eja visu laiku ved augšup," Bārnijs teica. "Izskatās pēc šahtas, bet, protams, nav tik stāva. Es neko nedzirdu. Un tu?"

"Es arī ne," Rodžers atbildēja. "Viņi droši vien jau uzgājuši labi augstu. Nāc."

Zēni sāka rāpties pa garo, stāvo eju, reizi pa reizei iedegdami kabatas lukturīšus, lai redzētu, kur likt kāju. Viņi nedzirdēja ne skaņu, līdz Trakulis klusi, brīdinoši ierūcās. Zēni tūdaļ nospieda kabatas lukturīšu slēdžus.

"Balsis!" Bārnijs čukstēja. "Balsis kaut kur priekšā., Tagad gan uzmanīsimies. Rodžer, aizliec kabatas lukturītim priekšā roku, kad ieslēgsi. Viņi vēl ir labu gabalu priekšā. Tagad klusu, Trakuli!"

Zēni devās tālāk, ieklausīdamies, vai no augšas neatskanēs kaut mazākais troksnis, bet neko nedzirdēja. Vai nu viri bija tik tālu, ka viņus vairs nevarēja dzirdēt, vai arī izturējās ļoti klusu. Zēni nokļuva pie sevišķi slāva alas posma un atklāja, ka te klintī iecirsti nelīdzeni pakāpieni. Viņi kāpa augšup un nonāca tādā kā nelielā alā pašā klints vidū. Zēni. elsdami pēc garā, stāvā kāpiena, apsēdās, lai mazliet atpūstos. Trakulis skraidīja apkārt, izošņādams alu.

"Trakuli! Miranda? Kur jūs pazudāt?" Bārnijs čukstēja, ar kabatas lukturīti apgaismodams mazo alu. "Kur viņi tagad ir, Rodžer? Es viņus dzirdu, bet neredzu."

Bārnijs piesardzīgi piecēlās un iegāja dziļāk alā. Viņš atrada abus skrāpējamies aiz liela akmens, kur skatienam atklājās kāda sīka dzīvnieka kauli. "Liecieties mierā!" Bārnijs nočukstēja. "Nāciet līdzi. Mēs ejam tālāk."

Miranda uzlēca viņam uz pleca, un Trakulis negribīgi pameta savu atradumu. Viņi atkal rāpās pa stāvo eju, kas tiešām vairāk līdzinājās "garam, garam caurumam", ka teica Defids.

"Vai tev ir nojausma, uz kuru pusi mēs ejam?" Rodžers jautāja.

"Nē, tikai liekas, ka visu laiku griežamies pa kreisi," Bārnijs atbildēja. "Nu jau būsim likuši aiz klintīm un kuļamies uz priekšu zem pakalniem."

Mazliet vēlāk viņi atkal izdzirda troksni un apstājās, lai ieklausītos. Trokšņi atplūda vēl un vēl un skanēja tā, it kā tur bīdītu vai liktu kaudzēs mantas.

"Varu derēt, ka viņi taisa vaļā saiņus un to saturu krauj kaut kur kaudzē," Rodžers teica. "Iesim vēl tuvāk?"

"Jā. bet varbūt tikai viens no mums," Bārnijs ieteica. "Tu paliec tepat kopā ar Trakuli un Mi- randu, bet es mēģināšu nokļūt pēc iespējas tuvāk. Turi Trakuli aiz kaklasiksnas."

Līdzko balsis atskanēja pietiekami skaļi, Bārnijs devās uz priekšu pa stāvo eju. Tur nolika skaitīšana. "Simt, divsimt, trīssimt," - Bārnijs dzirdēja. Viņš paskatījās augšup - eja te nelikās tik stāva - un ieraudzīja ne pārāk augstu virs galvas spožu apli.

"Te izbeidzas eja un sākas slēptuve," Bārnijs domāja. "Viņi visi ir tur augšā. Tagad var dzirdēt Morgana zemo balsi. Kaut es saprastu, ko viņš saka, bet tuvāk līst neiedrošinos."

Viņš nogaidīja minūtes desmit, ieklausīdamies trokšņos, ko radīja mantu pārvietošana un kraušana kaudzēs, kā arī strīdīgajās balsīs. Pēkšņi viņu sagrāba šausmas.

Vīri nāca atpakaļ - lampa, kas spīdēja tālāk ejā, slēptuvē, pēkšņi nodzisa. Tās vietā parādījās kabatas lukturīšu staru kūļi! Bārnijs žigli rāpās atpakaļ pie Rodžera, secinādams, ka rāpties lejā ir daudz vieglāk nekā kāpt augšup.

"Rodžer, viņi nāk atpakaļ!" viņš čukstēja. "Un diezgan ātri. Ejam. Kur ir Miranda?"

"Aizlaidās," Rodžers atbildēja. "Es neredzēju. Būs atgriezusies lejā."

Zēni kāpa lejā, cerēdami ieraudzīt Mirandu kaut kur viņus gaidām, taču mērkaķītes nekur nebija. Trakulim šļūkt lejup patika ne vairāk kā rāpties augšā. Viņi nonāca pie mazās apaļās alas.

kur Trakulis ar Mirandu bija atklājuši kaulus. "Re, kur viņa ir!" Bārnijs dusmīgi leica, apgaismodams mērkaķīti.

Viņa uzlēca uz klints izvirzījuma un sāka kaut ko čivināt. "Nāc tūlīt šurp," Bārnijs klusi pavēlēja, bet Miranda nepaklausīja un apsēdās uz akmens, šūpodamās un čivinādama visādas muļķības.

"Mums jāiet, Bārnij," Rodžers teica. "Es dzirdu, ka viņi tuvojas."

"Es nepametīšu Mirandu," Bārnijs sacīja. "Noslēpsimies aiz tā akmens, kur Trakulis atklāja kaulus. Vīri nemūžam neiedomāsies, ka te kāds ir. Viņi nezina, ka tiek izsekoti."

"Labi," Rodžers atbildēja, juzdamies neomulīgi, jo vīru balsis skanēja aizvien skaļāk. Viņš kopā ar Trakuli aizgāja aiz lielā akmens un palika tur klusi stāvam. Trakulis piespiedās viņam pie kājām. Miranda tūlīt uzkrita Bārnijam uz pleca un ielaida ķepiņas zēnam azotē.

Balsis skanēja pavisam tuvu, un vīru soļu troksnis, tiem slīdot un šļūcot pa stāvo, akmeņaino eju, likās apdullinošs. Kad viņi gāja garām mazajai alai, kurā slēpās zēni. Trakulis nevarēja nociesties, klusi neierūkdamies.

Rodžers viņu zibenīgi iepļaukāja, baidīdamies, ka vīri sadzirdēs troksni un apstāsies, lai noskaidrotu tā iemeslu. Taču, par laimi, tas nenolika, balsis un soļi aizvien vairāk attālinājās, līdz beidzot zēni vairs neko nedzirdēja.

"Viss kārtībā. Varam iet," Bārnijs atviegloti teica un ieslēdza kabatas lukturīti. "Miranda, izņem man no azotes ķepas, briesmīgi kut. Un paliec uz pleca, citādi es tevi vairs neņemšu līdzi nevienā dēkā."

Zēni devās lejup, šļūkdami stāvākajās vietās un saceldami daudz lielāku troksni, nekā kāpjot augšup. Beidzot viņi bija galā un stāvēja uz lielās radzes alas sienā. Alā iespīdēja mēness, un zēnus pārņēma šausmas!

Mēness apspīdēja nevis baltas smiltis, bet mutuļojošu ūdeni! Ūdeni, kas jau bija pacēlies līdz radzei, uz kuras viņi stāvēja! Ieejas tuvumā to apgaismoja mēness, un tumšās alas dziļumā tas mirgoja zēnu kabatas lukturīšu gaismā.

"Ūdens ieplūdis alā - tieši alā - un aizvien vēl ceļas!" Bārnijs šausmās sacīja. "Tas man neienāca prātā. Ūdens šļācas šajā un, protams, visās alās, un vējš saceļ tik augstus viļņus, ka vairākums no tām applūdls. Ko darīsim?"

"Vīri būs izkļuvuši tieši laikā," Rodžers teica, "bet viņiem ir arī laiva. Uzmanies! Tas vilnis mūs noskalos no radzes!"

Zēni ielēca atpakaļ caurumā īstajā brīdī, lai izvairītos no milzīgā viļņa, kas šlācās pār radzi. Viņi nobijušies kāpās tālāk.

"Klau," Bārnijs teica, "šķiet, ka mēs te kādu laiku paliksim iesprostoti, paisums nebeigsies vēl pāris stundas. Ūdeni tik augstu uzdzen stiprais vējš. Sasodīts! Strupdegunis gaidīs mūs atgriežamies - stīvs aiz bailēm."

"Klau! Iesim atpakaļ un paskatīsimies, ko vīri noslēpuši ejas galā," Rodžers satraukts teica. "Tā ir lieliska iespēja, Bārnij. Mēs zinām, ka vīri alā neatgriezīsies, viņi neliks cauri ūdenim."

"Vai zini? Tā lik ir doma!" Bārnijs sajūsmā iesaucās. "Tiešām laba doma! Ja noskaidrosim, kas tur noslēpts, rīt varēsim iet uz policiju un pastāstīt ne tikai par vīriem, bet arī par lo, ko un kurā vietā viņi noslēpuši! Ja tikai nevajadzētu atkal kāpt pa to briesmīgo eju."

"Nekas. Šoreiz neliksies tik ļauni - nav jābaidās, ka mūs var izdzirdēt," Rodžers teica, un Trakulis rēja ar neizsakāmu sajūsmu balsī.

Visi devās atpakaļ pa garo, šahtai līdzīgo eju, un šoreiz tā tiešām nelikās tik gara, jo viņiem nebija jāuzmanās un jābaidās sacelt kaut mazāko troksnīti. Trakulim lāva riet, bet Mirandai, cik sirds kāro, šaudīties pa priekšu.

Zēni pienāca pie pēdējā, stāvākā posma.

"Te, pašā apakšā, ir virvju kāpnes," Bārnijs elsdams teica un apgaismoja tās ar kabatas lukturīti.

Rodžers ieraudzīja, ka no ejas līdz slēptuvei stiepjas stipras virvju kāpnes. Kamēr Bārnijs ar

Mirandu kāpa augšā, zēns turēja Trakuli. Tad arī viņš devās augšā, atstājis Trakuli lejā.

Zēni pārlaida skatienu slēptuvei. Tas bija apmēram astoņas pēdas liels, četrstūrains dabīgs iedobums, kuru kāds pārveidojis par kaut ko līdzīgu cellei, ar gludām sienām un taisnu grīdu. Tajā bija liels daudzums iegarenu, ar skaitļiem apzīmētu saiņu. Izņemot vairākas tukšas dzērienu pudeles un dažas vecas segas, nekā cita te nebija.

"Oho! Brīnišķīga slēptuve!" vērdamies apkārt, Rodžers teica. "Diez kurš to atklājis? Bārnij, kā tev liekas, kas ir tajos saiņos?"

"Man liekas, es zinu," Bārnijs atbildēja. "Tajos saiņos ir zagtas naudas zīmes! Naudas zīmes, kuras kādu laiku nedrīkst laist apgrozībā tāpēc, ka to skaitļi ir zināmi, bet kuras no Velsas piekrastes var aizsūtīt uz Īriju vai glabāt, līdz troksnis norimst, lai izmantotu nākotnē."

"Klau! Varbūt te ir miljoni!" Rodžers pārsteigts iesaucās. Viņš paplikšķināja pa kādu lielu saini. "Tā būs vienīgā reize mūžā, kad es varēšu teikt, ka esmu pielicis rokas pie simtiem tūkstošu mārciņu! Bārnij, tagad es saprotu, kāpēc tie vīri pakļāvuši savai varai Džounsa kungu. Viņiem briesmīgi vajadzēja šajā krastā slēptuvi, kur ar laivu atvest un noslēpt, kā tu saki, preci, lai pēc tam to atkal ar laivu aizvestu, varbūt uz Īriju."

"Jā. Vai arī pievākt pāris naudas paciņu, zinot, ka varēs no tām nesodīti tikt vaļā Londonā vai citā lielā pilsētā," Bārnijs teica. "Rodžer, vai atceries pēdējo aplaupīšanu, kad laupītāji no slēpņa uzbruka bankas automašīnai ar simt tūkstoš mārciņām un aizbrauca ar to? Līdz šim nav atrasta neviena banknote, un es varu derēt, ka tās visas ir te!"

Rodžera sirds sāka strauji sisties, kad viņš atkal uzmeta skatienu kaudzēs saliktajiem saiņiem.

"Atvērsim vienu, lai paskatītos?" viņš jautāja.

"Labāk ne," Bārnijs atbildēja. "Rīt izstāstīsim Peperes jaunkundzei, un es piezvanīšu tētim. Viņš sazināsies ar Londonas policiju. Ciematiņa policija droši vien netiktu galā."

Rodžers apsēdās uz saiņu kaudzes. "Iedomājies tik! Varbūt es sēžu uz pusmiljona mārciņu!" viņš teica. "Bārnij, kaut mēs varētu tikt prom no šejienes un visu izstāstīt! Iedomājies tik! Mēs esam ieslodzīti te augšā uz vairākām stundām paisuma dēļ."

Bārnijs apskatīja apaļo, nelielo telpu un nejauši pameta acis augšup. Tas, ko zēns ieraudzīja, viņu tik ļoti satrieca, ka viņš sastinga kā statuja, nespēdams atraut skatienu. Rodžers manāmi satrūkās.

"Kas noticis?" viņš jautāja un arī pavērās augšup. Redzētais viņu pārsteidza tāpat kā Bārniju.

"Lūka! Ar koka vāku! Šīs ērmotās apaļās slēptuves griestos! Bārnij! Atvērsim to, izlielīsim ārā un paskatīsimies, kur mēs esam. Ātri, Bārnij!"

Bārnijs bija tikpat satraukts, bet piesardzīgāks. "Pag, pag! Muļķi, mēs nezinām, uz kurieni lūka ved. Mēs varam iekļūt taisnā ceļā nepatikšanās. Aizveries, Trakuli! Beidz riet! Ak šausmas! Mēs arī viņu esam satraukuši, un viņš ries, līdz ala iebruks. Labāk nokāpšu un uzvilkšu viņu augšā. Varbūt tad viņš apklusis."

Zēni salika saiņus tik augstā kaudzē, lai varētu aizsniegt lūku, un tad uzkāpa uz tās. Abi pacēla rokas un grūda lūkas vāku, kas cieši piegulēja griestos ierīkotajam četrstūrim. Taču vāks nepakustējās.

"Droši vien tas nostiprināts otrā pusē!" Bārnijs elsa. "Sasodīts! Mēģini vēlreiz, Rodžer!"

Viņi mēģināja vēlreiz, nepacietīgi dauzīdami lūkas vāku un saceldami milzīgu troksni.

"Es domāju, ka tā ved uz kādu pamestu pagrabu vai bedri," Rodžers teica. "Mūs neviens nedzirdēs, Bārnij. Mēģini vēlreiz! Trakuli! Apklusti taču!

"Vīri droši vien labāk izvēlas ceļu caur alu, lai ienestu naudu," Bārnijs sacīja, atvilkdams elpu, "tāpēc, ka tur to var viegli pievest ar laivu. Laiva nakts vidū aizdomas neradīs, un Merlina licis tad ir kluss un tukšs. Taču, lai paņemtu naudu, nevajag iet pa alu un rāpties augšā pa caurumu. Atver tikai lūku, mierīgi nolec lejā, savāc, ko gribi, un atgriezies caur to pašu lūku. Ļoti prātīgi!"

"Mēģināsim vēlreiz atvērt vāku," Rodžers teica. "Beidz taču riet, Trakuli! Tā jau kurls var palikt!"

Abi zēni pēkšņi šausmās nolēca 110 saiņu kaudzes. Trakulis nikni ierūcās, un Miranda bailēs uzlēca Bārnijam uz pleca.

"Kāds taisa vaļā lūku!" Rodžers teica."Es dzirdu augšā troksni. Bārnij, tie taču nav viņi? Tad mēs esam slazdā. Mums nav kur mukt!"

Divdesmit pirmā nodala

LŪKA ATVERAS!

Kā tad klājās Strupdegunim, kurš viens pats gulēja istabiņā blakus Peperes jaunkundzes istabai, ļoti ilgodamies pēc Trakuļa un kāri ieklausīdamies, kad tuvējā istabā atgriezīsies abi vīri?

Zēns bija apņēmies aizlīst aiz lielā dīvāna, uz kura gulēja, tikko sadzirdēs soļu troksni. Taču Strupdegunis neko nedzirdēja. Viņam likās, ka pagājušas ilgas stundas, līdz beidzot zēns pavisam negaidīti iemiga.

Arī Diāna blakusistabā cieši gulēja, bet Peperes jaunkundze vēl lasīja grāmatu. Beidzot viņa nožāvājās, aiztaisīja grāmatu un nopūta sveci. Viņa jau laidās miegā, kad likās saklausām klusu troksni. Viņa atvēra acis un ieklausījās. Nē. Droši vien ārā kliedz pūce.

Peperes jaunkundze aizmiga, bet pēc mirkļa atkal pamodās. Viņa uzslējās sēdus. Kas viņu uzmodinājis? Viņa uzmanīgi ieklausījās. Re! Troksnis. Atkal un atkal. Skanēja tā, it kā tas būtu tepat istabā!

Nobiedēt Peperes jaunkundzi nebija viegli, un tomēr rokas viņai mazliet drebēja, kad viņa 110 jauna aizdedzināja sveci. Istabu apgaismoja šaudīga liesmiņa, un pamodās arī Diāna.

"Vai jums kas kaiš, Peperes jaunkundz?" viņa nomiegojusies jautāja. Meitenei likās, ka ir nakts vidus, kaut gan viņa bija iemigusi pavisam ne- sen."Vai! Kas tas?"

"Nezinu," Peperes jaunkundze nesaprašanā atteica. "Es dzirdēju troksni, bet kas tas par troksni?"

"Ak, Peperes jaunkundz! Droši vien tas ir tas pats troksnis, par kuru mums stāstīja Džounsa kungs!" Diāna iesaucās. "Tāpēc viņš mums negribēja dot šo istabu un Džounsas kundze arī ne."

"Ak, jā," Peperes jaunkundze atsaucās. "Es gan tobrīd domāju, ka tās ir muļķības. Re! Tu dzirdēji? Dobja skaņa - bum!"

"Jā," Diāna nobijusies atbildēja. "Man tas nepatīk. No kurienes tas nāk, Peperes jaunkundz?"

"Nezinu," Peperes jaunkundze teica. Viņa piecēlās un izgaismoja ar sveci visus kaklus. Diānai viņa likās ļoli, ļoli drosmīga. Bum! Bāc! Bum!

"Tas nāk no vecās kumodes!" Diāna aprauti iespiedzās.

"Nē, dārgā, nē," Peperes jaunkundze alteica. "Nerunā muļķības. Kumodē ir tikai mūsu drēbes. Tu to zini."

Peperes jaunkundze piegāja pie durvīm un, tās atvērusi, izbāza gaitenī galvu, turēdama augsti paceltu sveci, lai pārliecinātos, vai trīs zēni neiz- spēlē nakts vidū kādu muļķīgu joku, lai nobiedētu viņu un Diānu. Reizēm viņi kļuva neciešami!

Taču nē. Tur neviena nebija. Viņa ievēroja, ka blakusistabas durvis ir mazliet pavērtas, un piegāja pie tām. Vai tur kāds slēpjas?

Vēl nekad mūžā viņa nebija jutusies tik pārsteigta kā tagad, ieraudzīdama cieši aizmigušo Strupdeguni, kurš dienas drēbēs gulēja, izlaidies uz lielā dīvāna! Jocīgi! Ko viņš te dara? Viņa piegāja un sapurināja zēnu. Strupdegunis salēcās, stīvs aiz bailēm, ka viņu nogrābuši vīri.

"Ko tu te dari, Strupdeguni? Vai tu dzirdēji troksni?" Peperes jaunkundze jautāja, prātodama, vai tikai viņa to nav nosapņojusi.

"Fū! Jūs nu gan mani nobiedējāt," Strupdegunis teica. "Kāds troksnis? Nē, es neko nedzirdēju, bet es dzirdēju troksni pa dienu, kad atpūtos jūsu istabā, - bum-bāc-bum!"

"Jā, tieši tādu pašu dzirdējām ari mēs, Diāna un es," Peperes jaunkundze atteica. "Nāc paklausies, Strupdeguni."

Strupdegunis pievienojās Diānai blakusistabā, un viņi kopā klausījās. Taču vairs neko nedzirdēja.

"Dīvaini," Strupdegunis teica. "Nedzird ne skaņas. Vai es drīkstu gulēt uz dīvāna jūsu gultas kājgalī, Peperes jaunkundz? Lai… lai būtu drošs, ka jums nekas nedraud."

Peperes jaunkundze tikko manāmi pasmaidī ja. "Protams, Strupdeguni, bet tagad izstāsti, kāpēc tu gulēji blakusistabā, nevis treilerā kopā ar pārējiem? Kas noticis? Jūs esat sastrīdējušies?"

"To es jums vēl nedrīkstu stāstīt, Peperes jaunkundz," Strupdegunis neveikli teica. "Varbūt rīt izstāstīšu."

Zēns ērti iekārtojās uz dīvāna un pārmeta sev pāri segu. Ari Diāna un Peperes jaunkundze atkal ielīda gultā. Sveci nopūta, un viņi gulēja tumsā, no visas sirds cerēdami, ka uzmācīgie trokšņi neatkārtosies. Nekas nenolika, un visi trīs cits pēc cita atkal iemiga.

Mazliet vēlāk Strupdegunis atkal pamodās un pārsteigts uzslējās sēdus. Viņš dzirdēja vispārsteidzošāko troksni - tik pārsteidzošu, ka zēnam likās - viņš sapņo. Taču nē. Troksnis atskanēja vēlreiz un vēlreiz. Vau-vau-vau! Tur rēja Trakulis!

"Peperes jaunkundz! Es dzirdu Trakuļa riešanu!" Strupdegunis sauca un sapurināja Peperes jaunkundzi, lai viņa pamostos. "Tas taču nevar būt! Diāna, mosties! Tu dzirdi Trakuli?"

Nu visi bija augšā un klausījās. Vau-vau-vau! Jā, tas tiešām bija Trakulis. Bet kur tad viņš ir? Riešana skanēja kaut kur tuvu, tikai dobji.

"Tiešām noslēpumaini," Peperes jaunkundze uztraukusies teica. "Kur tas Trakulis varētu būt?"

Tad atskanēja skaļš troksnis - bāc! Bāc-bāc- bāc! Tā vien likās, ka pie durvīm kāds loti nikni dauzās..

"Troksnis nāk no kumodes." Diāna gandrīz jau raudāja.

"Atbīdīsim to nost," Strupdegunis teica. "Es jau pēcpusdienā gribēju to izdarīt. Nāciet palīdziet man abas divas. Kumode ir briesmīgi smaga!"

Tā bija gan, un tomēr viņiem beidzot izdevās to izkustināt, un tur, kur viņi stāvēja, atklājās cieši aiztaisīta lūka ar koka vāku!

"Oho! Skatieties! Nav brīnums, ka viņi jūs negribēja laist šajā istabā," Strupdegunis teica. "Šo lūku droši vien izmanto kaut kam noslēpumainam - netīriem darījumiem, kas prātā abiem vīriem. Re! Es atkal dzirdu Trakuli. Un Bārnija balsi. Klausieties!"

"Bet… bet kurš tad viņus tur ielaida un aiztaisīja lūku?" Peperes jaunkundzi pārņēma izbrīns. "Manā mūžā tā vēl nav gadījies! Vai mēs varam pacelt lūkas vāku, Strupdeguni? Ak vai! Man liekas, tas ir sapnis!"

"Nav vis," Strupdegunis atteica. "Pārāk trokšņains. Viņi jau atkal dauzās gar lūku. Nu, protams! To nevarēja atvērt, kamēr tai virsū atradās kumode. Ei, pagaidiet! Es paraušu rokturi. Nāk!"

Strupdegunis un Diāna vilka aiz dzelzs roktura, un lūkas vāks lēnām pacēlās.

Lejā, protams, valdīja milzīgs apjukums. Bār- niju un Rodžeru pārņēma šausmas, redzot, ka lūka tiek atvērta no otras puses! Viņi uzreiz nodomāja, ka tie ir abi vīri, kas viņus tūlīt atklās un saņems ciet. Zēni pieskrēja pie virvju kāpnēm un laidās lejā. Tikai Trakulis palika augšā. Kad lūka atvērās un atskanēja Strupdeguņa mīļā balss, viņš sāka satraukti riet.

"Ei!" Strupdegunis uzsauca, paņēmis no Peperes jaunkundzes sveci un iebāzis to caurumā. "Trakuli! Ko tad tu tur dari? Trakuli!"

Trakulis gandrīz zaudēja prātu, mēģinādams palēkties līdz lūkai un nožēlojamā kārtā atkrizdams atpakaļ. Bārnijs, Rodžers un Miranda apstājās, izdzirdējuši Trakuļa laimīgo riešanu un Strupdeguņa balsi.

"Nevar būt, ka lūku atvēris Strupdegunis!" Bārnijs satraukts teica. "Bet tā ir viņa balss! Ātri! Kāpjam atpakaļ! Paskatīsimies." Viņi uzkāpa atpakaļ un ieraudzīja, ka atvērtajā lūkā, vicinādams roku ar sveci, raugās Strupdegunis un Trakulis aiz prieka ir gandrīz vai jucis.

"Strupdeguni! Ka tu to gadījies?" Rodžers kliedza. "Kurtu esi?"

"Peperes jaunkundzes istabā. Tur. kur stāvēja vecā kumode," Strupdegunis atbildēja, apstulbis aiz satraukuma. "Bet kā jūs nokļuvāt lejā? Tas laikam tiešām ir sapnis. Padodiet augšā Trakuli, kamēr viņš nav galīgi nojūdzies."

Trakuli padeva augšā, un viņš tiešām kļuva galīgi dulls, drāzās apkārt pa istabu, lēca uz gultām un pilnā balsī rēja. Arī Miranda ielēca pa lūku istabā, un nabaga Peperes jaunkundzes guļam- telpa pārvērtās par trakomāju, kad abi dzīvnieki metās viens otram pakaļ.

Bārnijs un Rodžers, Strupdegunim piepalīdzot, izkāpa pa lūku un drīz jau sēdēja uz gultas, smiedamies un priecādamies par neparasto izglābšanos.

"Oho! Kas to būtu domājis, ka eja ved taisni augšā uz Peperes jaunkundzes guļamistabu!" Bārnijs teica. "Man prātā nevarēja ienākt, ka tā ved uz viesnīcu, bet, ja labi padomā, eja ir ļoti stāva un līkumo uz pakalnu, kas paceļas aiz viesnīcas. Te ir viegli ierīkot slepenu ieeju! Tagad viss lieliski saskan: vīri apmetas šeit un pieprasa šo guļamistabu - tāpēc ka te ir ieeja viņu slēptuvē, un…"

"Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat," ieminējās nabaga Peperes jaunkundze. "Vai jūs mani, lūdzu, neapgaismotu?"

"Nekļūstiet tikai barga, mijā Peperes jaunkundz," Strupdegunis, viņu apskāvis, teica. "Mums ir noslēpums. Klausieties."

Viņš un pārējie bērni cits caur citu izstāstīja pārsteigtajai Peperes jaunkundzei dīvainos notikumus. Viņa neticēja savām ausīm.

"Kāpēc jūs man neko nestāstījāt?" viņa noprasīja. "Es jūs tūlīt būtu vedusi prom."

"Tieši tāpēc jau mēs jums neko neteicām," Rodžers atbildēja. "Mēs nebūtu izturējuši, ja mūs aizrautu prom pašā interesantākajā brīdī. Vai nav satraucoši, Peperes jaunkundz?"

"Katrā ziņā satraucoši." nabaga Peperes jaunkundze satriekta atzina. "Lai kūres ar jums, bērni, dotos, mēs vienmēr iekuļamies kādā nevēlamā pasākumā."

'"Peperes jaunkundz, vai jūs domājat, ka ķert zagļus ir nevēlami?" Bārnijs jautāja. "Tie abi droši vien ir divi no gudrākajiem blēžiem valstī, un mēs to esam uzzinājuši! Vai tūlīt nav kaut kas jādara?"

"Ak kungs! Nakts vidū?" Peperes jaunkundze iesaucās. "Kaut gan varbūt vajadzētu."

"Rodžer, jūs abi ar Strupdeguni mēģiniet izcelt guļamistabā dažus saiņus," Bārnijs teica, "bet es klusi nokāpšu pie telefona, pamodināšu nabaga tēti un teikšu, lai viņš ziņo par mūsu atklājumiem Skotlendjardam vai vietējai policijai, ja domā, ka tā būs labāk."

Kamēr Strupdegunis gāja uz treileru pēc virves, ko piestiprināt pie lūkas izturīgā roktura, lai pats noslīdētu pa to lejā un padotu Rodžeram saiņus, Bārnijs klusi nokāpa pie telefona, pamodināja pārsteigto tēvu un izstāstīja viņam jaunumus. Zēns ausījās, vai abi vīri nenāk atpakaļ, bet, tikai nolicis klausuli un atkal uzgājis augšā, saklausīja klusus soļus.

Viņš ielavījās Peperes jaunkundzes istabā, apskaudams pārējos, un klausījās, līdz izdzirdēja, ka viru istabas durvis klusi aizveras. Tad viņš atkal izlavījās ārā un atgriezās tik gavilējošs, ka pārsteidza Peperes jaunkundzi.

"Kas tev atkal prātā, Bārnij?" viņa jautāja. "Nekas īpašs," Bārnijs atbildēja. "Viņi bija atstājuši atslēgu durvīs no ārpuses, un es viņus ieslēdzu. Viņiem būs jāgaida, līdz viņus izlaidīs policija, - atslēga ir man kabatā!"

Kad visi trīs zēni kopā ar Trakuli un Mirandu devās uz treileru, lai mazliet pagulētu, bija jau ļoti vēls. Arī Diāna un Peperes jaunkundze ielīda atpakaļ gultā, bet ilgi nevarēja aizmigt, tāpēc ka runāja un runāja, un runāja!

"Rīt būs satraucoša diena!" Diāna teica. Un patiesi! Ap deviņiem ieradās divas automašīnas ar civildrēbēs tērptiem policistiem, un nabaga Džounsa kungu gandrīz ķēra trieka, kad viņi parādījās virtuvē.

Arī abi vīri bija satriekti, atklājuši, ka viņu istabas durvis ir no ārpuses cieši aizslēgtas, un, kad tās beidzot atvēras, ieraudzīja četrus spēcīgus policistus.

"Ko tas nozīmē?" sers Ričards dusmīgi ieaurojās, bet tūlīt apklusa, kad inspektors norāva viņam bārdu.

"Ahā! Džordžs Higinss," inspektors teica. "Tā jau es domāju. Tagad tu vairāk izskaties pēc sevis, Džordž. Jūs abi ar draugu esot piesavinājušies labskanīgus vārdus! Vai tu, lūdzu, nenāktu mums līdzi? Un tavs draugs arī. Neuztraucieties par banknotēm. Par tām mēs parūpēsimies."

Pēc divdesmit minūtēm policijas automašīnas bija prom, aizvezdamas līdzi neīsto seru Ričardu un tikpat neīsto profesoru. Viņus abus policija bija meklējusi jau labu laiku. Ak vai! Arī Džounsa kungs tika parauts līdzi!

Nabaga Džounsa kungs! Kā teica Džounsas kundze: "Viņš nav slikts, mans Levelins nemaz nav ļauns. Pie visa vainīgi tie vīri ar saviem meliem un solījumiem. Viņi sakārdināja manu nabaga Levelinu, viņi aizdeva naudu, lai nopirktu viesnīcu. Kā viņš varēja zināt, ka viņi ir slikti cilvēki? Sers un profesors! Un kā viņš taisīja ēst! Tas bija tik labs, tik ļoli labs ēdiens!"

Policija apciemoja arī Morganu un Dzimu, un viņi uz ilgu laiku pazuda 110 Penrindendreitas ciematiņa.

Džounsas kundze, asaras liedama, lūdzās, lai Peperes jaunkundze nebraucot prom. "Man nav naudas!" viņa šņukstēja. "Palieciet te kopā ar bērniem un maksājiet man. Kas man atliek? Es netaisu ēst tik labi kā Džounsa kungs, bet ari mani ēdieni nav slikti. Žēlojiet mani, Peperes jaun- kundz."

"Taisnību sakot, mēs nemaz negribam braukt prom," Peperes jaunkundze teica. "Pašlaik neviens no mums nevar braukt mājās, un man ļoti, ļoti žēl, ka viss tā noticis, Džounsas kundze. Mēs paliksim vēl vismaz dažas nedēļas. Un cerēsim, ka mūs gaida brīvlaiks, nevis neatklāts noslēpums ar nakts trokšņiem un visu pārējo."

Tas bija īsts brīvlaiks - ar saulainām dienām, zilu jūru, baltām smiltīm, vizināšanos laivā, zveju, peldēšanos, pastaigām! Četri bērni iedega kā rieksti, un viņiem pievienojās vēl viens zēns, mazs un tikpat brūns. Defids ar uzticamo zostēviņu Gāzeli un dārgāko mantu pasaulē - modinātāju - ļoti pieķērās bērniem.

Visi zina, kad viņi piecatā atgriežas no pludmales. "Vau-vau-vau! Čiu-čiu-čiu! Gā-gā-gā! Dr- r-r-r! Dr-r-r-r! Dr-r-r-r!

"Par tiem bērniem un viņu gaitām derētu uzrakstīt grāmatu," teica vecā Džounsas kundze, kad viņi gāja garām.

Nu, re, Džounsas kundze. Kāds to jau izdarījis!

S1A "Nordik". Reģistrācijas apl. Nr. 2-0792. Adrese — Daugavgrivas ielīt 36—9. Rigā. 1.V—1007. Tel. 7602672.

Noliktavas adrese — Jēzusbaznicas ielā 7a. Rīgā, I.V—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesiela Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

UZMANĪBU,

Noslēpumu loterija - 2000 sākas!

Sveiks, Noslēpumu sērijas 6 grāmatu:

1.  Rokingdaunas noslēpums

2.  Rilobijas gadatirgus noslēpums

3.  Ringobelzas noslēpums

4.  Rabedabas noslēpums

5.  Retatetas noslēpums

6.  Noslēpumainais skrandainis

un 6 kuponu īpašnieki Attēlā tu redzi sestās grāmatas kuponu

Nu ir pienācis laiks rīkoties! Izgriez Enidas Blaitones Noslēpumu sērijas sešās grāmatās nodrukātos kuponus un nosūti uz r _j\s izdevniecību Nordik! I

Uz aploksnes raksti: Noslēpumu loterijai

izdevniecībā Nordik Daugavgrīvas 36-9 Rīga, LV 1007

Neaizmirsti uz aploksnes norādīt savu vārdu, uzvārdu, vecumu, adresi un tālruņa numuru, kā arī grāmatnīcu, kurā visbiežāk iegriezies. Ielāgo, kopēti un citādi pavairoti kuponi netiks atzīti par derīgiem!

Visas aploksnes tiks reģistrētas un piedalīsies loterijā.

Noslēpumu loterijas 6 kuponu iesūtīšanas termiņš - 2000. gada 1. jūlijs (pasta zīmogs)

Balvās - lieliskas rotaļlietas, spēles un grāmatas.

Vērīgi lasi Spico Avīzi, avīzi MANA un skaties LNT Brokastis!

Uzvarētāju vārdi tiks nosaukti un publicēti.

Uz tikšanos, Tava izdevniecība

<]=l nordik

UM ir biezākā, krtsalniki, interesantāki lt|of iftiO tii ititigaka tJņu avīze LatvUāl IVCllul i

Paskaties pats!

Tikai llan, kaa akonl LABU,

•LABAS InrU an Ua pladiaitia atlaldat •katra atlnaal - B uzltnaa •UIAI kalaadlrl •LABAI llnatll - grlmatzlinaa •citu aafcrUaa llatlņai

LABAS abonentiem Jaunajā

gadā dāvana -

LABAS ZVAIGŽŅU kalendārs!

LABU un SPICO AVĪZI var abonēt lidz katra mēneša 20.datumam visās Latvijas pasta noda|ās un abonēšanas centrā Diena.

64 lappusēs viss, ko sirds vēlas- mūzika, kino, tīņu problēmas, padomi, joki un LABAs fotoseriāls.

Vlilem, kurt j6rk ua lata LABU:

'kaunkaaa iluiUntJanai plallkani Derīgai zīļu, * II allaka attlodia plallkani LABAI apMt.

Izbaudi piedzīvojumu!

Mūžseno sapni - lidot - cilvēks pirmo

reizi īstenoja ar gaisa balonu. Tas notika pirms vairāk nekā 200 gadiem.

Kopā ar mums šo vienreizējo un neaizmirstamo sajūtu ir iespējams izbaudīt arī šodien.

Noslēpumaini, fascinējoši gaisa baloni, pieredzējuši piloti un

prasmīgi apkalpes locekļi piedzīvojumā aicina arī tevi.

Nekavejies!

Tālrunis: 7611614 Fakss 7860206 E-pasts: altius@com.var.lv www.balticballoons.lv

ujM

LIDOSIM KOPĀ!

mmmi^M grāmatas- aizraujoša piedzīvojumu

literatūra pusaudžiem!

Izdevniecības "Nordik" piedzīvojumu grāmatās - raibi notikumi 13. gs., kad žemaišu ciltis karoja, draudzējās un tirgojās.

iļ SKOMANTS

SKOMANTS

SKOMAŅTS

Lasiet grāmatas un

piedalieties loterijā!

Ar tevi kopa ir avīze

Tikai abonentiem:

1.  nedējā - «mana» + uzlīme

2.  nedējā - «mana» + iepazīšanās

un sludinājumu pielikums «Mana slepenā paskastīte»

3.  nedējā - «mana» + superlielais

plakāts (50x70 cm)

4.   nedējā - «mana» + galda spēles

«Manapols» fragments

Ja vēlies saņemt katru trešdienu savā pastkastītē avīzi «Mana», tad abonē to līdz katra mēneša 20. datumam.

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Rīgā:

1 mēnesim - Ls 0,95 3 mēnešiem - Ls 2,85 6 mēnešiem - Ls 5,70

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Jelgavā un Ozolniekos

1 mēnesim - Ls 1,00 ■_______ ■ - 1_____________

3 mēnešiem - Ls 3,00 6 mēnešiem - Ls 6,00 * * TT

Abonementa cenas visās ^^Ē J^ļļ MĒ^ ļ^^V «Latvijas pasta» nodaļās: H fl#ļ ^Ē^ļ

1 mēnesim - Ls 1,10 II

3 mēnešiem - Ls ■ ■Vff^UH

6 mēnešiem - Ls 6,40 H H

Atklāj Burvja cepures noslēpumu!

Burvja cepure

Pamodušies pēc garā ziemas miega, trollītis Mumins,' Susuriņš un mazais dzīvnieciņš Snifs dodas pirmajā pavasara pastaigā. Kalna virsotnē viņi atrod melnu cepuri un paņem to līdzi uz mājām - Mumintētim. Pat neno- jauzdami, ka tādējādi paver ceļu dažādām burvestībām un savādībām Muminielejā.

nordik

ŠAJĀ SĒRIJĀ: Rokingdaunas noslēpums Rilobijas gadatirgus noslēpums Ringobelzas noslēpums Rabedabas noslēpums Retatetas noslēpums Noslēpumainais skrandainis

[1] vārdu spēle: "pcpper" - pipari. (Angļu vai.)

Content

Blaitone Enīda Noslēpumainais skrandainis

Pirmā nodala ceĻĀ ar TREILERU

Otra nodala PAVISAM NEGAIDĪTI!

Trešā nodala LABAIS DRAUGS BĀRNIJS

Ceturtā nodala BRĪNIŠĶĪGA DOMA

Piektā nodala KĀ DERĒTU SALDĒJUMS!

Sestā nodala PENRINDENDREITAS VIESNĪCA

Septītā nodaļa "ĒDIENS LABS! ĻOTI LABS ĒDIENS!"

Astotā nodala "SVEIKS, STRUPDEGUNI!"

Devītā nodala KARSTA VANNA STRUPDEGUNIM

Desmita nodala STRUPDEGUNIS IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS

Vienpadsmitā nodaļa ĻOTI DĪVAINS NOTIKUMS

Divpadsmito nodala STRUPDEGUNIS UN SKRANDAINIS

Trīspadsmitā nodala VIESNĪCĀ vēl divi viesi

Četrpadsmitā nodaļa satraucoŠa PĒCPUSDIENA

Piecpadsmitā nodala AK, TRAKULI!

Sešpadsmitā nodala DIENA STRUPDEGUŅA MEKLĒJUMOS

Septiņpadsmitā nodala KUR IR ŠIFRĒTĀ VĒSTULE?

Astoņpadsmitā nodala DEFIDA ATKLĀJUMS

Deviņpadsmito nodala CIK AIZRAUJOŠI!

Divdesmita nodala "GARAIS, GARAIS CAURUMS"

Divdesmit pirmā nodala LŪKA ATVERAS!