Blaitone Enida

Rabedabas noslēpums

Enida Blaitone

RABEDABAS NOSLĒPUMS

.

Pirmā nodaļa

KĀ LAI PAVADA BRĪVLAIKU?

"Strupdeguni!" atskanēja dusmīga balss. "Strup- deguni! Vai cs neteicu, lai tu piesien Trakuli?"

Strupdegunis nolidoja lejā pa kāpnēm un nostājās krustmātes priekšā. "Es piesēju, krustmāt Sūzana! Atkal norāvies? Vai viņš sarīkojis viesistabā tādu grautiņu?"

Spaniels, izkāris mēli, sēdēja avīzes drisku vidū. Likās, it kā viņš smaidītu.

"Tā ir tava tēvoča rīta avīze," teica zēna krustmāte. "Viņš to nepaguva izlasīt. Strupdeguni, tu zini, ka mēs ļoti steidzamies, lai visu pagūtu, pirms šodien aizbraucam. Es nevaru pieļaut, ka Trakulis skraida apkārt."

"Es ieslēgšu Trakuli savā istabā, mamrn," sacīja Diāna. "Durvis aizslēgšu, bet atslēgu ielikšu kabatā. Tad Trakulis būs drošībā."

"Toties tavā istabā nekas nebūs drošībā!" Lin- tones kundze atteica. "Dariet, ko gribat, bet gādājiet, lai viņš šorīt nepītos man pa kājām! Citādi mēs ar tēti pēcpusdienā netiksim prom."

Lintona kungs ar kundzi bija nolēmuši pavadīt dažas nedēļas Amerikā. Tikmēr trīs bērni un suns Trakulis kopā ar Lintones kundzes veco mājskolotāju Peperesjaunkundzi dosies piejūras. Pepe- res jaunkundze bieži rūpējās par bērniem, kad Lintona kungam ar kundzi bija jāaizbrauc.

Strupdegunis, brīvlaika pirmo nedēļu pavadījis pie citiem brālēniem un māsīcām, bi ja ieradies tikai iepriekšējā dienā. Zēnam nebija vecāku, tāpēc viņš apciemoja daudzos radus, bet visvairāk viņam patika Lintonu ģimene. Zēns ļoti mīlēja krustmāti Sūzanu un apbrīnoja un cienīja tēvoci Ričardu. Turpretī tēvocis nemaz neapbrīnoja un necienīja Strupdeguni.

"Tas puika ir pasaules sodība," - tā viņš mēdza raksturot nabaga Strupdeguni.

Diāna nelokāmā stingrībā veda Trakuli augšā. Kāpņu pagriezienā jau gaidīja kaķene Sardīne un, tikko spaniels parādījās, tūdaļ klupa tam virsū. Suns atsprāga atpakaļ un gandrīz nogrūda lejā Diānu. Meitene iespiedzās.

"Tā ir trako māja," kāpņu augšgalā ierunājās viņas tēvs. "Kur ir Peperes jaunkundze? Vai viņa jūs visus trīs nevar turēt kādā klusā kaktā, līdz mēs būsim aizbraukuši? Pēc tā, kas šeit notiek, Amerikā liksies klusi un mierīgi kā paradīzē. Kad jūs, bērni, ierodaties no skolas…"

"Tēti, tā tu vienmēr saki," teica Diāna, saķērusi Trakuli aiz pavadas, "un zini, ka ilgosies pēc

mums, līdzko būsi prom. Tēti, kaut mēs varētu braukt jums Ildzi uz Ameriku!"

"Nekādā ziņā!" tēvs šausmās iesaucās. "Sāksies ar to, ka jūs visi pārkritlsiet pāri bortam. Tad Strupdegunis ar Rodžeru visu laiku dirnēs mašīn- telpā…"

"Es dr!kstēšu?"Strupdegunis iesaucās. "Tas tik būtu kaifs!"

"Kur tu samācies šos briesmīgos vārdus?" tēvocis jautāja. "Vai tu nevarētu runāt literārā angļu valodā, kādu lieto karaliene?"

"Varu derēt, karaliene arī reizēm saka "kaifs"," Strupdegunis turējās pretī. "Varu derēt, ka viņa…"

"Paej nost un laid mani garām," tēvocis nepacietīgi teica. "Vispirms Diāna ar suni uz kāpnēm, tagad tu. Vai tā nav Sardīne, kas gaida, kad es, kā parasti, paklupšu pret viņu? īsta trako māja!"

"Ričard, dārgais! Nāc lejā un palīdzi salīmēt uz somām uzrakstus," Lintones kundze sauca. "Iesim uz, darbistabu, aiztaisīsim durvis un logus un mēģināsim noslēpties no šī trādirīda."

"Kāpēc krustmāte Sūzana mūs dēvē par "trādi- ' rīdi"?" Strupdegunis sašutis teica. "Ei, krustmāt Sūzan…"

Lejā noklaudzēja durvis. Strupdegunis atmeta ar roku un palīdzēja Diānai vilkt pār kāpņu laukumu Trakuli, kurš visiem spēkiem turējās pretī.

Diānas guļamistabā bija Peperes jaunkundze. Viņa ņēma no atvilktnēm un skapjiem ārā drēbes.

Nākamajā dienā bērniem bija jādodas uz jūrmalu, un Peperes jaunkundze starplaikos starp izlīdzēšanu Lintones kundzei mēģināja sašķirot un salikt viņu apģērba gabalus.

"Labdien, Peperes jaunkundzi" iesaucās Strupdegunis, it kā mēnesi nebūtu viņu redzējis. Zēns negaidot apķērās viņai ap vidukli. Peperes jaunkundze skaļi noelsās.

"Beidz, Strupdeguni! Kur tev pēkšņi radusies tāda mīlestība? Ko tu šoreiz no manis gribi?"

"Neko." Strupdegunis uzmeta lūpu. "Es esmu sajūsmā. Ir taču brīvlaiks! Nav vairs bezgalīgo moku, un rīt mēs dodamies uz jūrmalu. Uz kurieni brauksim, Peperes jaunkundz? Man vēl neviens nav teicis."

Istabā iesoļoja Rodžers, abām rokām turēdams peldkostīmu kaudzi. "Te būs, Peperes jaunkundz," viņš teica, nolicis tos uz gultas. "Atradu katram trīs peldkostīmus. Pietiks?"

"Ak debess! Protams," Peperes jaunkundze atbildēja. "Neļauj Trakulim tos aiztikt. Strupdeguni, ved viņu prom!"

"Viņš jāieslēdz šeit, Diānas guļamistabā," Strupdegunis atbildēja.

"Tas nenotiks," Peperes jaunkundze apņēmīgi teica. "Es šeit šķiroju mantas un nepieļaušu, lai mani ieslodzītu kopā ar Trakuli vai citu dullu suni."

"Viņš nav dulls," Strupdegunis iebilda. "Vai ne, Trakuli?"

Trakulis tūdaļ apmetās uz muguras un, skatīdamies sānis, sāka airēties ar kājām, gaidīdams Strupdeguņa sajūsmas saucienus.

"Airē prom," Peperes jaunkundze teica Trakulim. "Paliec uz muguras un airē visu atlikušo ritu. Es neiebildīšu."

"Man vēl neviens nav teicis, uz kurieni mēs rit brauksim," Strupdegunis žēlabaini novilka.

"Tu tikai vakar atbrauci," atbildēja Rodžers, "un gandrīz visu vakaru aprakstīji pagājušās svētdienas kriketa spēli, stāstīji par visām piespēlēm, kuras palaidi garām, cik džemperu valkāja tiesnesis, ko tu būtu darījis, ja tevi ieskaitītu izlasē, un…"

"Tas nemaz nav smieklīgi," Strupdegunis pārtrauca. "Peperes jaunkundz, lūdzu, pastāstiet par rītdienu."

"Dosimies prom agri no rīta, iekāpsim vilcienā, kas brauc uz Vūdlingemu, tur pārsēdīsimies lēnajā vilcienā līdz Rokipūlai un tur paņemsim taksometru līdz Rabedabai," Peperes jaunkundze stāstīja. "Tagad tu zini, tāpēc liec mani mierā."

"Rabedaba! Nevar būt! Tādas vietas nav!" Strupdegunis neticīgi iesaucās.

"Ir gan," Diāna teica. "Tā ir atzīmēta kartē. Superīgs nosaukums. Man patīk doma, ka es dzīvošu Rabedabā. Peperes jaunkundze tur dzīvojusi bērnībā. Tā ir, Peperes jaunkundz?"

"Jā," tukšodama vēl vienu atvilktni, atsaucās

Peperes jaunkundze. "Diāna, izšķiro šīs drēbes un saliec te. Jā, es tur bieži pavadīju laiku. Tolaik tas bija dīvainākais piejūras ciematiņš, kādu vien var iedomāties. Tikai daži veikali, ne dambja, ne> pastaigu vietas, dažas mājeles un veca viesnīca. Jūs nemūžam neuzminēsiet, kā tā saucas!"

"Rabedabas viesnīca?" Rodžers jautāja.

"Nē. "Trīs vīri toverī"!" Peperes jaunkundze atteica. "Vai zināt veco pantiņu "Rabedab-dab, trīs vīri toverī grab"? Dievs vien zina, kāpēc tā nosauca viesnīcu, bet tā nu tas bija - un joprojām ir. Rabedabas ciemats ieguvis vārdu no kāda savāda atvara starp dīvainas formas akmeņiem. Viens atgādina veļas dēli, zem kura burbuļo, virpuļo un mutuļo ūdens…"

"Kā toverī!" Diāna iesaucās. "Rabedab-dab, redz, kā te grab…"

"Pareizi," Peperes jaunkundze sacīja. ""Tas ir Rabedabas atvars, un tāpat nosaukts arī ciemats."

"Izklausās tīri labi," Strupdegunis apmierināts atzina. "Jāatzīst, ka man tas viss patīk. Viesnīca "Trīs vīri toverī" un Rabedabas atvars. Vai mēs paliksim viesnīcā, Peperes jaunkundz?"

"Jā," Peperes jaunkundze atbildēja. "Es tur dzīvoju bērnībā. Tā ir ļoti ērta. Pagājušajā gadā tur apmetās mana māsīca. Viņa rakstīja tik jūsmīgas vēstules, ka, līdzko jūsu māte sāka prātot, kur jūs varētu pavadīt brīvlaiku, es iedomājos Rabedabu."

"Cik jauki būs dzīvot pavisam mazā, veclaicīgā piejūras ciematiņā!" iesaucās Diāna. "Ne dambja, ne pastaigu vietas, ne…"

"Ai, nē! Tagad tur ir gan dambis, gan pastaigu vieta," Peperes jaunkundze mundri pārtrauca. "Un aiz Rabedabas atvara uzcelta milzīga slepena osta, kurā izmēģina jaunās zemūdenes. Ra- bedaba vairs nav niecīgs, miegains ciematiņš."

"Oho! Slepena osta!" Strupdegunis sajūsmināts iesaucās. "Tur es gribēšu aiziet."

"Es teicu "slepena", sacīja Peperes jaunkundze. "Pat "īpaši slepena", Strupdeguni. Tik labi apsargāta, ka tai nevar piekļūt neviens, pat tik ziņkārīgs zēns kā tu. Tāpēc izmet to no galvas."

No lejas atskanēja balss. "Peperes jaunkundz! Vai jūs varētu nonākt lejā? Es jums kaut ko gribu lūgt."

"Nāku, Lintones kundze!" Peperes jaunkundze atsaucās un izsteidzās no istabas. Trakulis tūlīt pielēca kājās un metās viņai pakaļ, aizmirsis, ka ir piesiets pie gultas šķērskoka. Nabaga spa- niels gandrīz palika karājamies.

"Skan superīgi," teica Strupdegunis, mierinādams nelaimīgo Trakuli. "Žēl tikai, ka krustmāte Sūzana nebrauks. Es gan neiebilstu, ja tēvocis Ričards nebrauktu. Agri vai vēlu es no viņa saņemu brāzienu."

"Pagājušajā brīvlaikā tu saņēmi veselus divus," sacīja Diāna. "Vienu par to, ka ļāvi Trakulim sakošļāt viņa labākās čibas, bet otru tāpēc, ka runāji pretī."

"Neatgādini," teica Strupdegunis. "Tagad divreiz jāapsver, pirms kaut ko saku, lai tēvocis Ričards nedomātu, ka esmu pret viņu nekaunīgs. Cik muļķīgi!"

"Sasodīti labi," teica Rodžers. "Tu gribi savaldīties, jauno Strupdeguni. Tad apdomā divreiz, pirms esi nekaunīgs arī pret mani. Sasodīts! Trakuli! Kā tev izdevās noraut no gultas peldkostīmus?"

Mājā atskanēja skaļš troksnis, un trīs bērni kopā ar Trakulis priekā salēcās. "Gongs! Es domāju, ka tas nemūžam neatskanēs!"

"Metamies lejā! Aiziet, Trakuli!"

Un lejā pa kāpnēm novirpuļoja viesuļvētra. Lintones kundze ievaidējās. "Cik priecīga es būšu, kad ieraudzīšu kluso, mierīgo Amerikas piekrasti! īsta trako māja! Nekur ne mirkļa miera!"

Otra nodaļa

PIRMS AIZBRAUKŠANAS

Pēc pusdienām Lintona kungs ar kundzi bija gatavi sēsties automašīnā. Viss bija kārtībā. Pilnās ceļasomas aiztaisītas un apkārtas ar uzlīmēm. Lielas uzlīmes ar kuģa nosaukumu "Karaliene

Elizabete" piesietas vai pielīmētas. Biļetes noglabātas Lintona kunga kabatas portfelī.

Viņš atvadoties smaidīja un spieda roku Peperes jaunkundzei. "Esiet stingra," viņš teica, "un turiet Strupdeguni grožos. Mēs rakstīsim no Ņujorkas. Jums ir mūsu viesnīcas adrese?"

"Jā," Peperes jaunkundze atbildēja. "Lai jums labi klājas, un neraizējieties par bērniem. Kopā ar mani Rabedabā viņi būs drošībā. Es pielūkošu, lai viņi nedarītu palaidnības."

"Lūdzu bez noslēpumiem un dēkām," teica Lintones kundze, skūpstīdama savu veco mājskolotāju. "Neizlaidiet viņus no acīm. Jūs zināt - kas tikai viss nevar notikt, kad šie trīs ir kopā."

"Uz redzēšanos, mamm! Neaizmirsti rakstīt!"

"Uz redzēšanos, krustmāt Sūzana! Ceru, ka jūsu kuģis nenoslīks vētras laikā!"

"Uz redzēšanos. Mēs uzvedīsimies ļoti labi, tāpēc neuztraucieties."

"Kur ir Trakulis?" Strupdegunis pēkšņi jautāja. "Viņš ari grib atvadīties. Sasodīts! Kur viņš ir? Trakuli! Trakuli! Trakuli!"

"Viņš negrib atvadīties," Peperes jaunkundze stingri teica. "Es viņu ieslēdzu savā guļamistabā."

Lintona kungs ar kundzi iekāpa automašīnā. Strupdegunis iekliedzās un norādīja uz Peperes jaunkundzes guļamistabas logu. Tur, izbāzis galvu pa pusatvērto logu, snaikstījās Trakulis, lai redzētu, kas notiek lejā. Suns ierējās.

"Viņš grib gan atvadīties!" Strupdegunis iesaucās. "Rej, Trakuli! Rej!"

Trakulim ar lielām pūlēm izdevās mazliet pagrūst logu, un uz palodzes parādījās viena ķepa.

"Tas suns tūlīt lēks ārā!" iesaucās Lintona kungs un iespieda grīdā gāzes pedāli. Automašīna salēcās, rāvās uz priekšu un aizdrāzās prom pa ceļu. Lintona kungs negribēja redzēt, kā Trakulis izlec no augstā loga!

Strupdegunis metās augšā pa kāpnēm un piesteidzās tieši laikā, lai apturētu Trakuli un tas nemestos ārā pa logu. "Ak, šis suns!" teica Peperes jaunkundze, kad kopā ar abiem pārējiem bērniem devās atpakaļ uz mājām. "Nevaru iedomāties, ko par viņu teiks viesnīcas ļaudis. Pret suņiem viņi neiebilstot, bet viņi nepazīst Trakuli! Vai viņš joprojām ir kā uzburts uz matu sukām un paklājiem?"

"Jā, un, kopš viņš pagājušajā maijā iepazinās ar jūsu māsas suni Mākuli, kad mēs bijām aizbraukuši pie viņas un atkopāmies pēc vīrusa, viņš meties arī uz dvieļiem," Diāna t^ica. "To viņš iemācījās no Mākuļa."

"Neatliks nekas cits kā neļaut vrņ^im viesnīcā to darīt," sacīja Peperes jaunkundze, iztēlodamās, kā Trakulis, savilcis kaudzē "Viesnīcas dārzā visu viesu dvieļus, atgriežas pēc matu sukām.

"Nezinu gan, kā to varētu aizliegt," ierunājās

» *

Rodžers. "Ar Trakuli neko nevar sarunāt. Viņš sēž un smaida, izbāzis mēli, un sit ar asti pret grīdu. Un tomēr viņš jums patīk, vai ne, Peperes jaunkundz?"

"Reizēm es par to šaubos," Peperes jaunkundze atbildēja. "Ļoti šaubos. Tagad gan mums jāķeras pie darba. Ja gribam rīt būt gatavi, jums jāpalīdz salikt mantas."

Trakulis, izskatīdamies loti apmierināts ar sevi, rikšoja lejā pa kāpnēm. Vienreiz mūžā viņam zobos nebija ne matu sukas, ne dvieļa. Aiz suņa nāca Strupdegunis.

"Mēs ejam pastaigāties," viņš paziņoja.

"Nekā nebija," Rodžers atcirta. "Protams, tu, Strupdeguni, darīsi visu, lai nebūtu jānes un jāvelk mantas un jāstiepj smagās ceļasomas. Nekā nebija! Tu paliksi un palīdzēsi."

"Lai Strupdegunis izved pastaigāties Trakuli," Peperes jaunkundze steidzīgi iebilda, iedomādamās, cik brīnišķīgi būtu, ja zēns ar suni nemaisītos pa kājām. "Trakulim vajadzīga pastaiga."

"Phē!" Rodžers nepatikā izdvesa. "Strupdegunis vienmēr izgrozās."

"Ej vien, Strupdeguni, bet līdz tējas laikam esi atpakaļ," Peperes jaunkundze stingri noteica, un Strupdegunis aizgāja. Viņam sekoja uzticamais un dievinošais Trakulis, kuram skrienot ausis plandījās vējā - pļik-plek, pļik-pļek.

Pārējie pavadīja rosīgu pēcpusdienu. Mantas bija saliktas. Diāna glīti uzrakstīja duci uzlīmju. Rodžers apsēja ceļojumu lādi.

"Es to visu palīdzēšu nonest lejā," teica Peperes jaunkundze. "Tikai jāsameklē un jāieliek pēdējā somā Diānas sandales."

Rodžeram palīdzība nebija vajadzīga. Zēns lepojās ar savu spēku un, kamēr Peperes jaunkundze meklēja pazudušās sandales, uzstiepa ceļojumu lādi uz augšējā pakāpiena.

Rodžers to novietoja plakaniski un tad pagrūda. Lāde krita lejā un ar apdullinošu troksni nogāzās priekštelpā. Kaķene Sardīne iztrūkās ne pa jokam, kad lāde aizrībēja garām vietai, kur viņa gaidīja, kamēr kāds nāks lejā un viņa varēs uzklupt. Sardīne palēcās un kā zibens metās uz Diānas guļamistabu, no kuras steidzās ārā Peperes jaunkundze. Sardīne izšāvās viņai starp kājām un uzlēca uz gultas. Kaķenei spalva bija sacēlusies un slejas uz visam pusēm, bet aste kļuvusi divreiz biezāka.

Peperes jaunkundze izsteidzās kāpņu laukumā. "Kurš nokrita? Tu sasities? Kas notika?"

Priekštelpā stāvēja pavāre, kuru no virtuves bija izvilinājis troksnis. Viņa ar riebumu skatījās uz lādi, kas pa nospodrināto grīdu bija aizslīdējusi līdz ieejas durvīm.

"Ak, tad tik tālu gan, ka met cits citam ar lādēm?" viņa teica un cēli aizsoļoja atpakaļ uz virtuvi.

"Kas ir?" Rodžers pārsteigts jautāja. "Es tikai nogrūdu lādi lejā pa kāpnēm, tas arī viss. Kolosāla doma! Nav jāceļ un jānes. Es domāju, ka tas mums aiztaupīs pūles, Peperes jaunkundz."

Peperes jaunkundze uzmeta zēnam tādu skatienu, ka viņš tūdaļ nozuda savā istabā. Neteikusi ne vārda, vecā kundze devās atpakaļ uz Diānas istabu un pacēla dažas zeķes.

"Es nevaru nenieka nebēdāt un atstāt viņus savā vaļā!" vecā kundze domāja, un viņas sirds bailēs joprojām strauji sitās. "Ja Rodžers sāk tā uzvesties, man nebūs viegla dzīve. Ar Strupdeguni vien jau pietiek."

Istabā pazemīgi ienāca Rodžers. "Piedodiet, Peperes jaunkundz," viņš teica. "Es nezināju, ka lāde tik strauji lidos lejā. Es paņemšu ceļasomas. Nonesīšu citu pēc citas lejā, bet jūs, lūdzu, atpūtieties."

"Nekas," Peperes jaunkundze atbildēja un nodomāja, ka galu galā visiem trim bērniem piemīt arī kas labs. "Es tikai vēlos, lai tu, Rodžer, atcerētos, ka neesi vairs bērns, un būtu mazliet nopietnāks."

"Jūs runājat kā mana klases audzinātāja," Rodžers drūmi novilka. "Nevajag pamācīt, Peperes jaunkundz. Tam jūs esat par labu."

Peperes jaunkundze iesmējās un izlikās, ka grib cirst pliķi. Rodžers smaidīdams pieliecās.

Viņš, tāpat kā pārējie, loti mīlēja veco kundzi un cieta, ja viņa bija īgna.

Beidzot visi darbi bija paveikti. Pienāca tējas laiks, un Strupdegunis ieradās tieši laikā, Trakuļa un milzīgas ēstgribas pavadīts. Zēns devās uz * virtuvi pie apaļīgās, labsirdīgās pavāres.

"Pavārīt! Vai tu man uzcepi savas gardās piparkūkas? Tikai nesaki, ka ne! Es par tām domāju visu semestri."

"Ko nu pļāpā?" atbildēja pavāre. Viņa atvēra pieliekamā durvis un izņēma kārbu. Tad pacēla vāku un parādīja Strupdegunim milzīgu, plakanu, pēc izskata lipīgu mājās ceptu piparkūku. Zēns viņu apķēra ap vidukli.

"Tu esi mana labākā draudzene," viņš sacīja. "Tev nebūs žēl, ja mēs to visu apēdīsim, vai ne? Tev tā būs labākā uzslava, ja apēdīsim visu līdz pēdējai drupačai. Tā ir, mīļā pavārīt?"

"Ko nu pļāpā?" pavāre atkal teica. "Muld par deviņiem mēmiem!"

"Vai tad mēmie muld?" Strupdegunis atsaucās un metās prom, ko kājas nes, kad pavāre paķēra pannu un draudēja viņam. Labsirdīgajai pavārei Strupdeguņa muļķīgie joki ļoti palika, un Lintones kundze mēdza teikt, ka dienās, kad ciemojoties Strupdegunis, viņi ēdot vairāk kūku un tās esot gardākas nekā parasti.

"Brīnums, ka es šopēcpusdien vispār kaut ko izdarīju," teica pavāre, uzmanīgi izņemdama no

kārbas piparkūku. "Tavs brālēns nometa lejā pa kāpnēm ceļojumu lādi, un troksnis bija tāds, ka mani, goda vārds, gandrīz ķēra trieka."

"Tas izklausās pēc Rodžera," nolauzdams gabaliņu piparkūkas, sacīja Strupdegunis. "Viņš kļūst par spēcīgu vīrieti, vai ne? Žēl, ka es neredzēju, kā viņš mētāja lādes."

"Rokas nost no manas piparkūkas!" pavāre iesaucās. "Un izved no virtuves suni! Neesmu redzējusi otru tādu dzīvnieku, kurš ielavītos pieliekamajā, kad durvis ir ciet. Staigājošs brīnums!"

"Tā ir. Tev taisnība," Strupdegunis no visas sirds piekrita. "Man prieks, ka tu viņu proti no- vērtēt. Sasodīts! Sardīne ari ir šeit. Mēs labāk iesim."

c^ Zēns ar suni steidzīgi aizgāja. Sardīne uzska- CP tīja, ka virtuve pieder viņai, un, ja Trakulis tajā: aizkavējās pārāk ilgi, sāka nikni šņākt un spļaudīties.

Launags bija ļoti sātīgs - pie tējas bija karsti plācenīši un medus, piparkūka un smalkmaizītes ar kokosriekstu skaidiņām. Pēc tam visi aizgāja uz savām istabām un sāka likt mantas. Trakulis palīdzēja, savilkdams nokritušos paklājus kaudzē uz kāpņu laukuma, lai cilvēkiem būtu, pret ko klupt.

"Man tiešām liekas, ka Trakulim ir pēdējais laiks kļūt pieaugušam," Diāna pieceldamās teica. Meitene tumšajā kāpņu laukumā bija paklupusi

Siguldas pilsētas

pret paklāju kaudzi. "Viņam ir gandrīz divi gadi. Iedomājies, kā cilvēks viņš būtu pusaudzis. Viņam jābūt pieaugušākam."

Rodžers uzsmaidīja Peperes jaunkundzei, kas stāvēja blakus. "Vēl viena pamācītāja!" viņš teica. "Trakuli, dzirdi, ko saka Diāna?"

"Cik ir pulkstenis?" skatīdamās rokas pulkstenī, jautāja Peperes jaunkundze. "Pāri astoņiem. Nu gan ejiet gulēt. Rīt mūs gaida gara diena. Es arī gribu mazliet miera un klusuma, lai uzrakstītu vēstules."

"Labi, iesim," Diāna teica. "Nakts pirms brauciena vienmēr ir satraucoša. Domas par jūru un peldēšanos, par garneļu zvejošanu un pastaigām…"

"Vau!" Trakulis atsaucās. Viņš vienmēr iejaucās sarunā, izdzirdējis šo vārdu.

"Gudrs suns!" Diāna uzslavēja. "Iesim visi gulēt."

Trešā nodala

UZ RABEDABU PIE JŪRAS!

Nākamā diena patiesi bija satraucoša. Parasti šie trīs bērni brīvlaikā devās ceļojumā ar automašīnu, taču vilciens viņiem patika vairāk.

Viņi sameklēja tukšu kupeju un iekārtojās katrs savā stūrī. Trakulis pievienojās visiem pēc kārtas un sajūsmināts elsoja viņiem pakausī.

Līdz Vūdlingemai, kur viņi pārsēdīsies citā vilcienā, bija tālu. Vilciens šķērsoja visu valsti un ilgi kavējās daudzajās pieturās, kur vai nu sastāvam pievienoja, vai no tā atvienoja dažus vagonus.

Strupdeguni, protams, ārkārtīgi interesēja pieturas, un viņš aprunājās ar katru lokomotīves vadītāju, pavadoni un bagāžas nesēju, kuru ieraudzīja.

"Vai zināt?" viņš paziņoja, kārtējo reizi atgriezies pēc sarunas ar mašīnistu. "Vai zināt, ka no piecpadsmit vagoniem, ar kuriem mēs devāmies ceļā, palikuši tikai divi - mūsējais un tas, kas ir blakus? Pārējie pārvesti uz rezerves ceļa. Protams, pievienoti daži jauni."

"Tu runā tā, it kā liktu risināt matemātikas uzdevumu," Diāna teica. "Kamēr mūsu vagons vēl ir, pārējais mani neuztrauc."

"Kā jau skuķi," Rodžers nicīgi novilka. "Dzelzceļš viņai vienaldzīgs. Mani gan viss satrauc. Mēs sākām ar piecpadsmit vagoniem, Limingā atkabināja sešus un pievienoja piecus. Vēl trīs atstājām Beklmerā, un vēl divus pievienoja Fin- gerpitā. Tātad…"

"Tagad izklausās pēc mīklas," Peperes jaunkundze miegaini nopurpināja. "Ja atkabina sešus un pievieno divus, citur atstāj piecus, bet vietā piekabināt aizmirst, ka sauc lokomotīves vadītāju?"

"Hā-hā! Joks!" Strupdegunis pieklājīgi atsaucās. "Klau, vai nav jau pusdienu laiks?"

Beidzot vilciens iebrauca Vūdlingemā, un bērni pamodināja cieši aizmigušo Peperes jaunkundzi. "Labi, ka mēs jūtamies atbildīgi," Rodžers teica. "Kādam jau jāuzmana, lai mēs neaizbrauktu garām stacijai, kurā jāpārsēžas."

"Nerunā muļķības, Rodžer," Peperes jaunkundze sacīja. "Nesaprotu, kā es varēju aizmigt šajā rībošajā, grabošajā vecajā vilcienā."

Beidzot vilciens ieripoja Rokipūlā. Strupdegunis, noskaidrojis, ka līdz prombraukšanai ir desmit minūtes, aizgāja aprunāties ar lokomotīves vadītāju.

Zēns nemanīja, ka pie pēdējā vagona piebrauc cita lokomotīve. Nemanīja, ka to piekabina, tikai pēkšņi izdzirdēja pavadoņa svilpienu un ceļabiedru izmisīgos saucienus:

"Strupdeguni, ātri! Mēs braucam. Strupdeguni!"

Strupdegunis, vilkdams aiz kaklasiksnas nabaga Trakuli, ielēca pēdējā vagonā. "Ūūū!" viņš izdvesa par lielu pārsteigumu vecai zemniecei. "Gandrīz nokavēju! Kā es varēju zināt, ka tas verķis brauks uz otru pusi? Te nu gan vilcieni brauc dīvaini."

"Āāā," večiņa gudri novilka.

"Piebrauc ar lokomotīvi priekšgalā kā parasti, bet aizbrauc no stacijas ar pilnīgi jaunu lokomotīvi aizmugurē," Strupdegunis teica un tēloja aizvainojumu, lai slēptu, cik muļķīgi jūtas. "Vajadzēja brīdināt."

"Āāā," večiņa, palocījusi galvu, novilka. Strupdegunis paskatījās uz viņu. Zēns pēc pieredzes zināja, ka cilvēki, kas nesaka neko, izņemot "Āāā," ir neparasti labi klausītāji. Tāpēc viņš ļāva sev vaļu un jutās bezgala apmierināts. Viņš neizkāpa ne nākamajā, ne aiznākamajā stacijā, lai pievienotos pārējiem. Zēns baidījās, ka viņu nežēlīgi izzobos par to, ka viņš gandrīz atpalika.

Trešajā stacijā iekāpa divi vīri. Strupdegunis viņus cieši nopētīja. Viņš redzēja, ka tie ir jūrnieki. Ahā! Droši vien no slepenās zemūdeņu ostas. Cik kārdinoši būtu sadraudzēties un kaut ko uzzināt par ostu, lai pēc tam lepni atstāstītu pārējiem! Viri atšķīra avīzes un sāka lasīt.

"Atvainojiet, vai līdz Rokipūlai ir ļoti tālu?" Strupdegunis ierunājās. "Man tur jāizkāpj."

"Kad piebrauksim, ieraudzīsi stacijas nosaukumu," viens no vīriem skarbi atteica.

"Jūs taču neesat no slepenās zemūdeņu ostas?" Strupdegunis mēģināja vēlreiz. "Es vienmēr esmu aizrāvies ar zemūdenēm. Laidu vannā modeļus un…"

"Un droši vien dari to ari tagad," ierunājās otrs virs. "Aizveries!"

Strupdegunis aizvainots saguma. Viņš uzmanīgi nopētīja vīrus, iztēlodamies, ka ir detektīvs. Abi tīri noskūti. Vienam uz labā vaiga dzimumzīme. Otram izliektas uzacis. īstenībā, nodomāja Strupdegunis, viņi izskatās patīkami. Žēl, ka negrib runāt. Zēns sēdēja un domīgi skatījās uz viņiem.

"Vai man ar seju kaut kas nav kārtībā?" viens no vīriem beidzot ierunājās. "Varbūt pārmaiņas pēc paskatīsies ārā pa logu?"

Strupdegunis sadrūma. Viņš uzmodināja Trakuli, kurš, noguris no ilgā, garlaicīgā brauciena, cieši aizmidzis, gulēja zem sola. Ar večiņu sarunāties nevarēja, viņa, pavērusi muti, snauda savā stūrī.

"Aizveries!" viens no vīriem atkārtoja. "Esi gan tu muldētājs!"

Večiņa negaidot pamodās un īsi ieķiķinājās.

"Taisnība, ir jau arī," viņa teica. "Muld par deviņiem mēmiem. Es nevarēju iespraust ne vār- • da, kamēr jūs ienācāt, kungi."

Strupdegunis sašutis paskatījās uz večiņu. Nākamajā pieturā viņš ļoti cienīgi izkāpa un devās uz vagonu, pa kura logu bija izkārušies Rodžers un Diāna.

"Kāpēc nenāci agrāk?" Rodžers uzstājīgi jautāja. "Vai tajā vagonā bija kāds interesants cilvēks?"

"Protams!" Strupdegunis, kāpdams vagonā, atbildēja. "Tur bija divi vīri no slepenās zemūdeņu ostas. Būtu jūs dzirdējuši, kādus noslēpumus viņi zina!"

"Tā jau nu viņi tev stāstīja!" Rodžers atsaucās.

"Ja tu tā, tad es neteikšu ne vārda," Strupdegunis kaitinošā mierā atbildēja un apsēdās pretējā stūrī. Rodžers viņu nopētīja. Viņš nespēja noticēt, ka Slrupdegunim kāds būtu atklājis aizraujošu noslēpumu. Kaut gan Strupdegunis ir ļoti draudzīgs un cilvēki viņam tiešām uztic pārsteidzošus jaunumus.

"Labi, klāj vaļā," Rodžers ierunājās. "Kas tie par vīriem? Kā viņi izskatās?"

"Vārdus viņi nenosauca," Strupdegunis atbildēja. "Es arī neuzstāju, bet varu precīzi aprakstīt, kā viņi izskatījās. Nekad nevar zināt, kad vērīgums var izrādīties noderīgs."

Zēns precīzi aprakstīja vīrus, neaizmirsdams pieminēt dzimumzīmi, izliektās uzacis, divus cieši kopā saaugušos zobus, viena vīra apgrauztos nagus un otra vīra līko mazo pirkstiņu.

"Ak Dievs!" Rodžers iesaucās, diez kuru reizi nodomādams, ka pastulbais brālēns, par spīti muļķīgajiem gājieniem, var būt diezgan apķērīgs. "Tev vajadzētu kļūt par policistu."

Strupdegunis jau grasījās klāt vaļā, cik aplaimota par to būtu policija, kad vilciens, tuvodamies stacijai, sāka samazināt ātrumu.

"Rokipūla!" sauca pavadonis, un Peperes jaunkundze strauji piecēlās.

"Ahā, esam klāt. Rodžer, ej un paskaties, vai mūsu ceļojumu lādes un ceļasomas vēl ir bagāžas vagonā. Grūti noticēt, ka bagāžas vagons ir tas pats, kas bija sākumā. Taču kas to lai zina!"

Rodžers izgaisa. Strupdegunis un Diāna nocēla mazākās ceļasomas un saiņus, un viņi visi izkāpa no vagona. Trakulis, kā parasti, aptinās Strup- degunim ap kājām un iesvēla viņā dusmas.

Atgriezās Rodžers. "Visa bagāža ir savā vietā," viņš paziņoja. "Drošībā, kā jau tam jābūt. Varbūt ņemsim taksometru, Peperes jaunkundz? Vai gribat, lai eju paskatīties?"

"Taksometrs jau pasūtīts," Peperes jaunkundze atbildēja. "Es palūdzu viesnīcnieka sievu no Rabedabas, lai viņa to izdara. Tam jau vajadzētu gaidīt."

Kamēr viņi gāja uz taksometru, Strupdegunis piebikstīja Rodžeram un pamāja ar galvu uz diviem netālu ejošiem vīriem. Rodžers paskatījās un tūlīt atpazina vairākumu lielo un mazo pazīmju, kuras Strupdegunis bija aprakstījis. Zēns ieinteresēti skatījās uz abiem vīriem. Tāpat kā Strupdegunis, viņš domāja, ka darbam slepenā vietā jābūt loti aizraujošam.

Taksometrs tiešām gaidīja. Vadītājs aizgāja palīgā nesējam. Viņš nostiprināja ceļojumu lādi un nolika uz priekšējā sēdekļa ceļasomas.

"Vai līdz Rabedabai tālu?" Strupdegunis jautāja. Virs pašūpoja galvu.

"Kādas trīs jūdzes," viņš teica. "Sliedes šeit beidzas."

Viņi iekāpa vecajā taksometrā, kas oda pēc pelējuma. Strupdegunis izbāza galvu pa logu, lai vērotu apkārtni. Apkārtne, pa kuru viņi brauca, bija diezgan mežonīga un tuksnešaina - viršu lauki un tīrelis, kur vietām laistījās ūdens.

Automašīna rībēdama drāzās uz priekšu. Strupdegunis uztraucies vēroja Trakuli.

"Man liekas, viņš vems," zēns teica.

"Tikai ne to!" Peperes jaunkundze izmisusi iesaucās.

"Būs labāk, ja viņš sēdēs priekšā, blakus šoferim," Strupdegunis teica un pieklauvēja pie stikla. "Ei, apturiet uz mirkli. Es iešu priekšā, pie jums."

Taksometrs apstājās. Strupdegunis izkāpa, nesdams neizsakāmi pārsteigto Trakuli. Drīz gan suns, gan saimnieks sēdēja uz ceļasomu kaudzes blakus šoferim.

"Tagad es labi redzu," Strupdegunis teica šoferim un laimīgi smaidīja.

"Kaut kas nedzirdēts!" iesaucās Diāna, kura to bija dzirdējusi. "Varu derēt, ka Trakulim nebija slikti. Tikai Strupdegunis gribēja sēdēt priekšā, lai visu redzētu."

"Neņem galvā," atbildēja Peperes jaunkundze, kas bija ļoti piekususi un kurai prāts nemaz nenesās pieskatīt nenogurstošo un nevaldāmo Strupdeguni. "Drīz būsim galā."

Necik ilgi, un taksometrs iebrauca pilsētiņā pie jūras. Tā bija celta klinšu puslokā un vērās uz mazu līci. Pilsētā bija laba pastaigu vieta, neliels dambis, akmens mols ar laivām un smilšains liedags.

"Izskatās lieliski!" Diāna apmierināta teica. "Skatieties! Vai šī glītā mājiņa ir viesnīca?"

"Jā, "Trīs vīri toverī" Rabedabas vecpilsētā," Peperes jaunkundze atbildēja. "Kāpiet ārā! Beidzot esam klāt!"

Ceturta nodala

SAVĀDĀ VECĀ VIESNĪCA

Viņi izbira no taksometra. Vadītājs pasauca kādu cilvēku ar neparastu vārdu - Damijs.

"Ei, Damij! Nāc un paņem mantas! Tavi viesi ir klāt."

Bērni stāvēja un skatījās uz "Trim vīriem toverī". Pie mājas bija veca, veca izkārtne, taču tā bija tik tumša un nokvēpusi, ka izburtot, vai uz tās rakstīts "Trīs vīri toverī" vai kas cits, vairs nevarēja.

Viesnīca atgādināja senu būvju paliekas. "Ja man teiktu, ka esam nokļuvuši viduslaikos, es ticētu!" Diāna teica. "Kad skatos uz šo dīvaino viesnīcu, man liekas, it kā es būtu nokļuvusi laikos pirms daudziem gadu simteņiem."

Viesnīca bija veca, gandrīz klintī ieaugusi, sašķiebusies ēka. Saulē spoži mirdzēja logi ar rombveida rūtīm. Ēkai bija augsti skursteņi, jumtu klāja tik bieza pelēkzaļu ķērpju kārta, ka sarkanie dakstiņi bija redzami tikai vietumis.

Ieejas durvis droši varētu rotāt pili! Tās bija milzīgas, ļoti izturīgas un stipras, ar lielu klauvēkli burinieka formā. Strupdegunis, protams, gribēja tūlīt pieklauvēt, bet, pirms viņš to paguva, vecās durvis čīkstēdamas atvērās, un tajās parādījās seja ar apaļām acīm un muti kā pogu.

Sākumā likās, ka tas ir bērns, bet, kad cilvēks kļuva redzams visā augumā, izrādījās, ka tas ir ' pieaudzis. Ne garāks par Rodžeru, bet nesamērīgi lielu galvu un savādu bērna un vienlaikus pieaugušā izteiksmi sejā.'

"Nāc nu, Damij. Izloki kaulus," šoferis teica, atraisīdams dažas ceļasomas. Damijs gāzelīgi izskrēja ārā. Viņš bija ģērbies kā šveicars - biezās, tumšzilās biksēs ar svītru sānos, ar ādas priekšautu un vesti virs tumšā krekla. Vīrs, it kā kautrēdamies, pa pusei aizgriezis seju, uzsmaidīja bērniem.

Damijs izrādījās neticami stiprs! Viņš bez pūlēm pacēla ceļojumu lādi, uzvēla to plecā un iegāja atpakaļ viesnīcā.

"Tas ir vecais Damijs," skaidroja taksometra vadītājs. "Lāga zēns, tikai tā ari nav izaudzis. Stiprs kā vērsis un rāms kā bērns, kamēr neuznāk dusmas, un tad, jāatzīst, es labāk satieku lauvu nekā Damiju!"

"Man viņš patīk," Diāna teica. "Viņam ir jauks smaids."

"Ar bērniem viņš saprotas," turpināja taksometra šoferis, "bet, kad pieaugušie pārmet, ka viņš, piemēram, nav apsviedīgs, viņš murmina un bubina, un rūc, un lūr caur pieri, it kā gribētu kādu nomest 110 klints. Un pielūkojiet - nesmejieties par veco Damiju. Ikviens, kas smejas par Damiju, ņem nelabu galu. Tā man ir stāstīts."

Peperes jaunkundze nolēma, ka taksometra vadītājs gana runājis. Viņa redzēja, ka Strupdegunis iesūc ik vārdu un raujas pajautāt par.cilvēkiem, kas "ņēmuši nelabu galu".

"Laikam būs viss," viņa teica, ņemdama savu rokassomiņu. "Paldies, ka sagaidījāt."

Vadītājs pieskārās pie cepures, iebāza kabatā Peperes jaunkundzes doto samaksu par braucienu un bagātīgo dzeramnaudu un aizbrauca.

Damijs atgriezās pēc pārējām ceļasomām un atveda līdzi viesnīcnieka sievu. Tā bija liela, apaļa sieviete ar diezgan skābu seju. Viņai bija lik daudz zodu, ka Strupdegunis apmulsis ņēmās tos apbrīnot. Mati bija augstu sasukāti, un viņa izskatījās tiešām majestātiska.

"Labvakar," viņa teica, tuvodamās mazajam pulciņam. "Laikam vienreiz mūžā vilciens pienācis laikā. Parasti tas kavējas tik ilgi, ka es jūs gaidīju ne agrāk kā pēc pusstundas. Nāciet vien. Jūsu istabas ir gatavas."

"Paldies…" iesāka Peperes jaunkundze, viesnīcnieka sievas tūļīguma un apaļīguma samulsināta.

"Mani sauc par Druvi," kundze teica. "Drūves kundze."

"Kas par vārdu!" murmināja Diāna, kamēr viņi sekoja Drūves kundzei lielajā, tumšajā priekšnamā. "Un kā piestāv!"

"Jā, kaut kas vidējs starp "drūms" un "drukns." Strupdegunis ieķiķinājās. "Interesanti, vai viņiem ir ari mazi "drūvēni". Ei, mēs kāpjam augšā. Kāpnes ir ļoti nelīdzenas un stāvas, vai ne?"

"Pieliecieties," cēlā balsī teica Drūves kundze. "Ak Dievs! Kas tad tas?"

Tas bija Trakulis, kas, aizlavījies no Strup- deguņa, ko kājas nes, metās augšā pa kāpnēm un, skriedams garām ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā, piespiedās Drūves kundzei pie kājām. Viņam šeit patika. Viņš zināja, ka uzies milzum daudz savādu, nepazīstamu smaržu.

"Atvainojiet. Jūs nobijāties?" Strupdegunis medainā balsī jautāja. "Tas bija mans spaniels. Viņš ir sajūsmā par jauno vietu. Jums taču patīk suņi, vai ne? Peperes jaunkundze teica, ka jūs pret suņiem neiebilstot."

"Es neiebilstu pret labi audzinātiem suņiem," Drūves kundze teica, ievezdama viņus līkumainā gaitenī ar pamatīgu, vecu durvju rindu gar abām sienām. "Man pašai ir suns, ļoti labi apmācīts un īsts paklausības paraugs."

"Kā viņu sauc?" Rodžers jautāja.

"Mēs viņu dēvējam par Trivera kungu. Tas ir saīsinājums no "Trīs vīri toverī"," Drūves kundze atbildēja. "Mana vīrs joks. Pagāja ļoti ilgs laiks, līdz es to sapratu. Taču jāsaka, ka tagad, kad viņš - es domāju suni - ir vecs un resns, šis vārds viņam ļoti piestāv."

Drūves kundze uzkāpa vēl dažus pakāpienus un nostājās uz maza, četrstūraina kāpņu laukuma ar četrām vai piecām durvīm.

"Šeit es jums sagatavoju istabas," viņa teica un atvēra vienas durvis. "Tā ir labākā. Varbūt Peperes jaunkundzei patiks."

"Kā gan citādi!" Peperes jaunkundze sajūsmināti iesaucās. "Es šeit dzīvoju, kad biju vēl bērns. Ak, šis skats! Tieši tāds pats, kāds bija toreiz!"

Viņa piegāja pie loga un atrāva to vaļā. Bērni sapulcējās blakus.

No istabas pavērās skats uz stāvu klinti ar zeltainām smiltīm pakājē. Šajā augusta dienā jūra bija rudzupuķu zila un līdz logam atplūda viļņu maigā šalkoņa.

"Kā nopūtas," Diāna nodomāja, "bet negaisa laikā gan viļņu troksnim jābūt apdullinošam. Cerams, arī no manas istabas pavērsies tāds skats!"

Un patiesi! Diānas istaba bija daudz mazāka, ar neparasti slīpiem griestiem. Pa nobalsināta- jām sienām slīdēja lieli, lauzti saules stari. No šejienes pavērās gandrīz tāds pats skats kā no Peperes jaunkundzes istabas, tikai mazliet vairāk uz rietumiem.

Zēni savu istabu novērtēja kā "satriecoši superīgu" un pasauca arī Diānu. Tā bija liela telpa ar sienā iebūvētu ozolkoka sienas skapi, vecu divguļamo gultu, kurai, liekas, kādreiz bijis baldahīns, un ļoti nelīdzenu grīdu, uz kuras zēni vēl novelsies ne vienreiz vien.

"Šai mājai ir jauka vecuma smarža," Diāna teica. "Vai jums tā neliekas, zēni?"

"Un kā vēl," Rodžers atbildēja. "Kā Hemp- tonas tiesai vai Taueram, vai citai briesmīgi vecai ēkai. Var just, ka pirms daudziem gadiem te kaut kas noticis - sienas vēl visu atceras."

"Dīvaini. Man arī tā liekas," Strupdegunis, diezgan apmulsis, teica. "Es jūtu, ka šī māja piedzīvojusi laimīgus laikus - milzīgas svinības ar daudz ēdieniem…"

"Ko gan vēl citu," Diāna viņu pārtrauca. "Ja sienas spētu runāt, tu gribētu uzzināt tikai vienu - ko svinībās ēduši."

"Es neatteiktos iekost," Strupdegunis teica. "Vai kārtosim mantas? Kur ir Peperes jaunkundze?"

Peperes jaunkundze ienāca apskatīt zēnu istabu. Viņa tūdaļ nodzina no lielās gultas Trakuli. "Strupdeguni, tu dzirdēji, ko Drūves kundze teica par labi audzinātiem suņiem?" viņa jautāja. "Dieva dēļ, iestāsti Trakulim, ka te viņš nedrīkst uzvesties kā mājās. Drūves kundzei gan atrastos, ko teikt."

"Tas tik ir vārds! Drūvc!" Strupdegunis iesaucās. "Gandrīz kā "skrūve" vai "drūzma", vai "grūsna"…

"Nerunā muļķības, Strupdeguni," Peperes jaunkundze viņu pārtrauca. "Pasteidzieties. Sakārtojiet mantas un nāciet dzert tēju. Drūves kundze teica, ka likšot klāt galdu, līdzko jūs būsiet gatavi."

"Es jau esmu gatavs," Strupdegunis atsaucās.

"Neesi vis. Tev jānomazgājas un jāizsukā mati - tie ir kā sarkans grīdas vīšķis. Un, Dieva dēļ, nopurini šortus. Tu izskaties tā, it kā būtu uz- slaucījis ar sevi grīdu zem visiem vilciena sēdekļiem."

"Ja sāksiet rāties, līdzko esam atbraukuši, es sadrūvēšos un sadrūmšu," Strupdegunis dīca. "Es jau esmu sadrūvējies."

Diāna aprauti iesmējās. "Strupdeguni, tas ir jauks vārds. Daudz labāks par "sadrūmis". Tu esi sadrūvējies?"

"Ne gluži." Strupdegunis pasmaidīja. "Trakuli, nost no gultas! Vai nedzirdēji, ko teica piparnīca [1] ?"

"Dabūsi pa mizu, ja Peperes jaunkundze to dzirdēs," teica Rodžers. "Viņai tava nekaunība nepatīk. Žēl, ka pa mūsu istabas logu nevar redzēt jūru, vai ne?"

"Jā, bet šis skats arī ir pietiekami interesants," Strupdegunis atbildēja, vērdamies ārā pa mazo logu. "Skursteņi un jumti, un citu istabu logi."

Skats patiesi bija neparasts. Tā viesnīcas daļa, kurā viņi dzīvoja, bija augstāka par pārējo, un vietām zēni varēja ieskatīties bēniņu logos pāri nelīdzenajam jumtam. Viņi redzēja arī augstus skursteņus. No viena nāca dūmu strūkliņa.

"Man nekas nebūtu pretī to jumtu nopētīt," sparīgi mazgādams seju, teica Strupdegunis. "Man labi padodas jumtu pētīšana. Nekad nevar zināt, kas noderēs."

"Tu esi briesmīgs stulbenis, Strupdeguni," Rodžers atteica. "Skaties, suns atkal uz gultas. Būtu labāk, ja to apklātu ar vecu segu. Nezinu, kā lai Trakuli notur labā attālumā no gultas. Nāc, Trakuli. Tējas laiks."

Zēni pasauca Diānu un Peperes jaunkundzi un, piesardzīgi sperdami soļus pa vlteņkāpņu nelīdzenajiem pakāpieniem, devās lejā. Straujajos pagriezienos pakāpieni vienā pusē bija dažas collas šaurāki nekā otrā. Trakulis, protams, paslīdēja un nožāvās ar galvu pa priekšu, mundri atsizdamies pret pakāpieniem.

"Vai tu nevari labi uzvesties, Trakuli?" Strupdegunis nošņācās. "Ko par tevi domās Trivera kungs?"

Piektā nodala PĒC TĒJAS

Tēju viņi dzēra viesnīcas ēdamistabā. Tā bija liela, patumša telpa ar smagām ozolkoka sijām šķērsām griestiem un sienām. Tur bija milzīgs kamīns, tagad pildīts ar uzpirkstītēm, un apbrīnojami daudz durvju, visas no pulēta ozolkoka.

Strupdegunis novērtēja bagātīgi klāto galdu un kāri metās virsū ēdieniem. Svaigi cepta rupjmaize, sviests un mājā gatavots plūmju ievārījums neaizķerdamies nogāja dibenā.

"Strupdeguni, tu esi rijīgs kā cūka," Diāna teica, "un ar laiku nevis labojies, bet kļūsti neciešamāks. Klau, vai nav debešķīga istaba? Visapkārt briežu galvas un lieli akvāriji. Skatieties, kādas vecas, savādas gravīras! Un vai jūs kādreiz esat redzējuši tādu zirglietu kolekciju, kāda karājas abpus kamīnam?"

"Zirglietas?" Strupdegunis uz mirkli pārtrauca gremot. "Es krāju zirglietas. Tās man jāredz. Varbūt manā kolekcijā tādu nav?"

"Muļķadesa! Tev ir labi ja deviņi priekšmeti, bet te to ir septiņdesmit vai astoņdesmit," Diāna teica. "Un paskaties uz to veco pulksteni, Strupdeguni. Cik milzīgs!"

Tas bija vecs, augsts grīdas pulkstenis. Tik lielu bērni vēl nebi ja redzējuši. Tas gandrīz skāra griestus un tikšķēja tik skaļi, ka tik-tak, tik-tak atbalsojās visā istabā. Kad pienāca pieci, tas iezvanījās tik skaļi, kā bērni nebija dzirdējuši zvanām nevienu pulksteni, izņemot Bigbenu. Troksnis bija apdullinošs.

"Peperes jaunkundz, vai te viss ir tāpat kā jūsu bērnībā?" Rodžers jautāja. "Arī šis pulkstenis? Jūs to atceraties?"

"Jā. Atceros, pulkstenī kāds bija noslēpies un nobiedēja mani līdz nemaņai, sākdams rūkt kā suns," Peperes jaunkundze neapdomīgi stāstīja. Strupdegunis, protams, tūdaļ saausījās, lai iegaumētu viņas vārdus.

"Satriecoša doma!" viņš iesaucās. "To es atcerēšos."

"Ak, nē!" Peperes jaunkundze novaidējās. "Lūdzu, Strupdeguni, valdies. Man liekas, es pazinu Drūves kundzi vēl tad, kad viņa bi ja maza meitene, un negribu, lai viņa jūs uzskatītu par palaidņiem un domātu, ka es ar jums nelieku galā."

"Ak Dievs! Vai tiešām jūs pazināt Drūves kundzi, kad viņa bija meitene?" Strupdegunis pārsteigts jautāja. "Viņa ir vecāka pārjums?"

"Mēs esam gandrīz vienā vecumā," Peperes jaunkundze atbildēja. "Tolaik viņa bija smieklīgs skuķis. Pag, kāds ir viņas vārds? Ak, jā - Glorija."

"Glorija Drūve!" Diāna jautri iesaucās. "Nevar būt!"

"Kuš!" Peperes jaunkundze uztraucās, ka Drūves kundze varētu izdzirdēt Diānas vārdus. "Toreiz viņa nebija Drūve. Ja pareizi atceros, viņu sauca par Gloriju Tregonenu. Viņas ģimenei šī viesnīca piederējusi jau gadu simteņiem."

Drūves kundze pēkšņi parādījās durvīs. "Vai esat paēduši?" viņa jautāja garlaikotā balsī. "Ak vai! Gadrīz nekas nav palicis pāri. Ēee… Vai likt, lai atnes vēl?"

"Nē, paldies," Peperes jaunkundze teica, pēkšņi aptverdama, ka laba daļa ēdienu tikusi rijīgajam Trakulim zem galda. Tad redz, kāpēc suns ir tik kluss! Saraukusi uzacis, viņa paskatījās uz Strupdeguni, kurš jau vēra vaļā muti, lai paziņotu, ka viņš neatteiktos ieēst vēl, un Strupdegunis atkal aizvēra muti.

"Kamēr es kārtoju mantas, varat pastaigāties pa pludmali," teica Peperes jaunkundze, "un, ja ir mitrs, lūdzu, sasieniet sandales un aplieciet ap kaklu. Tu dzirdi, Strupdeguni?"

Bērni aizsteidzās. Peperes jaunkundze ielēja sev vēl vienu tasi tējas un nesteidzoties dzēra. Te atkal parādījās Drūves kundze.

"Izpalīdzīgi gan?" viņa līdzjūtīgi ierunājās. "Ak vai! Bērni vairs nav tādi, kādi savā laikā bijām mēs. Mums vajadzēja būt acu priekšā un nedzirdamiem."

"Viņi nav slikti bērni," Peperes jaunkundze metās aizstāvēt. "Tikai reizēm mazliet par strauju. Vai visas istabas aizņemtas, Drūves kundze? Daudz iemītnieku?"

"Brīvas vietas ir," atbildēja Drūves kundze. "Pilsētā uzcelta jauna, liela viesnīca- blakus dambim, un daudzi mani iemītnieki tagad dzīvo tur. Mūsu "Trīs vīri toverī" ir vecmodīgi un atrodas nomaļā vielā."

Peperes jaunkundze pievērsa uzmanību dažiem galdiem, uz kuriem bija salocītas salvetes blakus šķīvjiem un augļu vāzes. "Liekas, bez mums te ir arī citi iemītnieki," viņa teica.

"Ir gan. Daži klejojošie aktieri," Drūves kundze stāstīja. "Uz dambja katru vakaru ir ļoti labi priekšnesumi. Viņi sevi dēvē par "Rabedabas nebēdņiem". Diez ko viņi ar to domā? Visur izlīmētas afišas "Nāciet pie "Rabedabas nebēdņiem" uz nebēdnīgo izrādi!".

"Bērni gribēs apskatīties," Peperes jaunkundze teica. "Vai klauns ari ir?"

"Jā, ļoti smieklīgs," Drūves kundze stāstīja. "Bērniem paliks. Starp citu, viņš mitinās šeit. Viņiem ir arī burvju mākslinieks - klejojošā teātrī gan neierasts, bet man liekas, te viņš labi iederas. Arī dzīvo šeit. Un Irisa Lakstīgalas jaunkundze, dziedātāja. Tas, protams, nav īstais vārds. Viņa to izvēlējusies tāpēc, ka dziedātājai tas ir labs vārds."

"Pie jums apmetušies interesanti cilvēki," Peperes jaunkundze teica, priecādamās par izdevību papļāpāt. "Vai ir vēl kāds?"

"Jā. Ir vēl kāds vecs kungs, profesors Džeimss," Drūves kundze atbildēja. "Es gribēju lūgt, lai jūs brīdinātu bērnus viņu nekaitināt. Lūdzu, Peperes jaunkundz. Viņam nepatīk suņi, pat mans labi audzinātais Trivera kungs. Viņš ir pakurls un diezgan nesavaldīgs."

Peperes jaunkundze nodomāja, ka jāpiekodina bērniem, it īpaši Strupdegunim, labi uzvesties un stingri jāuzmana Trakulis, kad tuvumā ir profesors Džeimss.

"Vēl ir Vītes jaunkundze," Drūves kundze turpināja. "Patīkama sieviete, tikai 110 tiem, kurus es saucu par jūsmotājiem. Viņa jūsmo par bērniem, suņiem, kaķiem, skaistiem tauriņiem un putniem. Es negribu, lai bērni par viņu smietos."

"Ak kungs!" Peperes jaunkundze nodomāja.

"Ceru, ka nesmiesies. Būs šovakar kārtīgi jāparunā."

Viņa pastāstīja Drūves kundzei, ka pirms daudziem, daudziem gadiem pazinusi viņu kā kautrīgu meitenīti, un viesnīcnieka sieva sajūsmināta māja ar galvu. Ai, ai, ai! Kas to būtu domājis! Viņas ar Peperes jaunkundzi bijušas pazīstamas jau bērnībā!

"Viesnīca gandrīz nav mainījusies," Peperes jaunkundze teica. "Es loti labprāt atbraukšu vēlreiz."

Viņa devās augšā, lai sakārtotu mantas. Ieraudzījusi pasakaino skatu, kas pavērās aiz mazā loga, viņa apsēdās, lai papriecātos. Viss izskatījās ārkārtīgi mierīgi un rāmi! Cik jauks un kluss pasaules nostūris!

Mirklī, kad viņa cēlās augšā, viesnīcu satricināja tāls sprādziens. Peperes jaunkundze nobijusies atkal spēji apsēdās. Kas tad tas?

Viņa satraukta izgāja kāpņu laukumā. Tur bija Damijs, kurš nesa kādu ceļasomu. Viņš kautrīgi smaidīja.

"Kas tas par briesmīgu troksni?" Peperes jaunkundze jautāja.

"Bum, bum, bum," Damijs priecīgi sauca. Viņš tik skali nolika ceļasomu, ka Peperes jaunkundze salēcās. "Bum!" viņš atkārtoja un atkal skaļi nolika somu.

"Nevajag," Peperes jaunkundze teica. "Es tikai gribēju zināt, kas tas par skalo troksni."

Damijs paņēma Peperes jaunkundzi aiz rokas un pieveda pie kādām mazām durvīm. Aiz tām bi ja stāvas kāpnes. Damijs sāka kāpt augšā, mādams ar roku Peperes jaunkundzei. Viņa pārsteigta sekoja. Kāpnes noveda pie mazas iestik- lotas lūkas, pa kuru varēja nokļūt uz jumta.

"Bum,bum," Damijs klusi tcica, pievilkdams Peperes jaunkundzi, un abi izbāza galvu ārā pa jumta logu.

Viņa bija gandrīz vienā līmenī ar vietu, kur klints aiz viesnīcas strauji tiecās lejup. Vienā vietā tajā bija dziļa plaisa, un no jumta loga caur to varēja redzēt jūru klints otrā pusē.

Cik pārsteidzoši! Jūra klints otrā pusē! Peperes jaunkundze ziņkāri skatījās. Viņa atcerējās, ka tajā pusē atrodas slepenā zemūdeņu bāze, kas tiek stingri apsargāta no visām pusēm - gan no zemes, gan jūras. Tajā veic eksperimentus, ļoti slepenus eksperimentus. Varbūt tālo sprādzienu, kuru viņa bija dzirdējusi, izraisījis viens no eksperimentiem.

"Bummmmm!" Tālais troksnis atkal lika salēkties. Taču, pirms tas atskanēja, Peperes jaunkundze otrpus klintij virs jūras ieraudzīja vai nu mazu dūmu mākonīti, vai ūdens šalti. Troksnis viņu pārliecināja, ka tas tiešām ir sprādziens.

"Bum, bum," rādīdams un smaidīdams sacīja Damijs, kurš,' liekas, neko citu neprata pateikt.

"Jā. Ļoti interesanti. Paldies, Damij," Peperes jaunkundze atteica. Damijs patīkami uzsmaidīja no sāniem un kautrīgi vērās viņā ar savām spilgti zilajām acīm. Peperes jaunkundze papliķēja viņam pa roku. Cik savāds mazs cilvēciņš - drīzāk rūķis vai mājas gars nekā cilvēks!

Peperes jaunkundze nolēma izstāstīt bērniem par redzēto. Viņus nu gan tas satrauks! Peperes jaunkundze dungodama turpināja kārtot mantas. Viņa domāja par trim saulainām nedēļām, kuru laikā viņu gaida pastaigas, lasīšana un triju nebēdņu pieskatīšana. Tas viss vēl ir priekšā!

Tikmēr bērni patīkami pavadīja laiku savā nodabā. Viņi bija nopētījuši smilšaino pludmali, kas bija kā nobārstīta ar rozā gliemežvākiem, uzkāpuši dažās klintīs, bet Strupdegunis paguvis paslīdēt un ievelties jūrā. Tagad, lai kur zēns ietu, no viņa pilēja ūdens.

Bērni soļoja pa pastaigu vietu un pienāca pie dambja, kur izpētīja visus sludinājumus.

"Nāciet pie "Rabedabas nebēdņiem" uz nebēdnīgo izrādi!" Rodžers lasīja lielāko plakātu. "Klau, tas mums jāredz. Man patīk klejojošie teātri. Skatieties! Te rakstīts, ka uzstājas arī burvju mākslinieks. Metjū Mārvels. Viņš mums jāredz!"

Bērni nopētīja divpadsmit klejojošo aktieru fotogrāfijas. Bērniem viņi patika.

"Cerams, ka meitenes neaizraujas ar dziedāšanu," Strupdegunis teica. "Tā ir briesmīga laika šķiešana, ja ir burvju mākslinieks un klauns. Man nekas nav pret dejošanu, bet dziedāšana ir garlaicīga."

"Trakulis aizskrēja uz dambi," pēkšņi ierunājās Rodžers. "Trakuli, atpakaļ! Trakuli! Trakuli!"

Trakulis jau bija pusceļā un saucieniem nepievērsa ne mazāko uzmanību. Kaut kur dambja otrā pusē spaniels bija sajutis kārdinošu zivju smaržu un, lai tur lūst vai plīst, devās noskaidrot, kas tur notiek.

"Būs jāiztērē divi pensi, lai viņu noķertu," Strupdegunis teica ar riebumu sejā. "Vai kādam ir divi pensi?"

"Jā. Tev ir!" iesaucās Rodžers. "No manis tu tādā veidā divus pensus neizspiedīsi. Izmet vien savus divus pensus par savu suni."

.Strupdegunim neatlika nekas cits kā atdarīt maku un izraut vīlušos Trakuli no trūdošo zivju kaudzes pašā dambja galā.

"Vai nedzirdi, kā uz tevi kliedz kaijas, stulbeni?" Strupdegunis bargi rājās. "Šīs zivis noliktas viņām. Kas tu esi par suni? Nesaproti pat rupjības, ar kādām kaijas tevi apvelta."

Sestā nodaļa

PĀRĒJIE IEMĪTNIEKI

Bērni atgriezās viesnīcā ap septiņiem. Peperes jaunkundze bija piekodinājusi, ka šajā laikā viesnīcā pasniedz vakariņas, tāpēc atpakaļ jābūt laikā.

"Labi bērni - esat atnākuši agri," viņa teica. Peperes jaunkundze bija izdzirdējusi, ka viņi tuvojas kāpņu laukumam, un pienāca pie durvīm, lai viņus sagaidītu. "Vai visu apskatījāt?"

"Un kā vēl! Superīga vieta!" Rodžers sauca. "Vai jūs dzirdējāt blīkšķus, Peperes jaunkundz? Mēs dzirdējām, un kāds vīrs pastāstīja, ka tie nākot no slepenās zemūdeņu bāzes. Tā esot ļoti, ļoti slepena. Kaut mēs to varētu apskatīt!"

"Slepenas vietas neapskata," Peperes jaunkundze atteica. "Jums tas būtu jāzina. Klau! Ja esat klāt tik agri, es jums ko parādīšu. Man to parādīja Damijs."

Viņa devās uz durvīm, aiz kurām bija mazās kāpnes. Bērni brīnīdamies kāpa augšā. Diez uz kurieni tās ved? Rodžers, uzkāpis augšā un pagrūdis lūku, lai paskatītos ārā, iesaucās: "Oho! Pa klints plaisu var redzēt slepeno bāzi! Satrie- cosi!

"Laid mani!" Strupdegunis nepacietīgi teica. "Diāna, aizdzen, lūdzu, Trakuli. Viņš tik stipri ar nagiem ieķēries manos šortos, ka izraus caurumu. Oho, Rodžer! Kas par skatu! Vai tur bija tas sprādziens, Peperes jaunkundz?"

"Jā. Taisnību sakot, es redzēju dūmus… vai ūdens šalti. Tas droši vien bija sprādziens . Otrais," Peperes jaunkundze stāstīja.

"Es sēdēšu te un gaidīšu trešo," Strupdegunis paziņoja.

"Nesēdēsi vis. Tu tūliņ nāksi lejā," Peperes jaunkundze atteica.

Viņi nonāca lejā pa mazajām koka kāpnēm un izgāja pa durvīm kāpņu laukumā. Tam kāds tuvojās no lielo kāpņu puses. Tas bija garš, slaids vīrietis ar garenu seju līķa bālumā un dziļi iegrimušām, plati ieplestām acīm. Viņš pārsteigts vērās bērnos, kas nāca lejā pa mazajām kāpnēm.

Bērni vērās pretī. Diānai nepatika vīrieša acis. Meitenei likās, ka tās redz viņai cauri, un viņa nodrebinājās. Kas viņš ir?

"Labvakar," Peperes jaunkundze pieklājīgi teica. Viņa domāja, ka vīrietis varētu būt viens no viesnīcas iemītniekiem.

"Labvakar," vīrietis strupi atbildēja, atvēra durvis un pazuda savā istabā. Durvis aizvērās ar klusu klikšķi.

Peperes jaunkundze atcerējās Drūves kundzes viesu aprakstus un secināja, ka vīrietis varētu būt viens no ceļojošajiem aktieriem. Tas noteikti nebija klauns, trupas komiķis. Viņš neizskatījās pēc cilvēka, kurš kaut reizi mūžā būtu smējies. Tātad tas varētu būt Metjū Mārvels, burvju mākslinieks. Jā, tas virs izskatījās drīzāk pēc burvju mākslinieka nekā pēc komiķa.

"Droši vien Drūves kungs." Strupdegunis klusi iesmējās. "Vai viņš nav īsts drūmiķis? Laikam pazaudējiis šiliņu un atradis grasi."

"Pasteidzieties un uzvelciet tīras drēbes," Peperes jaunkundze teica. "Lūdzu, iegaumējiet, ka ēdīsiet vakariņas, tāpēc jums jānomazgājas, jāsaķemmē mati, jābūt kārtīgiem un jāuzvedas, cik vien labi protat."

"Ak vai," Rodžers novaidējās. "Tad re, kas šī ir par vietu! Lai nu kam, bet Strupdegunim ir jāpārģērbjas. Redzat, viņš jau nopilinājis kāpņu laukumu. Viņš iekrita ūdenī."

"Tas nav brīnums," Peperes jaunkundze atteica "Strupdeguni, kad būsi uzvilcis tīrus, sausus šortus, slapjos atnes man, es izžaušu."

Kad mājā atskanēja gonga skaņas, bērni jau bija gatavi. Ari Trakulis. "Es viņu izsukāju un izmazgāju no kažoka smiltis," Strupdegunis lepni teica. "Skaists, vai ne? Es gribu, lai viņš atstātu ļoti labu iespaidu uzTrivera kungu."

Ēdamistabā viņi nonāca pirmie. No virtuves plūda tomātu zupas smarža, liekot saskriet mutē siekalām. Strupdegunis skali ierāva nāsīs gaisu un uztvēra Peperes jaunkundzes skatienu.

Ēdamistabā gāzelēdamies ienāca ļoti tukls suns. Tas bija milzīgs buldogveidīgais ar drūmāko un sērīgāko izteiksmi, kādu vien var iedomāties, un nokarenām grumbām un ādas vērpetēm.

"Laikam Trivera kungs." Strupdegunis godbijīgi vērās sunī. "Kādas grumbas! Labvakar, Trivera kungs. Ļaujiet jūs iepazīstināt ar Trakuli. Trivera kungs, Trakuļa kungs."

"Vau," Trakulis bija nobijies, bet pieklājīgi ierējās.

"Rrrrrr," Trivera kungs ierūcās un atņirdza zobus. Tas bija tik briesmīgi, ka Trakulis rāvās atpakaļ un uzdūrās viesmīlim, kurš nesa zupu.

Trivera kungs devās uz paklāju pie kamīna un lēnām noslīga zemē, izgrūzdams vēl dažus rūcienus, kas skanēja gluži kā cilvēkam. Viņš nopētīja ikvienu ar pārākumu un nicinājumu, izskatīdamies pagalam nožēlojams. Tad viņš nolika lielo galvu uz ķepām un nopūtās tā, ka pār grīdu pārskrēja vējiņš.

Trakulis godbijīgi blenza uz Trivera kungu. Kas par suni! Kas par suņu vectēvu! Trakulis jutās niecīgs un nolēma uzvesties kā pieklājas. Viņš smagi nogūlās pie kājām Strupdegunim.

Viesmīlis katram nolika priekšā šķīvi ar tomātu zupu. Viņi jau sāka ēst, ēdamistabā ienāca pārējie viesnīcas iemītnieki. Peperes jaunkundze viņus nopētīja, atpazīdama pēc Drūves kundzes apraksta.

Mārvela kungs, burvju mākslinieks, nāca pirmais. Tas bija vīrietis, kuru viņi bija satikuši kāpņu laukumā. Viņam sekoja vīrs ar smieklīgu seju, atkarenām ausīm un platu smaidu. Tas pamirkšķināja bērniem un pateica joku viesmīlim. Tas noteikti ir klauns, domāja Peperes jaunkundze.

Tad nāca glīta gadus divdesmit veca meitene, kas apsēdās pie viena galda ar burvju mākslinieku un klaunu. Tā droši vien ir Irisa Lakstīgala, dziedātāja.

Beidzot nāca vecs, bārdains kungs un pusmūža kundze ar stīpiņu pārspīlēti sasprogotajos matos. Ap viņu plīvoja šallītes un šifona skaras.

"Profesors Džeimss un Vītes jaunkundze," ēzdama zupu, domāja Peperes jaunkundze. Bērni pagriezās, lai apskatītu jaunpienācējus.

"Tā," teica profesors, spēris soli pāri slieksnim. "Kur ir tas suns? Cerams, ka viņš nav tuvu pie mana galda."

Trivera kungs pat neuzskatīja par vajadzīgu pacelt galvu. Profesors ar nepatiku vērās sunī, un Trivera kungs skumji un nievājoši vērās pretī.

"Hā! Re, kur tu esi!" profesors teica, dodamies pie galda. "Labi, paliec uz paklāja. Viesmīl, kas tā par zupu?"

"Tomātu, kungs," atbildēja viesmīlis, jauneklis ar spožām acīm, kurš jau bija dažas reizes samirkšķinājies ar nevaldāmo Strupdeguni.

"Kas tas ir? Runā skaļi, manu zēn," profesors sacīja. "Mūsdienās visi tikai murmina."

"Tomātu, kungs," viesmīlis atkārtoja mazliet skaļāk.

"Ak tu tētīt! Nedzirdu ne vārda!" vecais kungs sacīja.

"Viņš teica "Tomātu"!" Strupdegunis pilnā balsī izpalīdzīgi iesaucās. Visi, arī profesors, satrūkās.

"Kurš te kliedz?" profesors dusmīgi jautāja. "Tā jau visi var palikt kurli!" Viņš pārlaida niknu skatienu galdam, pie kura sēdēja bērni. Strupdegunis jau gribēja nokliegties, ka tas bijis viņš, bet Peperes jaunkundze uzmeta viņam tik niknu skatienu, ka zēns atturējās.

"Es gribētu vēl tomātu zupu," viņš teica savā parastajā balsī.

Līdz bērnu ausīm atskanēja aprauti smiekli. Tur smējās Vītes jaunkundze, kas sēdēja pie blakusgaldiņa. Viņa pieliecās pie Peperes jaunkundzes, jautri nožvadzot- vairākām kaklarotām un rokassprādzēm.

"Vai viņš nav jauks? Tik izpalīdzīgs? Un patīkami redzēt tik veselīgu ēstgribu!"

Strupdegunis izskatījās briesmīgi nobijies, ka viņu dēvē par jauku, un Rodžers ar Diānu nespēja novaldīt smieklus.

"Cik patīkami bērni!" Vītes jaunkundze jūsmoja. "Tie ir jūsējie?"

"Nē. Es viņus tikai pieskatu," pieklājīgi, bet atturīgi atbildēja Peperes jaunkundze. Viņa redzēja, ka Vītes jaunkundze pieder pie cilvēkiem, no kuriem jāizvairās. Viņa ātri spētu novest bērnus līdz rupjībām. "Es esmu Pepere. Peperes jaunkundze."

"Un es - Vīte. Vītes jaunkundze," sekoja atbilde. "Peperes jaunkundz, mums jāsatiekas, kad šie resgaļi būs gultā. Man ļoti patīk bērni! Un jums? Un, protams, suņi. Tik mīļas radības!"

Trakulis nolēma apskatīt šo jūsmīgo, runīgo būtni un parādījās no galda apakšas. Tas izraisīja kārtējo Vītes jaunkundzes sajūsmas izvirdumu.

"Ak, mīļumiņ! Ak, es dievinu spanielus! Nāc pie manis, manu mīlulīt! Es tevi kādu dienu aizvedīšu pastaigāties - peku, peku. Norunāts?"

Trakulis uzmeta viņai riebuma ftilnu skatienu un pazuda zem galda. Trivera kungs izdvesa skaņu, kas ļoti atgādināja ķiķināšanu, ārkārtīgi lēnām piecēlās un atkal apgūlās, pagriezis Vītes jaunkundzei muguru.

"Un kā sauc bērnus?" turpināja Vītes jaunkundze, kura acīmredzot spēja vienlaikus runāt un ēst karstu zupu. "Kā sauc meitenīti?"

"Mani sauc par Diānu, bet es neesmu meitenīte," Diāna teica. "Jūs runājat tā, it kā man būtu seši gadi."

"Es esmu Rodžers," Rodžers aprauti izgrūda.

"Un es esmu Strupdegunis, Vīteres jaunkundz." Strupdegunis pēkšņi sāka starot. Diāna ieķiķi- nājās.

"Mani sauc par Vīti, nevis Vlteri," pārlaboja Vites jaunkundze. "Kā jums patīk Rabedaba, bērni? Man šis nosaukums vienmēr licies ļoti savāds."

"Jā, mums arī, Vīteres jaunkundz," iesāka Strupdegunis. "Kas jums par burvīgām krellēm, Vīteres jaunkundz!"

"Strupdeguni," Peperes jaunkundze ierunājās tik bargā balsī, ka zēns tūdaļ noplaka. Vītes jaunkundze pārsteigta paskatījās uz Peperes jaunkundzi.

"Turpiniet ēst, bērni, un lai es vairs nedzirdētu ne vārda," Peperes jaunkundze teica, baidīdamās, kādu iespaidu Vītes jaunkundze atstātu uz bērniem, ja viņi ielaistos garākā sarunā.

Strupdegunis tiešām nobijās, kad Peperes jaunkundzes balsī ieskanējās bargi toņi. Zēns, neierasti klusēdams, ķērās pie auksta cāļa, šķiņķa un salātiem.

"Vai tagad mēs drīkstam runāt?" Diāna pēc brīža iejautājās. "Es domāju, savā starpā?"

Vītes jaunkundze dzīvi sarunājās ar klaunu, kurš viņai braši turējās līdzi. Peperes jaunkundze nosprieda, ka nu var droši ļaut bērniem pamēļot.

"Drīkstat. Bet es jūs brīdinu," viņa teica. "Neejiet, lūdzu, pēc vakariņām viesistabā. Atstājiet to citiem viesiem."

"Labi. Tad mēs iesim pastaigāties," Rodžers sacīja. "Es negribu iet uz viesistabu."

Neviens to negribēja. Ak vai, domaja Peperes jaunkundze, brīvdienas tiešām būs grūtas!

Septītā nodaļa LABI JAUNUMI

Trīs bērni un Trakulis tūdaļ uzņēma ātru soli. Peperes jaunkundze bija piekodinājusi, ka pastaigai jābūt ļoti īsai, tāpēc ka ir jau vēls. Vēl, protams, bi ja gaišs, bet, nogriezušies uz pastaigu ceļa, viņi ieraudzīja spoži apgaismotu māju.

"Laikam atrakciju parks," Rodžers teica. "Iesim un paskatīsimies."

"Oho! Mašīnītes!" Diāna satraukti iesaucās. "Vai atceraties, mēs ar tādu braucām, kad mūs aizveda uz atrakciju parku? Tu visu laiku stūrēji man virsū, Rodžer."

"Iesim," Strupdegunis tūlīt piekrita. Taču bērniem nebi ja naudas, tāpēc viņiem atlika stāvēt un noskatīties. Atrakciju parks bija ļoti mazs, to tikai ar grūtībām tā varēja nosaukt. Gar sienām stāvēja spēļu automāti, kuros varēja zaudēt jebkādu daudzumu peniju. Tur bija kiosks, kurā varēja nopirkt saldējumu un stiklenes. Tur bija automāts, kas spēlēja melodijas, ja tajā ielika monētu, - skaļas, taurējošas melodijas, kuras likās nebeidzamas!

"Mūzikas automāts," Strupdegunis klāstīja savas zināšanas. Viņš ielūkojās melodiju sarakstā. "Skatieties! Tas var nospēlēt divdesmit dažādas melodijas. Superīgi! Kaut tāds būtu viesnīcā!"

"Ak Dievs! Profesors Džeimss kļūtu zils aiz dusmām,"Diāna teica.

"Jā, un tūlīt sadegtu zilās liesmās," Rodžers piebalsoja. "Un Drūves kundze arī. Žēl, ka mums šovakar nav naudas."

"Es neticu, ka Peperes jaunkundze mums ļaus bieži nākt šurp," Diāna teica, skatīdamās uz cilvēkiem, kas drūzmējās atrakciju parkā. "Daži no viņiem izskatās diezgan rupji."

Atrakciju parkā bija daudz jūrnieku, kas ar saucieniem un svilpieniem kāpa mašīnītēs. Viens no viņiem stipri uzgrūdās Diānai.

Rodžers tūlīt aizveda māsu malā. Viņam vienmēr bija piekodināts pieskatīt māsu, un pēkšņi viņš iedomājās, ka Diānai naktī nav jāatrodas tādā vietā.

"Ei! Kur tu iesi, Rodžer?" Strupdegunis pārsteigts jautāja. "Mēs tikko atnācām."

"Mēs ejam prom," Rodžers teica. "Nāc! Iesim paskatīties, vai nav sākusies ceļojošā teātra izrāde."

Spriežot pēc ļoti maigās dziedāšanas, kas plūda no dambja puses un ko bērni dzirdēja, stāvēdami pie turniketa, izrāde bija sākusies. "Irisa

Lakstīgala," Strupdegunis sacīja. "Varu saderēt. Man viņa uzreiz likās maiga."

"Strupdegunis viņas dēļ zaudējis galvu!" Diāna iesaucās. "Es domāju, ka patīkamākais no viņiem visiem ir klauns. Man loti patīk, ka viņam ir tik atkarenas un smailas ausis. Kā mājas gariņam!"

Tagad no dambja plūda bandžo skaņas - džig- džig-džig-džigi-džig-džig-džig! Strupdegunis tūdaļ iedomājās, ka arī viņam ir bandžo, un sāka nopietni tēlot, ka spēlē, izdodams caur zobiem savdabīgas skaņas.

"Beidz, Strupdeguni," Rodžers teica. "Tu laikam domā, ka esi neatkārtojams."

"Un kā vēl esmu!" Strupdegunis atcirta un turpināja spēlēt. "Visi rēc, kad es skolā spēlēju bandžo. Protams, izliekos. Vēl es protu tēlot, ka spēlēju cītaru. Klausieties!"

Viņš izlikās, ka tur cītaru, un kaislīgi trinkšķināja stigas, atdarinādams cītaras skanējumu. Iznāca tiešām labi.

Kāds vīrietis, kas gāja pa dambi, pēkšņi apstājās un ieklausījās. Viņš bija ģērbies skatuves tērpā un acīmredzot izgājis, lai paelpotu svaigu gaisu. Vīrietis pārsteigts skatījās uz Strupdeguni.

"Ei, tu!" viņš iesaucās. "Vai jūs neesat tie paši bērni no viesnīcas? Tev labi padodas šī muļķošanās, jaunekli. Vai tu negribi piedalīties bērnu konkursā, kuru mēs rīkojam katru nedēļu? Varu derēt, tu uzvarēsi!"

Strupdegunis beidza tēlot, ka spēlē cītaru, un uzsmaidīja vīrietim. "Es jūs nepazinu skatuves tērpā," viņš teica. "Jūs esat klauns, vai ne?"

Vīrietis pēkšņi pakustināja ausis, un bērni briesmīgi nobijās. Viņš savieba smieklīgu seju, kuru Strupdegunis tūdaļ gribēja atdarināt.

"Jā, es esmu klauns," viņš teica. "Taču būt jautram ne vienmēr ir jautri. Man kļūst garlaicīgi."

Viņš izdarīja uz dambja dažas smieklīgas dejas kustības, apmeta kūleni un pēkšņi apsēdās ar pārsteigtu smaidu sejā. Bērni sāka nevaldāmi smieties, un Trakulis gandrīz prātu zaudēja, mēģinādams norauties no siksniņas un izdrāzties cauri turniketam.

"Bērnu konkursos ir loti jautri," klauns, strauji piecēlies, teica. "Piedalīties var visi. Pieci šiliņi - balva labākajai meitenei, pieci šiliņi - balva labākajam zēnam. Tev derētu atnākt un pamēģināt. Nav svarīgi, ko dara - dejo, dzied, rāda burvju trikus, dzen velnu. Šis jaunais puisis viens un divi iegūs pirmo balvu par velna dzīšanu."

Viņš pamāja ar galvu uz Strupdeguni, kurš nesaprata, vai tas jāuztver kā kompliments vai ne.

"Strupdegunis jau vienmēr muļķojas," Rodžers teica. "Tas ir vienīgais, pie kā viņš tiešām piestrādā. Vai ne, Strupdeguni?"

Strupdegunis Rodžeru iedunkāja. Vīrietis pasmaidīja un pagriezās, lai ielu prom. Deju mūzika apklusa, un viņam bija jābūt atpakaļ. Viņš pārmeta cigareti pāri dambja malai.

"Atā!" viņš teica. "Tiksimies no rīta vecajā, labajā viesnīcā. Parādīsim Drūves kundzei, ka protam lietot nazi un dakšiņu un nerunājam ar pilnu muti."

"Lai justos sadrūvējušies?" jautāja Strupdegunis, atcerējies savu vcco joku. Klauns iesmējās.

"Tev jākļūst par manu partneri," viņš teica. "Jautrais klauns un Puika Jautrprātis. Atā!"

Klauns steidzīgi aizgāja pa dambi. Strupdegunis noskatījās viņam pakaļ. Zēns nebija pārliecināts, vai vīrs tiešām domā, ka viņš, Strupdegunis, ir smieklīgs, vai tikai smejas par viņu.

"Ko nu izrādies!" Rodžers Strupdcgunim nievājoši uzsauca. "Kā tev neriebjas? Nesaprotu, Strupdeguni. Nāc, ir jau vēls. Peperes jaunkundze drīz sūtīs mūs meklēt."

Bērni devās atpakaļ uz viesnīcu. Peperes jaunkundze viņus sagaidīja pie durvīm. "Rodžer! Diāna! Kā jums šķiet, kas tikko zvanī ja?"

"Kas?" bērni kā vienā balsī jautāja.

"Bārnijs!" Peperes jaunkundze teica.

"Bārnijs!" visi trīs sajūsmā iesaucās. "Tātad viņš ir kaut kur tuvumā?"

"Ienāciet, un es izstāstīšu, ko viņš teica," Peperes jaunkundze sacīja. Viņa ieveda bērnus viesistabā, kas šobrīd bija tukša.

"Es sēdēju šeit," viņa iesāka, "kad ienāca

Drūves kundze un teica, ka jums zvanot kāds Bārnabasa kungs un vai es nevēloties parunāt jūsu vietā? Es uzreiz nesapratu, kas ir šis Bārnabasa kungs."

"Es piegāju pie telefona, un tas, protams, bija Bārni js," Peperes jaunkundze turpināja. "Viņš esot bijis slims. Izklausījās, ka viņš jūtas ļoti vientuļš, un es nodomāju, ka viņš ilgojas pēc saviem vienīgajiem draugiem - jums trim. Zēns man iedeva tālruņa numuru un teica, lai jūs piezvanot, līdzko atnāksiet. Tur ir telefona automāts. Viņš gaida."

"Žigli! Zvanīsim tūlīt pat," Diāna teica. "Kāds ir tas numurs? Vecais zēns Bārnijs! Cik ļoti es viņu gribu redzēt!"

Peperes jaunkundze pateica numuru, un bērni aizsteidzās uz viesnīcas telefonu. Bārnijs! Cik labi! Kaut nu viņš būtu tuvumā un varētu atbraukt uz Rabedabu!

Bārnijs bija viņu draugs, zēns no cirka. Viņi bija satikušies nejauši. Bārnijam bija gudra mēr- kaķīte Miranda. Kopš tā laika viņi bija labākie draugi. Zēns bija gluži viens šajā pasaulē un pelnīja iztiku, strādādams cirkos un gadatirgos. Tagad viņš ir bijis slims un jūtas vientuļš. Bērni ilgojās uzzināt jaunumus.

Viņi visi trīs saspiedās šaurajā telefona kabīnē. Rodžers uzgrieza numuru. Bārnija balss tūdaļ atsaucās. "Hallo? Tas esi tu, Rodžer?"

"Sveiks, Bārnij! Kur tu esi? Es dzirdēju, tu esot bijis slims. Vai tagad atkal esi vesels? Kā klājas Mirandai?"

"Labi," Bārnijs atbildēja. "Laikam biju saaukstējies, gulēdams lietus laikā zem dzīvžoga. Vajadzēja dažas nedēļas palikt šķūnī, un Miranda rūpējās par mani."

"Mīļā Miranda!" Rodžers teica, iztēlodamies, kā mazā mērkaķīte slauka sviedrus Bārnijam no sejas un pienes ūdeni. "Kur tu esi, Bārnij? Kā tu uzzināji, ka mēs esam šeit?"

"Zvanīju jums uz mājām," Bārnijs atbildēja. "Pavāre izstāstīja. Klau, rīt mani var aizvest gandrīz līdz jums. Necerēta veiksme. Laikam jūtos mazliet vientuļi pēc slimošanas."

Bija ļoti neparasti, ka Bārnijs atzīstas vientulībā, tāpēc Rodžers uzreiz saprata - viņam ir briesmīgi slikti. Zēns atcerējās, kā viņš pats jutās pagājušajā pavasarī pēc vīrusa, kaut gan apkārt bija cilvēki, kas centās palīdzēt un nomierināt. Bārnijam nav neviena, tikai Miranda!

"Brauc šurp," Rodžers skubināja. "Brauc un apmeties mūsu viesnīcā. Nē, pagaidi. Drūves kundze noteikti negribēs Mirandu. Sasodīts!"

"Diez vai es varētu apmesties jūsu viesnīcā," Bārnijs atbildēja. "Pirmkārt, man nav naudas, un, otrkārt, mani tur nelaistu. Taču es noteikti varēšu atrast darbu, un gulēt tik jaukā laikā var arī pludmalē. Man tas patiktu."

"Labi. Tik un tā - brauc šurp," Rodžers teica. "Mēs tevi gaidīsim. Bārnij, tas tik būs kolosāli! Pasveicini mīļo Mirandu! Trakulis būs sajūsmā, kad viņu ieraudzīs."

"Braukšu," Bārnijs apgalvoja. "Uz redzēšanos, Rodžer." Rodžeram pie auss atskanēja klikšķis - Bārnijs nolika klausuli. Ari Rodžers nolika klausuli. Pārējie tūlīt metās viņam klāt ar jautājumiem.

Rodžers spraucās ārā no telefona kabīnes, un pārējie spiedās viņam virsū. Viņi dega nepacietībā uzzināt, kas Rodžeram stāstāms, un zēns nevarēja izkļūt no kabīnes.

Bērni iegāja viesistabā, kur viņus gaidīja Peperes jaunkundze. Rodžers vārds vārdā atstāstīja sarunu ar Bārniju.

"Tā nu rīt viņš būs Rabedabā," zēns gavilēja. "Vecais, labais Bārnijs! Tas būs satriecoši! Mēs atkal satiksim viņu un Mirandu."

"Kolosāli," sacīja Strupdegunis, kuram ļoti patika spēcīgais, pašpaļāvīgais Bārnijs un viņa amizantā, palaidnīgā mērkaķīte.

"Tagad lūdzu gulēt," teica Peperes jaunkundze, kas vēlējās palikt viena. "Un, lūdzu, nāciet brokastīs laicīgi."

Astotā nodala

VECAIS ZĒNS BĀRNIJS

Bērni gulēja tik cieši, ka nedzirdēja skaļo brokastu gongu. Līdzko tas atskanēja, Peperes jaunkundze neapģērbusies, uzrāvusi tikai rltatēr- pu, steidzās uz viņu istabām.

"Mostieties taču!" viņa sauca. "Es ari aizgulējos. Ak kungs! Mēs atstāsim ļoti sliktu iespaidu uz Drūves kundzi, ja kavēsimies jau pirmajā rītā. Vai jūs varētu pasteigties?"

"Nē," Strupdegunis miegaini noņurdēja un pagriezās uz otriem sāniem.

"Kuru katru bridi var ierasties Bārnijs," Peperes jaunkundze viltīgi teica.

Strupdegunis kā raķete izšāvās no gultas. "Es biju aizmirsis Bārniju!" viņš iesaucās. Peperes jaunkundze atstāja zēnus vienus, pārliecināta, ka Diāna jau ir augšā, un gāja ģērbties. Kad viņi nonāca brokastis, ēdamistabā bija vairs tikai Vītes jaunkundze.

Viņa tos sveica ar starojošu smaidu. "Nabadziņi! Aizgulējāties? Bērniņi laikam bija ļoti noguruši. Un sunītis arī."

Sunītis nemaz nebija noguris. Viņš aizaulekšoja pie Vītes jaunkundzes, norāva viņai no klēpja salveti un metās prom. Ar šo muļķīgo izdarību, ko Trakulis bija kaut kur iemācījies, viņš visus kaitināja. Taču Vītes jaunkundze tikai iespiedzās.

"Ak, tu nejaukais! Nejaukais! Nes atpakaļ!"

"Trakuli!" Strupdegunis spalgi ierēcās. "Nes šurp!"

Vītes jaunkundze gandrīz nokrita 110 krēsla, un, izdzirdējis troksnis, durvīs parādījās Trivera kungs ar nicinošu izteiksmi. Viņš jautājoši ieskatījās telpā, ar maisveidīgajām krunkām uz purna izskatīdamies nožēlojamāks nekā jebkad. Trakulis atkāpās un nometa salveti. Trivera kungs to apostīja, pacēla, aiznesa uz savu paklāju un pūzdams elsdams smagi apgūlās uz tās.

"Redzi, Trakuli? Nākamreiz viņš paņems tevi, nometīs uz paklāja un uzgulsies virsū," Strupdegunis draudīgi sacīja, cerēdams, ka viņam nebūs jāatdabū Vītes jaunkundzes salvete no briesmīgā Trivera kunga.

"Jaukais Trivera kungs!" Vītes jaunkundze jūsmoja. "Vai nav izcils suns? Es dievinu suņus. Un jūs, Peperes jaunkundz? Un kaķus, šīs izsmalcinātās būtnes!"

"Tad jums patiktu mūsu kaķene Sardīne, Vīteres jaunkundz," iesāka Strupdegunis. "Viņai sagādā prieku ļoti izsmalcināti mesties zem kājām cilvēkiem uz kāpnēm un noskatīties, kā viņi klūp. Un Vīteres jaunkundz! Jūs būsiet sajūsmā par mūsu drauga mērkaķīti."

"Jā, mīļais. Noteikti būšu," Vītes jaunkundze atbildēja. "Tikai mani sauc par Vīti, nevis Vīteri."

"Es nevaru atcerēties," sacīja Strupdegunis, tīšām izvairīdamies skatīties uz Peperes jaunkundzi, kas bija dusmīgi un brīdinoši savilkusi uzacis. "Man tas atgādina kādu dziesmiņu - "Ak, vītcro, putniņ, vītero!". Kaut kas tamlīdzīgs. Es dievinu putnus. Un jūs, Vīteres jaunkundz? Tie ir tik jauki."

"Strupdeguni, atnes man, lūdzu, kabatlakatiņu," Peperes jaunkundze izmisusi sacīja. Kā lai pārtrauc Strupdeguņa šausmīgos runas plūdus? Diāna izmisīgi pūlējās savaldīt smieklus, bet Rodžeram smaids izstiepās 110 vienas auss līdz otrai. Pat Peperes jaunkundze, kaut arī dusmojās, negribot domāja, ka Vītes jaunkundze pelnījusi izsmieklu - viņa tik muļķīgi visu laiku vītero.

Strupdegunis uzmeta Peperes jaunkundzei pārsteigtu skatienu. "Jūs pārāk bieži aizmirstat kabatlakatiņu," viņš piezīmēja, bet, uztvēris viņas skatienu, nolēma vairs neko neteikt. Zēns rāmi devās prom un atgriezās ar kabatlakatiņu. Vītes jaunkundze staroja un, likās, tūlīt piezīmēs kaut ko par jaukiem, izpalīdzīgiem zēniem. Peperes jaunkundze izmisusi ķērās pie pēdējā salmiņa.

"Rodžer, diez kad varētu atbraukt Bārnijs? Vai viņš neteica, cikos? Nevajadzētu palaist garām."

Šis sarunas temats bija tik aizraujošs, ka visi iris bērni tūdaļ aizmirsa Vītes jaunkundzi, un viņa drīz vien piecēlās no galda un izgāja no istabas, plandot svārkiem, grabot rokassprādzēm un uzvē- jojot stiprai smaržu brāzmai.

"Fui!" Strupdegunis saviebās. "Kas tā par briesmīgu smaku?"

Peperes jaunkundze izmantoja izdevību, lai īsi un kodolīgi paskaidrotu Strupdegunim, ko viņa domā par nekaunību un nepieklājību, un izteiktu tik briesmīgus draudus, ka Strupdegunis pārsteigts atslīga krēslā.

"Oho!" viņš vārgi izdvesa. "Piedodiet. Mani kaitina viņas vīterošana. Viņa ir pārāk salda, lai būtu patiesa. Peperes jaunkundz, jūs taču jokojat, ka es veselu nedēļu nedabūšot kūku un varēšot ēst tikai vienu porci ju no visa pārējā? Jūs nevarai būt tik nežēlīga."

"Varu būt un būšu," Peperes jaunkundze bargi teica. "Es necietīšu rupjības ari tad, ja, tavuprāt, tās ir asprātīgas. Un, Dieva dēļ, apēd to grauzdiņu ar marmelādi. Es negribu te sēdēt līdz pusdienlaikam."

Torīt viņi visi gāja peldēties. Ūdens bija silts, un, kaut gan vēju gandrīz nejuta, viļņi bija pietiekami lieli, lai varētu nirt.

"Man patīk izurbties cauri vilnim tieši tad, kad tas lūst, parādās putas un mani viscauri ap- šļāc zaļš ūdens," Diāna teica. "Mums būs kolosālas brīvdienas, vai ne?"

Bērni nepacietīgi gaidīja Bārniju ar Mirandu, taču torīt viņi vēl neparādījās. Pēcpusdienā bērni devās uz pludmali, lai palasītu un laiski pagulētu smiltīs. Saule spīdēja tieši virsū, un pamazām viņi kļuva sarkani kā vēži. Bērni bija peldkostīmos, un Peperes jaunkundze nolēma, ka viņiem kļūs nelabi, ja viņi pārsauļosies.

"Trakulis arī gribētu novilkt kažoku un uzvilkt peldkostīmu." Diāna glaudīja elsojošo suni. "Viņam ir gara mēle, vai ne? Gribi saldējumu. Trakuli?"

"Vau!" Trakulis pielēca kājās. "Saldējums" bija viens no tiem vārdiem, kurus viņš ļoti labi zināja! Taču neviens negribēja celties, lai ietu un nopirktu saldējumu, tāpēc Trakulis atkal bēdīgi apgūlās. Iedveš tikai veltas cerības! Suns atsāka smagi elsot, un Diānai, to redzot, kļuva vēl kar- stāk.

Cits pēc citi bērni saulē aizmiga. Diāna gulēja uz muguras ar sejai pārvilktu saules cepuri. Rodžers - uz sāniem, ērti saritinājies. Strupdegunis - uz vēdera, un viņa mugura kļuva aizvien sarkanāka. Peperes jaunkundze gulēja, cēli iekārtojusies guļamkrēslā zem saulessarga.

Kāds drāzās pa smiltīm. Kāds metās Strupde- gunim uz muguras un čivinādams sāka lēkāt augšā lejā. Trakulis mežonīgi ierējās un uzslējās pakaļkājās, ar priekšējām atspiedies Strupdegunim pret muguru.

Peperes jaunkundze satrūkās un pamodās. Arī

Strupdegunis pamodās un dusmīgi uzkliedza: "Nost, stulbeni! Kas tur dauzās man uz muguras? Nost, es teicu! Sūrst taču!"

Zēns pārvēlās uz muguras, un kāds viņam pēkšņi apķērās ap kaklu, klusi čivinādams sveicienu.

"Miranda!" Strupdegunis iekliedzās. "Miranda, tā esi tu! Skatieties! Re, kur Miranda! Un kur ir Bārnijs?"

Pēc šiem vārdiem bariņš strauji atdzīvojās. Trakulis, protams, sāka trakot un drāzās apkārt, mezdams lokus un saceldams gaisā smiltis. Miranda lēkāja no viena pie otra čivinādama, apskaudama un pieglauzdamās.

Strupdegunis piecēlās, uzmeta skatienu pastaigu vietai un ieraudzīja kādu stāvu, kuru tūdaļ ari pazina. "Bārnij! Bārnij, mēs esam šeit! Nāc, Bārnij!"

Tā nu visi atpūtnieki pludmalē uzzināja, ka ieradies zēns ar mērkaķi un viņu skaļi sveic draugi. Bārnijs nolēca no pastaigu vietas un smaidīdams turpināja ceļu pa smiltīm. Diāna metās

viņam pretī.

"Bārnij! Tu esi klāt! Bārnij, kā tu esi novājējis!"

Bārnijs, plati smaidīdams, apsēdās blakus draugiem. Viņa neparastās acis - tālu viena no otras izvietotas - bija tikpat spoži zilas un rudzu krāsas mati tikpat biezā ērkulī kā vienmēr. Mute plati smaidīja, viņam pēc kārtas uzlūkojot savus draugus.

"Lieliski ir jūs atkal redzēt," viņš teica. "Liekas, kopš maija, kad bijām kopā Ringobelzā, pagājusi vesela mūžība. Un tagad mēs esam Ra- bedabā pie jūras! Jūs visi labi izskatāties."

"Nabaga Bārnij, tu biji slims," Diāna sacīja. "Izskaties novājējis un neesi tik brūns kā parasti."

"Man jau ir labāk," Bārnijs atbildēja. "Es jau stāstīju, ka Miranda mani kopa. Laikam saaukstējos pēc tam, kad nakti saliju. Gulēju siena šķūni un klepoju četras dienas. Zemnieks lāva tur palikt, bet Mjranda mani baroja. Katru dienu gāja uz zemnieka māju un atgriezās ar maizi un visu citu, ko zemnieks viņai iedeva. Būtu jūs redzējuši, kā viņa nes piena krūzi! Neizlēja ne pilīti. Tā bija, Miranda?"

Diānas acis pēkšņi pieplūda ar asarām. Viņa iedomājās, kā Bārnijs tur gulēja slims un pavisam viens un mērkaķīte bija kopā ar viņu. Cik briesmīgi būt vienam - bez mātes, tēva, draugiem! Mīļā, jaukā Miranda! Cik norūpējusies un satraukta viņa droši vien bija!

"Tev laikam bija ļoti vientuļi," teica Strupdegunis. Arī viņam nebija vecāku, tāpēc viņš labāk nekā pārējie saprata, ko nozīmē būt vienam, kaut gan Strupdegunim bija milzum daudz labu radu.

"Jā. Parasti man nav vientuļi," Bārnijs atbildēja. "Es vēlējos, kaut mamma būtu dzīva. Un

kaut es varētu atrast tēvu. Iedomājieties - kaut kur ir tavs tēvs, bet tu nezini, kas un kur viņš ir! Jā, viņš par mani nezina neko, un tomēr mēs piederam viens otram, vai ne?"

Peperes jaunkundze visu šo laiku bija klausījusies. Protams, viņa zināja visu par Bārniju - viņa māte, meitene no cirka, bija apprecējusies ar aktieri un pēc trim mēnešiem aizbēgusi, lai atgrieztos atpakaļ dzīvē, kuru mīlēja, - cirkā. Pēc sešiem mēnešiem piedzima Bārnijs, bet viņa nepūlējās to paziņot tēvam, baidīdamās, ka tēvs gribētu paturēt dēlu sev.

Bārnijs uzauga pārliecināts, ka viņa tēvs ir miris, un tikai tad, kad māte saslima, viņa atklāja noslēpumu, ka bija aizbēgusi no zēna tēva un nemaz nav pateikusi, ka viņam ir dēls! Taču nav šaubu, ka tēvs ir dzīvs, un Bārnijam viņš jāuzmeklē. Tā viņa bija teikusi.

Bārnijs tēvu meklēja, bet pagaidām vēl nav atradis. Kāds viņš ir? Vai viņš joprojām ir aktieris? Viņš esot tēlojis Šekspīra lugās. Vairāk Bārnijs neko nezināja. Kaut viņam izdotos atrast vienīgo tuvo cilvēku!

"Mēs atradīsim tavu tēvu," Diāna teica. Viņa nespēja izturēt skumju pieskaņu Bārnija balsī. "Noteikti, noteikti! Kaut kā tas ir iespējams, Bārnij!"

Devītā nodala dĪkĀ pĒcpusdiena

Bārnijs jutās labāk, izstāstījis trim draugiem par savām rūpēm, bailēm un ilgām. Tās nospieda zēnu pēc slimības, un viņš no tām nebija spējis atbrīvoties.

"Vai tagad, kad esi izkratījis sirdi un mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai tev palīdzētu, tu jutīsies labāk?" Diāna norūpējusies jautāja. Meitene nespēja izturēt, ja kāds bija nelaimīgs.

"Man jau ir labāk," Bārnijs atbildēja, mazliet nokaunējies par savu atklātību. "Es vakarā jutīšos kā stulbenis, kad atcerēšos, ko esmu sastāstījis."

"Kas tie par draugiem, ja viņiem nevar uzticēt rūpes?" Rodžers prātīgi jautāja. "Tas nozīmē, ka tu mums uzticies."

"Jā. Tātad viss kārtībā," teica Bārnijs. "Jūs gan man neuzticat savas rūpes. Liekas, jums tādu nav. Varbūt cilvēkiem, kam ir ģimene, nemaz nav rūpju."

"Ir gan!" Strupdegunis izjusti atsaucās. "Pagaidi tikai, kamēr iekulsies nepatikšanās ar tēvoci Ričardu un dabūsi no viņa pa kaklu. Tās tik ir rūpes! Diemžēl tās es nevienam nevaru uzticēt."

"Neaizmirstiet, ka draugi ir kopā ne vien bēdās, bet arī priekos," ierunājās Peperes jaunkundze.

"Varbūt tagad, kad visi draugi ir kopā, iedzersim tēju un apēdīsim pa saldējumam?"

"Oho! Jau tējas laiks?" Strupdegunis, steigšus pieslējies sēdus, iesaucās. "Jocīgi! Es tik ļoti priecājos redzēt Bārniju, ka aizmirsu launagu."

"Brīnišķīgs kompliments Bārnijam," teica Diāna, glaudīdama Mirandu, kas lajā mirklī bija laimīgākā mērkaķīte pasaulē. "Diez vai agrāk tev kaut kas spēja likt aizmirst, ka jāēd."

Bārnijs iesmējās. Tāda ķircināšanās ģimenes lokā viņam ļoti patika, un to viņš izjuta tikai kopā ar trim draugiem. Atbildes ar pretjautājumiem, muļķīgie joki un zobošanās viņa sirdij bija tuvi, kaut gan Peperes jaunkundzi tas viss bieži nogurdināja.

Bērni bija paņēmuši launagu līdzi uz pludmali. Drūves kundze žēlīgi bija teikusi, ka pati visu salikšot, un iedevusi līdzi milzīgu daudzumu sviestmaižu, smalkmaizīšu, kēksa šķēlīšu un pašceptus smilšu mīklas cepumus, kas vārda tiešā nozīmē kusa uz mēles.

"Tas tik ir launags!" Strupdegunis ar dziļu cieņu iesaucās. "Man prātā nevarēja ienākt, ka Drūves kundze iedos līdzi tādu kaudzi. Nē, viņa nav tik drūma kā izskatās."

"Varbūt viņa cerēja, ka, apēzdams tik daudz launagā, tu mazāk ēdīsi vakariņās," Peperes jaunkundze uzjautrināta piezīmēja.

"Kāds naivums!" Strupdegunis iesaucās. "Man

no tā ne silts, ne auksts. Peperes jaunkundz, man vienmēr ir šausmīgi žēl pieaugušo. Laikam ir briesmīgi nekad nepieēsties līdz ūkai tikai tāpēc, lai neizskatītos nepieklājīgs vai ri jīgs."

"Tu negribi būt pieaudzis, vai ne, Strupdeguni?" ierunājās Diāna. "Nekādas izēšanās. Nekāda pusduča saldējumu pēc kārtas. Nekādas šokolādes rīšanas augu dienu. Nekāda…"

"Pietiek!" Strupdegunis satraukts iesaucās. . "Bārnij, ņem vēl vienu sviestmaizi."

Taču Bārnijam vairs nebija tāda ēstgriba kā agrāk. Peperes jaunkundze secināja, ka viņš bi jis nopietni slims. Viņa prātoja, ko zēns iesāks. Peperes jaunkundze vēlējās, lai viņš apmestos viesnīcā, kur būtu labi paēdis un atrastos viņas gādībā. Taču tas nav iespējams. Pirmkārt, viesnīcā neviens negribētu mērkaķīti, un, otrkārt, Bārnijs 110 Mirandas nešķirsies ne par kādiem labumiem.

Turklāt zēns bi ja diezgan nolaidies un noplīsis. Bārnijs loti centās, lai atstātu draugiem tīra un kārtīga zēna iespaidu, bet viņam kādu laiku nebija bi jis naudas un viņš nevarēja nopirki pat jaunas sandales. Tāpēc Bārnijs staigāja basām kājām, un tās bija netīras. Krekls bija saplēsts, ar notrū- kušām pogām, un pelēkās vilnas flaneļa bikses ceļos gan salāpītas, bet galos noskrandušas.

Un tomēr - cik patīkams zēns! Izskatīgs, uzticams, gudrs un vienkāršs. Ar tādu dēlu lepotos jebkurš tēvs. Peperes jaunkundze paskatījās uz

Bārniju un nopūtās. Viņa bija pārliecināta, ka Bārnijs neatradīs tēvu, bet viņai nebija drosmes to pateikt.

"Bārnij, es ļoti vēlos, lai tu apmestos mūsu viesnīcā," Diāna teica.

"To es nevarētu," Bārnijs atbildēja. "Tu jau zini. Toties es dabūju darbu."

Visi apbrīnodami vērās zēnā. Tikko ieradies un jau dabūjis darbu! Kā tas viņam izdevies?

"Kādu darbu?" Rodžers jautāja.

"Pilsētā ir tāds kā gadatirgus," Bārnijs teica. "Ar mašīnītēm un citām atrakcijām."

"Jā! Mēs tur vakar vakarā bijām!" Diāna iesaucās. "Un tur tu dabūji darbu, Bārnij?"

"Jā. Jūs jau zināt, ka esmu nadzīgs uz dažādiem mehānismiem," Bārnijs atteica. "Esmu atbildīgs par mašīnītēm - man tās jāeļļo un jāuztur labā kārtībā. Man šis darbs grūtības nesagādā. Un gadatirgi man arī patīk - es visu mūžu esmu ceļojis kopā ar atrakciju parkiem un cirkiem."

"Tad jau tu bieži varēsi būt kopā ar mums?!" Strupdegunis viņu pārtrauca. "Atrakci ju parks sāk darboties tikai pēcpusdienā."

"Jā. Man liekas, ka varēšu būt kopā ar jums," Bārnijs apmierināts teica. "Taču uz viesnīcu es neiešu. Tur uz mani skatīsies no augšas un rauks degunu. Es neizskatos pēc paipuisīša, bet, līdzko dabūšu mazliet naudas, savedīšu sevi kārtībā."

Visi trīs tūdaļ vēlējās vai nu atdot, vai aizdot

Bārnijam pēdējo peniju, taču neteica ne vārda. Bārnijs bi ja neparasti lepns. Ja viņi piedāvātu pārāk daudz, zēns nokaunētos un samulstu.

Taču Peperes jaunkundzei bija padomā kas cits, un viņa to mundri izteica.

"Vienu gan tu varētu izdarīt, Bārni j. Aizņemies no Rodžera peldbikses, un, kamēr jūs peldaties, es piešūšu tavam kreklam pogas un atšūšu no- skrandušos bikšu galus."

"Paldies." Bārnijs pietvīka. "Es to pats neprotu."

Rodžers aizsteidzās uz viesnīcu un atgriezās ar peldbiksēm. Bārnijs aizgāja aiz klints un gandrīz tūdaļ jau bija atpakaļ Rodžera peldbiksēs. Zēns kautrīgi pasniedza Peperes jaunkundzei kreklu un bikses.

"Liels paldies," viņš teica. "Jūs esat ļoti laipna. Cik brīnišķīgi atkal būt kopā ar jums! Un kopā ar Trakuli. Dullais Trakuli!"

Trakuļa prieka kauss bija pilns līdz malām un, kad pārējiem piepulcējās Bārnijs ar Mirandu, tas jau gāja pāri. Viņš kā vēja plēsts riedams drāzās pa pludmali garām atpūtniekiem, izvairījās no Mirandas, ierēja viņai ausī un atkal metās prom ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā.

"Kā tāds ātrvilciens," Strupdegunis teica. "Pēc brīža nogurs, atvilksies un nokritīs blakus Mi- randai, bet viņa izspēlēs dažus no saviem gājieniem."

Strupdeguņa vārdi piepildījās. Trakulis, pūzdams kā vilciens, kas velkas kalnā, bez spēka nokrita smiltis blakus pārējiem. Miranda tūdaļ uzlēca spanielam mugurā un parāva uz augšu viņa lielās, nokarenās ausis. Trakulis pielēca kājās un mēģināja nomest mērkaķlti, kas, sajūsmā čivinādama, turējās stingri ieķērusies kažokā.

Trakulis, par lielu pārsteigumu pārējiem atpūtniekiem, metās prom ar Mirandu uz muguras, cerēdams viņu nomest zemē. Taču Miranda iekrampējušies neslēpa prieku un lēkāja Trakulim uz muguras augšā lejā, it kā viņš būtu sacīkšu zirgs!

Pēkšņi Trakulis atcerējās, kā var tikt vaļā no apnicīgās mērkaķītes. Viņš novēlās uz muguras, un Miranda, nobijusies, ka viņu varētu samīt, tūdaļ nolēca zemē. Viņa aizdrāzās atpakaļ pie Bārnija un ielēca zēnam rokās, iekams Trakulis viņu bija panācis.

Bērniem un Peperes jaunkundzei lēnām tuvojās kāds cilvēks - garš, slaids vīrietis, kuru bērni tūdaļ pazina. Tas bija burvju mākslinieks no ceļojošā teātra. Viņš bija vērojis Mirandu un Bār- niju, un pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda doma. Vīrietis redzēja, ka Bārnijs ģērbies nabadzīgi, un uzminēja, ka zēnam pašam jāpelna iztika.

"Klau, puis," viņš teica, pienācis klāt un rādīdams uz Bārni ju.

"Vai tev vajadzīgs darbs? Es esmu iluzionists - burvju mākslinieks - no ceļojošā teātra, kas uzstājas uz dambja. Ja nāksi kopā ar mērkaķi par manu palīgu, dabūsi algu. Ko teiksi, dēls?"

"Atvainojiet, kungs. Man jau ir darbs," Bārnijs atbildēja. "Es rūpēšos par mašlnītēm atrakciju parkā. Ja tas darbs neveiksies, es jums pateikšu, taču nedēļa man jānostrādā."

Burvju mākslinieks pamāja ar galvu un devās prom. Bārnijs pagriezās pret pārējiem. "Vai redzējāt viņa acis?" zēns jautāja. "Varu derēt, ka viņš ir dīvainis. Es negribētu strādāt tik lūrošu acu uzraudzībā! Man skudriņas skrietu pār muguru. Viņš ir no tiem, kas redz pat ar pakausi."

"Man tomēr liekas, ka ir patīkami, ja piedāvā tādu darbu!" Strupdegunis skaudīgi noteica. "Varu derēt, ka man darbs no gaisa nenokristu. Man būtu jāmeklē mēnešiem ilgi."

Pēcpusdiena bija patīkami dīka. Ap sešiem Peperes jaunkundze aizgāja pastaigāties un atstāja mazo bariņu vienu. Bērni izstāstīja Bārnijam par viesnīcas iemītniekiem, īpaši par Vītes jaunkundzi, un par savādo mazo nesēju Damiju. Bārnijs pārsteigts pacēla skatienu.

"Damijs? Kāds viņš izskatās? Pastāstiet."

Bērni aprakstīja nesēju. "Mazs. Ar lielu galvu un apaļām, zilām acīm. Mute kā poga, un viņš ir briesmīgi stiprs," Rodžers stāstīja. "Man liekas, viņš tomēr nav izaudzis - pusbērns, puspieaudzis. Man viņš patīk. Taksometra šoferis stāstīja, ka reizēm viņam uznākot dusmu lēkmes. Kāpēc tu jautā? Vai esi viņu saticis agrāk?"

"Tas varētu būt Damijs, kuru es kādreiz pazinu," Bārnijs atbildēja. "Pirms dažiem gadiem mēs kopā uzstājāmies cirkā. Viņam patika mana mamma, kas pret viņu bija laipna. Es aizgāju no cirka un kopš tā laika neesmu par viņu dzirdējis. Nabaga Damijs! Man viņš patika. Viņš tiešām atgādināja labsirdīgu bērnu, bet reizēm viņam uznāca nevaldāmas dusmas. Tad viņš bija bīstams neparastā spēka dēļ. Vienreiz es redzēju, kā viņš pacēla kādu vīrieti un aizmeta viņu pa gaisu."

"Ak Dievs!" Rodžers iesaucās. Viņš nobijās, ieraudzījis Damiju jaunā gaismā. "Tev vajadzētu aiziet un paskatīties, vai tas ir tas pats Damijs. Mēs viņam izstāstīsim par tevi."

Atgriezās Peperes jaunkundze un sauca: "Vakariņu laiks!" Tas bija viens no saucieniem, kas bērnus vienmēr mudināja steigties. "Uz redzēšanos, Bārnij. Līdz rītam!" Strupdegunis sauca. "Nesaaukstējies!"

Desmitā nodaļa

DAŽI VĀRDI AR DAMIJU

Peperes jaunkundze nelaida bērnus pēc vakariņām uz atrakciju parku. "Nē," viņa teica. "Šī ir

Bārnija pirmā darba diena. Viņš nedrīkst novērst uzmanību."

"Mēs viņu netraucēsim!" Strupdegunis sašutis atteica. Taču Rodžers saprata Peperes jaunkundzi. Nebūtu godīgi pret Bārniju vērot, kā viņš strādā, un gaidīt, lai viņš pievērstu uzmanību trim draugiem, nerunājot jau nemaz par Trakuli.

Bērni nolēma sameklēt Damiju un noskaidrot, vai viņš pazīst Bārniju. Drūves kundzi pārsteidza jautājums, vai viņi drīkstot aprunāties ar Damiju.

"Mēs domājam, ka pazīstam viņa draugu," Rodžers skaidroja. "Mums gribas aprunāties un to noskaidrot."

"Jūs neko neizspiedīsiet no nabaga vecā Da- mija," Drūves kundze atbildēja. "No viņa reti var dzirdēt kādu vārdu. Viņš prot atdarināt skaņas. Bum-bum, bāc-bāc, čuk-čuk - kā vilciens, mjau - kā kaķis. Taču runāt nerunā."

"Varbūt mēs tomēr drīkstam viņu satikt?" Rodžers neatlaidās.

"Jūs viņu satiksiet pagalmā aiz mājas," ne pārāk labvēlīgi atteica Drūves kundze. Bērni aizgāja līdz tumšās priekšistabas galam, pagrūda ar rupju vilnas audumu apsistās durvis un nokļuva lielā virtuvē. No turienes veda durvis uz pagalmu. Tā bija nepatīkama, šaura vieta ar dažādu atkritumu kaudzēm, tukšām pudelēm, skalu groziem, kastēm, pūstošiem dārzeņiem un lielu, svītrainu runci.

Līdzko parādījās Trakulis, runcis uzmetās uz augstā žoga. Trakulis, protams, bija pārliecināts, ka varēs uzlēkt uz žoga, un sāka mežonīgi lēkāt.

Kad Trakulis iesteidzās pagalmā, Dami js slaucīja atkritumus. Vīrelis apgriezās, ieraudzīja bērnus, un viņa seja izplūda smaidā kā draudzīgam bērnam.

"Vau-vau!" viņš teica, rādīdams uz Trakuli.

"Sveiks, Damij," Strupdegunis sacīja. "Mēs tev kaut ko gribam pajautāt."

Damijs sadrūma. Acīmredzot viņam nepatika jautājumi. Tie viņu mulsināja. Damijs neiebilda, ja viņam norādīja, kas jādara, bet viņš necieta, ja viņam kaut ko jautāja. Tas nozīmēja, ka viņam jāapdomā atbildes.

"Neuztraucies, Damij," Diāna teica, ievērojusi, ka viņš sarauca uzacis. "Mēs tikai gribam ko pastāstīt. Mēs šodien satikām tavu draugu. Viņš domā, ka pazīstot tevi. Tas ir zēns, vārdā Bārnijs."

Damijs ilgi domāja un tad pašūpoja galvu. Bērni jutās vīlušies.

"Šis nebūs tas Damijs, ko pazīst Bārnijs," Rodžers teica. "Un tomēr - Bārnijs teica, ka viņa draugs pilnīgi atbilst mūsu Damija aprakstam."

Diānai pēkšņi ienāca prātā kāda doma. Viņa pagriezās pret Damiju, kurš satraukti pētīja bērnus.

"Damij," viņa teica, "tam zēnam ir mērkaķis - maza, jauka mērkaķīte, vārdā Miranda. Vai viņu tu atceries?"

Gaišs smaids pārvērta Daini ja satraukto seju. Viņš nometa slotu un, sasitis plaukstas, salika rokas tā, it kā turētu mazu radību.

"Mērkaķis!" viņš beidzot pateica. Un tad ar lielu piepūli izgrūda - "Bārnijs". Pēkšņu atmiņu pārņemts, viņš strauji locīja galvu augšā lejā. "Bārnijs, Bārnijs, Bārnijs," viņš teica. Damijs parāva Diānu aiz rokas. Viņš rādīja apkārt, it kā jautādams, kur ir Bārnijs.

"Viņš strādā atrakciju parkā pie mašīnītēm," Diāna skaidroja.

"Ir labs, labs, labs," Damijs atviegloti teica. Pēkšņi viņš ieraudzīja vienā no logiem Drūves kundzi un, uztvēris viņas skatienu, atkal paķēra slotu un sāka strauji slaucīt, izmētādams atkritumus pa visu pagalmu.

"Iesim labāk prom. Mēs viņu tik ļoti satraucām, ka viņš nevarēs kārtīgi uzslaucīt pagalmu, ja neaiziesim," teica Rodžers. "Interesanti, cikos viņam beidzas darbs. Varu derēt, ka viņš dosies taisnā ceļā pie Bārnija."

"Man Damijs patīk," Diāna teica. "Esmu pārliecināta, ka viņš runātu pareizi, ja cilvēki pret viņu būtu laipni."

"Es pret viņu būšu loti labs, lai izlīdzinātu to, ko viņam nodarījuši citi," Strupdegunis sparīgi paziņoja. "Man arī viņš patīk. Damijs mazliet atgādina Trakuli - viņš ir tikpat patiess un uzticams."

"Viņš nemaz neatgādina Trakuli," Diāna atcirta. "Trakulis ir dulls. Paskaties uz viņu. Viņš domā, ka spēj pārlēkt pāri sētai. Trakuli, nāc šurp! Tas kaķis par tevi smejas."

Bērni izgāja cauri virtuvei un atkal nonāca priekšnamā. Tur bi ja tumšs. Bērni prātoja, ko lai dara.

"Paskatīsimies, vai atpūtas telpa nav tukša," Strupdegunis teica. "Ja tur neviena nav, varam uzspēlēt kārtis, bet, ja tur būs Vīteres jaunkundze, es laidīšos lapās."

Vītes jaunkundzes atpūtas telpā nebija. Tur bija profesors Džeimss. Par laimi, viņš, cieši aizmidzis, gulēja atpūtas krēslā. "Varētu atnest kārtis un uzspēlēt pusstundu kaut ko klusu," Diāna teica. "Viņš ir aizmidzis, turklāt viņš ir kurls. Nedzirdēs ne skaņas."

Rodžers atnesa kārtis. Bērni apsēdās pie maza galdiņa, un Rodžers izdalīja kārtis. Viņš pagriezās atpakaļ un uzmeta skatienu vecajam profesoram, lai pārliecinātos, vai tas ir cieši aizmidzis. Tad viņi varētu runāt normālā skaļumā.

Pēc divām partijām bērni salasīja kārtis, prātodami, vai iznāktu laiks vēl vienai partijai. Strupdegunis atcerējās mazās kāpnes, kas veda uz jumtu, no kurienes pavērās skats uz jūru otrpus klintij.

"Kaut mēs varētu izkāpt ārā pa lūku, pāriet pāri jumtam uz klinti, iekārtoties plaisā un vērot slepeno zemūdeņu bāzi," viņš teica. "Varbūt ieraudzīsim ko aizraujošu."

"Neieraudzīsim vis," Rodžers sacīja. "Tā ir pārāk tālu. Dīvainas kāpnes, vai ne? Interesanti, kāds ir bijis to sākotnējais nolūks. Neliekas, ka tās būtu kalpojušas prātīgam mērķim."

"Senos laikos te sirojuši kontrabandisti," Strupdegunis teica. "Peperes jaunkundze man stāstīja. Es nebrīnītos, ja tolaik vecās kāpnes būtu izmantotas, lai no jumta signalizētu kontrabandistu kuģim."

"Varbūt to izmantojuši avarējušu kuģu aplaupītāji," Diāna sacīja. "Vīri, kas ar aplamiem signāliem sūtīja kuģus virsū klintīm, lai pēc tam tos aplaupītu."

"Briesmoņi!" Strupdegunis iesaucās. "Es tādus cilvēkus nesaprotu."

"Varbūt tu arī būtu tāds pats, ja dzīvotu tajos laikos," Diāna teica.

"Nebūtu vis," Strupdegunis pacēla balsi. "Kā tu tā vari runāt?"

Rodžers laiski klausījās, mētādams kārtis. Nejauši pametis skatienu sev pretī spogulī, kurā bija skaidri redzams vecais profesors, Rodžers saspringa.

Vai viņam nav vaļā acis? Izskatās, ka ir. Izskatās, ka viņš ir pamodies un tomēr nesaka ne vārda, lai pārtrauktu viņu spēli vai sarunas. Rodžers ātri pagriezās atpakaļ. Nē, vecā vīra acis bija cieši aizvērtas.

Rodžers bija nesaprašanā. Vai viņš būtu kļūdījies? Zēns bija pārliecināts, ka redzējis spogulī veco vīru ar atvērtām acīm. Kāpēc lai tas izliktos, ka guļ?

Abi pārējie bērni joprojām strīdējās. Strupdegunis dusmojās, ka Diāna viņu spēj iedomāties par avarējušu kuģu aplaupītāju.

"Nekliedz," Diāna teica. "Uzmodināsi veco vīru."

"Man vienalga," Strupdegunis rupji atteica. "Manis pēc Trakulis var viņam uzlēkt virsū un nobiedēt. Suns nespēj gulēt zem galda klusi kā pele."

Rodžers atkal paskatījās spogulī. Jā, viņš bija pārliecināts, ka vecajam vīram atkal acis ir vaļā! Viņš skatījās Rodžeram mugurā, klausīdamies, par ko bērni runā.

Rodžers strauji pagriezās - un atkal vecā vīra acis bija ciet. Zēns bija apmulsis. Kāpēc viņš izliekas aizmidzis? Lai dzirdētu, par ko bērni runā? Viņš taču ir kurls. Kāpēc tad?

Rodžers padevās. Ja vecajam kungam patīk izlikties, ka viņš ir kurls un aizmidzis, un klausīties kā zaglēnam, lai tā arī būtu.

Pēkšņi viņam uznāca vēlēšanās noskaidrot, vai vecais virs tiešām ir kurls un aizmidzis. Viņš pārliecās pāri galdam un piemiedza pārējiem ar aci. Bērni saprata, ka Rodžeram ir kaut kas padomā, un saspringti lūkojās viņā.

"Klausieties," Rodžers draudīgi teica. "Te nav neviena, izņemot to kurlo un pusaizmigušo veci. Tāpēc varam aprunāties par To, Ko Mēs Zinām."

"Ahā! Jā," Strupdegunis atsaucās, īsti nesaprazdams, kas notiek, bet gatavs piedalīties jebkurā muļķīgajā Rodžera spēlē. "Par To, Kurš Čukst. Un Par To, Kuram Ir Viltota Pase."

"Būs tā," Rodžers čukstēja. "Līdzko uzzināsim viņu paroli, varam rīkoties. Mums jāizseko vīrs, kas ir pārģērbies."

"Viņu var pazīt pēc mazā pirkstiņa - tas ir liks." Strupdegunis atcerējās vienu no vilcienā redzētajiem jūrniekiem un iepina viņu muļķīgajā stāstā.

Diāna pavērtu muti skatījās uz abiem zēniem. Sasodīts! Ko tas viss nozīmē? Vai viņi jukuši?

Rodžers steidzīgi paskatījās spoguli. Vecā vira acis bija plati ieplestas. Viņš noteikti klausījās. Nu liela labuma viņam no tā nebūs! Ja profesors ticēs visam, ko viņi runā, viņam būs daudz par ko domāt.

Aiz durvīm atskanēja balss, kas lika bērniem satrūkties. Tā bija Peperes jaunkundze.

"Vai jūs vēl neesat augšā? Ak kungs! Vai tas ir profesors? Es viņu uzreiz neredzēju, citādi nebūtu tik skaļi runājusi."

"Nekas," Rodžers pieceldamies atbildēja. "Viņš ir cieši aizmidzis."

Vienpadsmito nodaļa VAIRĀK PAR BĀRNIJU

Nākamā diena bija satraucoša. Vispirms Bārnijs atklāja, ka Damijs ir tas pats vecais draugs, kuru viņš kādreiz pazina. Zēnu tas ļoti iepriecināja.

Bērni satikās no rīta pludmalē. Miranda bija satraukta un runīga. Viņa sāka rakt mazu bedrīti, lai, tāpat kā bērni, apsēstos. Trakulis, izkāris mēli, viņu vēroja. Pēkšņi Miranda zibenīgi izstiepa ķepu un stipri parāva spanielu aiz mēles. Trakulis iekaucās.

"Re, kā! Turi mēli aiz zobiem, Trakuli," Strupdegunis teica. "Ja tu stāvi virs Mirandas ar mēli pāri krūtīm, viņai tas ir izaicinājums. Tu esi ļoti dumjš suns, ja ļauj mērkaķim par sevi ņirgāties."

Trakulis apvainojies aizklīda prom. Bārnijs sāka stāstīt par Damiju. "Es vakar jau beidzu darbu atrakciju parkā," viņš teica, "kad priekšnieks teica: "Pie tevis atnācis draugs, Bārnij." Un ienāca vecais, labais Damijs."

"Vai viņš priecājās, tevi redzot?" Diāna jautāja.

"Priecājās? Domāju gan. Viņš mani paņēma aiz rokām un cilāja tās augšā lejā kā pumpja rokturi," Bārnijs stāstīja. "Tad viņu ieraudzīja Miranda un tūdaļ pazina. Miranda nevienu neaizmirst. Viņa uzlēca Damijam uz pleca, un tas viņu sāka šūpot tāpat kā tolaik, kad viņa bija pavisam maza. Damijs viņai dungoja tāpat kā agrāk. Es gandrīz apraudājos!"

"Vai viņš ar tevi nerunāja?" Rodžers jautāja. "Liekas, viņš daudz nerunā."

"Viņš nav anglis," Bārnijs stāstīja, "un nekad nav labi pratis mūsu valodu. Viņš runā, ja ir laimīgs un ja cilvēki pret viņu izturas draudzīgi. Sākumā viņš man neteica ne vārda, bet vēlāk, atcerējies laikus, kad mēs dzīvojām kopā, runāja bez apstājas."

"Par ko jūs runājāt?" Diāna ziņkāri jautāja. "Par veciem draugiem?"

"Jā. Un par manu māti," Bārnijs teica. Viņš apklusa. "Damijs nezināja, ka viņa mirusi, un raudāja, kad es izstāstīju. Viņam mamma loti patika. Viņa bija tik laipna pret Damiju. Damijs teica,, ka es viņai nemaz neesot līdzīgs."

"Kāpēc?" Rodžers jautāja.

"Viņa bija tumšmate, bet es - gaišiem matiem. Viņai bija brūnas acis, man zilas. Viņa bija maza auguma, es esmu garš. Man ļoti žēl, ka neesmu viņai līdzīgs."

"Tu droši vien esi līdzīgs tēvam," Diāna teica, skatīdamās Bārnija neparasti zilajās acīs. "Tad mums viņu būs vieglāk atrast. Meklēsim kādu, kas līdzīgs tev."

"Kaut es viņu spētu atrast!" Bārnijs teica. "Tēva palīdzība vajadzīga arī pieaugušam. Protams, varbūt es esmu citāds nekā viņš. Varbūt viņš ir citāds nekā es. Varbūt viņš pat kaunēsies no manis."

"Kāpēc tava mamma aizbēga no viņa?" Diāna jautāja. "Vai tavs tēvs pret viņu slikti izturējās?"

"Nezinu. Man liekas, viņa nespēja dzīvot mājā pēc tam, kad visu mūžu bija pavadījusi furgonā," Bārnijs teica. "Man liekas, viņa ilgojās pēc dzīves, kuru pazina. Un tomēr es gribētu, lai viņa būtu aizsūtījusi tēvam ziņu, kad es piedzimu. Varbūt viņš man neticēs, ja es viņu kādreiz atradīšu."

"Kāds ir tavs uzvārds, Bārnij?" iejautājās Rodžers, pēkšņi aptvēris, ka viņi to nezina.

"Lorfmers," Bārnijs atbildēja. "Mani sauc Bār- nabass Hugo Lorimers. Grūti izrunāt! Taču Lori- mers ir manas mātes, nevis tēva uzvārds. Viņa atkal saucās savā vārdā pēc tam, kad aizbēga, un es tā ari neuzzināju tēva uzvārdu. Viņa nepateica manu īsto uzvārdu. Viņai tas neienāca prātā, bet es neiedomājos pajautāt. Man likās, ka Lorimers ir viņas vīra uzvārds. Es nesapratu, ka tas varētu būt svarīgi."

"Un dzimšanas apliecība?" jautāja Diāna, atcerējusies savējo. "Tajā jābūt visam."

"Kas ir dzimšanas apliecība?" Bārnijs izskatījās nobijies. "Pirmo reizi dzirdu par tādu. Lai kas tas būtu, man tādas nav."

Iestājās klusums. Trīs bērni domāja vienu un to pašu. Cik bezcerīgi ir atrast cilvēku, nezinot, kāds viņš izskatās, cik viņam gadu, pat ne to, kā viņu sauc! Varbūt viņš ir šajā pilsētā, bet neviens no bērniem viņu nepazītu!

Rodžers nolēma lūgt palīdzību Peperes jaunkundzei. Viņai vajadzētu zināt, kas tādā gadījumā jādara. Un tomēr viņi kaut ko zināja - Bārnija tēvs tēlo vai ir tēlojis Šekspīra lugās. Tas jau ir vairāk nekā nekas.

Parādījās Trakulis, kaut ko nesdams zobos. "Ko viņš šoreiz atracis?" Strupdegunis iesaucās. "Trakuli, ja atkal būsi atnesis beigtu krabi, es tev to likšu apēst. Man jau vakar pietika, šodien būs sliktāk."

Tas nebija krabis. Tā bija matu suka! Strupdegunis izņēma to Trakulim no zobiem un nopētīja. "Slikts suns! Vai es neesmu teicis, ka ne viesu namā, ne viesnīcā nedrīkst spert sukas? Tu neesi mājās. Es gribētu gan zināt, kam tā suka pieder."

"Vau!" Trakulis atsaucās, apmierināts pats ar sevi.

"Tu gribi teikt, ka skrēji visu ceļu līdz viesnīcai, uzskrēji augšā, atradi atvērtas durvis un paķēri suku?" Strupdegunis jautāja. "Tad jau tu esi dulls!"

"Tā laikam būs," Diāna teica. "Viņš grib parādīt Mirandai kaut ko tādu, ko viņa neprot."

"Nerunā tā!" Bārnijs ātri teica. "Tu zini, ka Miranda visus atdarina. Negribu, lai viņa sāktu ierasties ar sukām. Es iekulšos briesmīgās nepatikšanās."

"Trakulis ari," Strupdegunis bargi teica un iebelza ar suku pārsteigtajam spanielam pa degunu. "Kāpēc tu esi kā ķerts uz sukām? Nedrīkst nest prom sukas, dvieļus un paklājus, Trakuli!"

Trakulis steidzīgi atrāvās, lai izvairītos no nākamā belziena, uzgrūdās virsū Mirandai, un, sajuzdams astē asus zobus, tikpat steidzīgi pielēca kājās un metās pie Strupdeguņa.

"Nespēlē ar mani un Mirandu "lieko krēslu"." Strupdegunis viņu atgrūda. "Es vēl esmu dusmīgs." Zēns nopētīja suku. Uz tās bija sudraba iniciāļi "M. M.*\

"Metjū Mārvels," ierunājās Diāna, vilkdama pār tiem ar pirkstu. "Burvju mākslinieks. Viņa istaba ir tajā pašā kāpņu laukumā, kur mūsējās. Trakulis droši vien ieraudzīja, ka durvis pavērtas, pagrūda tās vaļā un gāja iekšā. Laikam viņš domā, ka visas istabas ir tādēļ, lai tajās ieklīstu. Es viņu tur ieraudzīju vakar."

"Es to šodien atdošu Metjū," teica Strupdegunis, "taču tūlīt pat es nevaru atgriezties. Iesim peldēties!"

Un bērni peldējās. Miranda negāja ūdenī, bet, par lielu sajūsmu visiem bērniem, lēkādama dejoja malā, kur skalojās viļņi. Trakulis drosmigi ielēca ūdeni un mēģināja turēties blakus Strupdegunim. Bārnijs peldēja vislabāk. Viņš jau jutās daudz labāk daļēji arī tāpēc, ka atkal bija laimīgs. Zēns ar sirsnību domāja par trim draugiem. Nē, četriem, ieskaitot Trakuli. Lai kas arī notiktu, viņš tos nekad, nekad nepametīs.

"Vai tu pievakarē varēsi nākt mums līdzi, Bārni j?" Rodžers jautāja, kad bērni izpeldējušies apgūlās, lai nožūtu saulē.

"Jā. Es strādāju līdz pussešiem," Bārnijs teica. "Ko jūs darīsiet?"

"Vēl nezinām," Strupdegunis atbildēja. "Es gribētu noīrēt laivu."

"Jā. Laba doma," Rodžers piekrita. "Klau! Aizbrauksim uz Rabedabas atvaru. Es to gribētu redzēt."

"Kas tas ir?" Bārnijs ieinteresēts jautāja.

Bērni sāka stāstīt cits pār citu. "Tas nav ļoti tālu - tas ir netālu no klints, kas atdala mazo līci no zemūdeņu bāzes," Strupdegunis pastāstī ja, kad Bārnijs bi ja uzklausījis visus atvara aprakstus.

"Labi. Pievakarē noīrēsim laivu un brauksim," Bārnijs teica. "Es to labprāt apskatītu. Nekad neesmu redzējis īstu atvaru."

Bija pusdienlaiks, tāpēc bērni izšķīrās, un Rodžers kopā ar pārējiem steidzās atpakaļ uz viesnīcu. Protams, ne tāpēc, lai nenokavētos, bet tāpēc, ka viņus mocīja izsalkums. Bērni uzskrēja augšā pa kāpnēm, lai nomazgātos un sakārtotos.

"Noliksim vietā Mārvela kunga suku," Strupdegunis sacīja. "Ceru, ka viņš nav istabā. Ja nebūs, es iezagšos un nolikšu to atpakaļ. Tad man nebūs jātaisnojas Trakuļa stulbās uzvedības dēļ."

Strupdegunis klusi pieklauvēja un ieklausījās. Iekšā nedzirdēja ne skaņas. Viņš piesardzīgi pagrieza rokturi un ar suku rokā klusiņām ieslīdēja iekšā.

Pēkšņi zēns apstājās. Izrādījās, Mārvela kungs tomēr ir istabā. Burvju mākslinieks sēdēja pie kārtīm nobārstīta galda. Kārtis bija skaitļu izraibinātas. Viņš tās ātri pētīja un kaut ko rakstīja. Strupdegunis nezināja, ko lai dara. Zēns pieklājīgi ieklepojās.

Mārvela kungs tūlīt pielēca kājās un, aizklājis ar roku kārtis, pagrieza pret Strupdeguni dusmīgu seju. "Kas ir? Ko tu gribi? Kā tu iedrošinies līst iekšā?" viņš skarbā balsī nobēra. Tad vīrs saprata, ka viņa priekšā ir tikai Strupdegunis, un piespieda savu garo, kalsno seju savilkties smaidā.

"Muļķa zēns! Tu mani nobiedēji! Es gatavoju vienu savu triku, biju iegrimis pārdomās, bet tu mani nobiedēji. Ko tu gribi?"

"Kungs, es ļoti atvainojos, ka mans suns šorīt aiznesa no jūsu istabas suku," Strupdegunis teica, vēl neatguvies no bailēm, kas viņu bija pārņēmušas, ieraugot burvju mākslinieka dusmīgo seju. "Es atnesu to atpakaļ."

"Paldies," burvju mākslinieks sacīja. Viņš paņēma suku, nolika to un pierāva klāt Strupdeguni. "Kāpēc tu, zēn, nemazgā ausis?" viņš jautāja.

"Es mazgāju," Strupdegunis sašutis atteica.

"Nu, nu. Tev aiz ausim aug kartupeļi," burvju mākslinieks teica un izņēma Strupdegunim no aizausim divus mazus kartupeļus. Strupdegunis blenza pavērtu muti.

"Un kāpēc tev mutē ir rokaspulksteņi?" Mārvela kungs iesmējās. "Tos visi var redzēt un paņemt. Re, kā!" Burvju mākslinieks ielika Strupdegunim mutē pirkstu un izņēma divus mazus ro- kaspulksteņus.

"Es… es…" Strupdegunis pārsteigts iesāka.

"Un kāpēc tev tā nokarājas šortu kabatas?" jautāja burvju mākslinieks. Strupdegunis pārsteigts paskatījās lejup. Viņa kabatas neglīti nokarājās! Zēns iebāza rokas kabatās un no vienas izņēma divus burkānus, bet no otras - ābolu. Zēns bi ja galīgā neizpratnē.

"Ēdiens ēzelltim," Mārvela kungs teica un klusi iesmējās. "Tev taču garšo burkāni, vai ne? Ņem pusdienām."

Divpadsmito nodaļa RABEDABAS ATVARS

Pārējie bērni jau bija nokāpuši pusdienās. Viņi nevarēja sagaidīt Strupdeguni. Arī Trakulis, kurš bija ļoti izbadējies. Peperes jaunkundze vēsi palūkojās uz Strupdeguni.

"Tu ilgi biji prom," viņa teica. "Kas tev notika?"

"Nekas īpašs," Strupdegunis bezrūpīgi atbildēja. "Mārvela kungs atrada man ausīs kartupeļus, mutē divus rokaspulksteņus un kabatās augļus un dārzeņus. Tas arī viss!"

"Tu gribi teikt, ka viņš ar tevi izstrādāja trikus?" Diāna jautāja. "Laimīgais! Es gan neticu, ka viņš izņēma tev no mutes rokaspulksteņus."

"Un es šorīt prātoju - kas tur tā tikšķ?" Rodžers ierunājās. "Strupdeguni, tu varēji ļaut man izņemt tos no tavas mutes."

"Viņš bija dusmīgs, kad, strauji apgriezies, ieraudzīja mani," stāstīja Strupdegunis. "Viņš uzšāvās no krēsla un apsedza ar roku kaut kādas kārtis, it kā es būtu nācis, lai izpētītu viņa triku noslēpumu. Es viņu esot iztraucējis, kad viņš gatavojis jaunu triku. Nevaru saprast, vai viņš man patīk vai ne."

Mārvela kungs šajā mirklī nāca iekšā istabā, un Peperes jaunkundze deva Strupdegunim zīmi, lai zēns maina sarunas tematu. Ienāca ari klauns ar Irisu Lakstīgalu ļoti glītā zilbaltā kleitā, kas uzreiz saistīja Strupdeguņa skatienu. Zēns pasmaidīja, un viņa atsmaidīja pretī.

"Viņa ir briesmīgi jauka!" Strupdegunis teica. "Es ar viņu šorīt aprunājos. Mums esot jānāk uz izrādi, un viņa nodziedāšot manas mīļākās dziesmas."

"Cerams, ka viņa zina "Ar jājamo zirdziņu uz Benberikrosu" un "No kurienes tu esi, mīlulīt?"," Rodžers nopietni un diezgan skaļi jautāja.

"Aizveries! Viņa var izdzirdēt," Strupdegunis nikni nošņāca. "Laikam gribi dabūt pa zobiem, Rodžer."

"Strupdeguni, uzvedies pieklājīgi," zēnam par lielu sašutumu, teica Peperes jaunkundze. Viņš atgāzās krēslā un īgni caur pieri blenza uz Peperes jaunkundzi. Pa atvērto logu ielidoja putns, apmeta istabā loku un izlaidās ārā. Strupdegunim ienāca prātā, kā varētu atmaksāt Peperes jaunkundzei par pazemojumu citu klātbūtnē.

"Vai jūs redzējāt to jauko putniņu?" viņš jautāja, ar mīlīgu smaidu pagriezies pret Vītes jaunkundzi. "Varu derēt, ka tas vīteroja. Man ļoti patīk putni. Un jums, Vīteres jaunkundz?"

Pirmo reizi Vītes jaunkundze uz viņu palūkojās vēsi. "Savādi, ka jūsu puisītis tik slikti atceras vārdus, Peperes jaunkundz," viņa teica. "Taču ko lai dara? Ne visiem dots prātiņš, vai ne?"

"Akmentiņš tavā dārzā, Strupdeguni," Rodžers klusi teica. Klauns bija visu dzirdējis un tik skali zirgojās, ka pārspēja pat Strupdeguni. Lai notiek kas notikdams, katrā ziņā jāmaina sarunas temats. "Peperes jaunkundz, mēs pievakarē noīrēsim laivu un brauksim uz Rabedabas atvaru," viņš skaļi teica.

"Tad jums jābrauc kopā ar laivinieku," Peperes jaunkundze neprātojot atbildēja. Trīs bērni izbailēs vērās viņā.

"Kāpēc?" Rodžers jautāja. "Jūs taču zināt, ka mēs paši loti labi protam airēt."

"Pirmoreiz dzirdu," Peperes jaunkundze atteica. "Tik un tā vieni jūs uz atvaru nebrauksiet."

"Gluži pareizi," negaidot atskanēja kāda balss. "Bīstamāku vietu grūti iedomāties. Labāk lai bērni no tās turas tālāk."

Tas bija Mārvela kungs. Profesors Džeimss pielika roku pie auss un skaļi ierunājās:

"Ko? Par ko jūs runājat?"

"Par Rabedabas atvaru!" Strupdegunis nokliedzās, un visi satrūkās.

"Ā, ļoti bīstama vieta," profesors piekrita. "Neļaujiet viņiem braukt, kundze."

"Es arī neļautu," drebēdama teica Vītes jaunkundze. "Atvari rauj iekšā cilvēkus, vai ne? Un laivas. Arvien dziļāk, dziļāk, dziļāk. Pat domāt ir bail."

"Peperes jaunkundz, visā pilsētā izlīmēti lieli sludinājumi par šo braucienu ar laivu," Strupdegunis dusmīgi iebilda. "Ja negribat, mēs nebrauksim vieni, bet esiet tik laba un ļau jiet braukt kaut vai kopā ar laivinieku."

"Mēģiniet sarunāt Natu," sarunā iejaucās klauns. "Ar šo laivinieku es esmu braucis. Pie atvara viņš ir nepārspējams. Airē laivu pretējā virzienā, tāpēc tā gandrīz stāv uz vietas, un jūs tikmēr varat vērot, kā griežas atvars. Ciets rieksts, es teiktu." [2]

Neviens nezināja, kā tas jāsaprot, bet Peperes jaunkundze pareizi secināja, ka klauns mēģina jokot. Viņa vilcinādamās skatījās uz bērniem, kuri lūdzošiem skatieniem vērās pretī.

"Labi. Es jūs aizvedīšu uz molu un pārliecināšos, vai esat drošās laivinieka rokās. Varbūt es ari braukšu līdzi."

"Labi," teica Rodžers. "Tātad norunāts. Mēs visi braucam. Bārnijs ar Mirandu ari."

Pēc pusdienām viņi devās prom no viesnīcas, lai satiktos ar Bārniju un Mirandu. Kad bariņš gāja ārā, Peperes jaunkundzi apturēja klauns.

"Vai jūs vakarā neatvestu bērnus uz mūsu izrādi?" viņš jautāja. "Mēs katru nedēļu rīkojam bērnu konkursu, un viens no viņiem varētu iegūt balvu. Strupdegunis vien ir ko vērts! Lai paņem līdzi bandžo un cītaru. Viņš izraisīs aplausu vētru!"

Klauns aizgāja. Peperes jaunkundze bija pārsteigta. "Tev taču nav ne bandžo, ne cītaras, Strupdeguni," viņa teica. "Ko tas nozīmē?"

"Muļķības," Strupdegunis atbildēja. "Iesim šovakar uz teātri, Peperes jaunkundz. Es gribētu redzēt burvju mākslinieku."

"Un viņš ļoti grib dzirdēt, kā Irisa Lakstīgala dziedās tieši viņam," iejaucās Rodžers un, līdzko Strupdegunis pagriezās pret viņu, ko kājas nes, metās prom.

Uz mola Peperes jaunkundze atrada laivinieku, kas viņai likās prātīgs un pietiekami stiprs, lai neapmulstu atvara tuvumā. Viņa apjautājās, vai laivinieks viņus būtu ar mieru aizvest.

"Jā, kundze. Tā ir, es varētu," viņš mundri atbildēja. "Un nebaidieties, ka jūs ieraus atvarā, kundze. Es jūs izraušu ārā. Man ir labs āķis. Redzat?"

Tas neskanēja iepriecinoši, bet Peperes jauņ- kundze juta, ka atkāpties ir par vēlu. Tā nu viņi iekāpa laivā. Viņiem pievienojās Bārnijs ar Mirandu, un laiva bija pilna.

"Vai jūs neiebilstai pret suni un mērkaķi?" Peperes jaunkundze jautāja.

"It nemaz. Es tik vēlos, kaut būtu paņēmis līdzi savu papagailieni. Viņai tā būtu īstā kompānija." Laivinieks dārdoši iezviedzās. "Ei, puis! Ņem airi."

Bārnijs airēja nc sliktāk par laivinieku. Laiva aizšāvās pāri līcītim un mainīja virzienu pa kreisi.

"Atvars ir akurāt aiz tām augstajām klintīm," laivinieks beidzot teica. "Mēs brauksim gar drūmām, augstām klintīm, tad pavērsies jūra un atvars arī būs klāt."

Trakulis uzvedās kā apdullis. Viņš joņoja no viena laivas gala uz otru, skatīdamies laivas priekšgalā uz priekšu, bet pakaļgalā - atpakaļ. Miranda sēdēja Bārnijam uz pleca un, laivai braucot, izbaudīja ritmisko šūpošanos.

Laiva apbrauca augstās klintis. Aiz tām bērni ieraudzīja šauru, ļoti līkumotu kanālu, kas vijās starp klintīm. Likās, it kā klintis būtu pāršķeltas uz pusēm, lai ielaistu jūru.

Vietām augstās klintis aizsedza saules starus, kamēr laiva uzmanīgi virzījās uz priekšu pa līkumoto kanālu. Pēc brīža bērni saklausīja troksni - mutuļošanu, traukšanos, šņākšanu, kas skanēja satraukti un dusmīgi.

"Rabedabas atvars," laivinieks teica. "Te ir jāuzmanās!"

Un viņi brauca uzmanīgi, juzdami, ka laivu pēkšņi kaut kur velk, it kā tālais atvars būtu izstiepis taustekļus, lai viņus pievilktu tuvāk.

Laiva lēnām apmeta līkumu. Tad laivinieks ātri pagrieza laivu pret klintsradzi, uz kuras slējās stabs, un vienā mirklī uzmeta tam virvi. Nu laiva bija stingri piesieta.

Atvars nebija tālu. Kanāls pēkšņi paplašinājās un beidzās ar lielu, apaļu ūdenskrātuvi. Tā likās dzīva un dusmīga. Ūdens mutuļoja, virmoja un meta šļakstus. Tas uzbangoja, ar briesmīgu, sūcošu troksni sagriezās piltuvē un atkal mutuļoja un virmoja.

"Viens no skaistākajiem atvariem, kādu esmu redzējis," laivinieks teica. "Un es savā mūžā esmu redzējis daudzus. Vai kāds grib izkāpt un pastaigāties gar klintsradzi, lai kārtīgi apskatītu atvaru? Parādīšu klinti, no kuras cēlies Rabedabas nosaukums. Izskatās gluži kā veļas dēlis."

Visi steidzīgi izkāpa krastā, pat Peperes jaunkundze, nemierīgā virpuļūdens savaldzināta. Viņi uzkāpa uz klintsradzes, kur slējās stabs ar pie- tauvoto laivu, un pa citu klintsradzi, kas stiepās gar augstajām, iežogojošajām klintīm, sekoja laiviniekam.

Klintsradze viņus atveda pie maza izciļņa virs paša atvara. No šejienes pavērās patiesi brīnumains skats uz mutuļojošo ūdens piltuvi. Laivinieks pacēla un iemeta atvarā koka gabalu. Ūdens uzmutuļoja un ierāva to dzelmē. Pēc mirkļa tas uzmutuļoja atkal, un koka gabala vairs nebija.

"Iekšā ir," laivinieks skaidroja. "Pagalam. Jūs tur uzmanās, ka neviens nepaslīd."

Peperes jaunkundze sāka ilgoties pēc drošās laivas, bet vecais vīrs vēl nebija beidzis.

"Tagad jūs skatās," viņš teica. "Kad viļņi atkal parādīsies un pazudis, skatās uz to klinti pretī. Redzēs Rabedabas klinti."

Viņi vēroja, kā ūdens uzviļņo un nokrītas - zemāk, zemāk, zemāk, atklājot klinti otrā pusē. Tā tiešām bija taisna, iegarena un izrobota kā veļas dēlis!

"Vecā Neptūna veļas dēlis," laivinieks teica. "Laikam sūtīja šurp nāriņas, lai velētu viņa labākās drēbes - rab-dab-dab!"

"Viņas ierautu atvarā!" Diāna nodrebinājās.

"Viņām tā būtu rotaļa." Laivinieks priecājās par savu izdomu. "Vai zini, ko saka tauta, jaunkundzīt? Tolaik, kad dzīvoja kontrabandisti un avarējušu kuģu aplaupītāji, te bija varen laba vieta, kur mest ienaidniekus."

"Nerunājiet tā!" Diāna iesaucās. "Citādi es to redzēšu sapni! Vai šeit ir vēl kas aizraujošs?"

"Jā! Ala!" laivinieks teica. "Es jums rādīšu alu. Es jums rādīšu ko varen jocīgu."

Trīspadsmitā nodala ALA

Laivinieks viņus aizveda atpakaļ uz izcilni un sāka iet pa citu klintsradzi, kas stiepās gar augstajām klintīm. Viņš pienāca pie dabas cirstām kāpnēm klintī un uzkāpa līdz pat virsotnei.

Augšā pūla stiprs vējš. Tas pārsvieda Diānas matus pāri sejai, un Peperes jaunkundzei vajadzēja pieturēt šalli.

No klints augstumiem varēja redzēt zemūdeņu līci. "Jūs noteikti zināt, kas tur ir. Es nešaubos," laivinieks teica. "Slepenās zemūdenes. Tur nevienu nelaiž, pat mūs, zvejniekus, ne, bet es kā puika zināju visus kaktus."

Līci no visām pusēm sargāja akmens iežogojums. Neviens kuģis nevarēja iekļūt vai izkļūt, ja neatvēra slepenās ejas. Mazos akmens patvērumos gar virsotni stāvēja sargi. Vienā no tiem kaut kas nozibēja.

"Redzēj'?" laivinieks jautāja. "Tur viens no sargiem pagriež pret mums binokli, bet viņš zina, ka tālāk mēs nokļūt nevaram. Ja brauksiet tuvāk tam puisim, uziesiet gaisā. Tur ir mīnas."

"Izskatās ļoti bīstami," Peperes jaunkundze teica.

"Ko jūs, kundze? Mīnētajam laukam nevar pietuvoties," laivinieks pārliecinoši atteica. "Tur ir simtiem jardu dzeloņstiepļu."

"Kur tad ir ala?" Rodžers jautāja.

"Ak, jā. Skatās uz turieni. Redzat?" laivinieks teica un rādīja uz milzīgu akmeņu strēmeli, uz kuras viņi stāvēja.

Pēkšņi viņi ieraudzīja milzīgu ūdens strūklu, kas ar troksni izšļācās un tūdaļ pazuda.

"Kas tas bija?" Diāna nobijusies jautāja.

"Es jums teicu, ala," laivinieks atbildēja. "Vai pirmo reizi redzat? Tādas mūsu krastos ir daudz, te lielas, te mazas. No atvara līdz šejienei klintīs ved gara eja, un, kad ir paisums, kā tagad, daļu atvara ūdeņu paisums atspiež cauri ejai uz alu. Skat! Pēc mirkļa būs vēl viena strūkla."

Un patiesi. Strupdegunis aizgrābts vēroja. "Kāpēc tikai paisuma laikā?" viņš jautāja. "Kāpēc ne vienmēr? Re, kur vēl! Izskatās pēc vaļa strūklakas."

"Kad ir bēgums, ūdens netiek līdz ejai," teica laivinieks. "Paisuma laikā ūdens atkal paceļas - ūūūūūū! - un nokļūst cauri ejai līdz alai."

"Kur sākas eja?" Rodžers jautāja. "Paisuma laikā tā droši vien nav redzama?"

"Nē. Nemaz," laivinieks teica, "bet es varu parādīt vietu. Par to stāsta sena neparasta teika."

"Kāda?" Strupdegunis ziņkāri jautāja. Viņš nekad nepalika vienaldzīgs pret senām neparastām teikām.

"Reiz kontrabandisti gribēja tikt vaļā no ienaidnieka, un, lai līķi vairs nekad nevarētu atrast," laivinieks stāstīja, "atnesa to dziļā naktī uz šejieni. Iemeta atvarā un aizbēga atpakaļ uz līci, kur tagad ir zemūdenes."

Laivinieks apklusa, un Strupdegunis viņu steidzināja. "Un tālāk?"

"Puisis izrādījās stiprinieks, īsts milzis. Neļāvās, lai viņu iesūktu bez cīņas, un, kamēr ūdens viņu nebija paguvis ieraut, metās malā, satvēra klinšaino radzi, bet nespēja pievilkties."

"Viņam izdevās aizbēgt?" jautāja Diāna. "Sakiet taču.Izdevās?"

"Ūdens noplaka, un puisim bija jāpieķeras zemāk un zemāk," laivinieks nopietni stāstīja. "Likās, ka viņš nepievilksies malā. Bēgums kļuva stiprāks, un atvara ūdeņi kritās aizvien zemāk. Pēkšņi vīrs aptvēra, ka stāv uz radzes pie atvēruma, kas izskatījās pēc tumšas, zemas ejas. Droši vien tonakt spīdēja mēness."

"Tā bija eja, kas ved uz alu!" Rodžers iesaucās.

"Pareizi. Tā bi ja. Un vīrs līda pa eju, kamēr nonāca pie alas! Viņš izrāpās ārā, nokļuva atpakaļ uz zemes, un, Dievs ir mans liecinieks, ja viņa ienaidniekiem neizlīda acis no pieres, kad tie ieraudzīja viņu ejam pa ielu. Tie metās prom, ko kājas nes, lai glābtu savu ādu!"

"Droši vien," Strupdegunis teica. Viņam teika patika. "Tā tiem neliešiem vajag! Cerams, viņus noķēra."

"To gan es nezinu," laivinieks atbildēja. "Re, kur šļācas!"

Un viņi atkal pagriezās, lai redzētu, kā no alas pēkšņi izšaujas augsta ūdens strūkla. "Ūdens krītas, un strūklakas vairs nešaujas," laivinieks teica. "Brauksim nu atpakaļ. Es jūs nedrīkstu vest tālāk, un, ja arī gribētu, te ir pārāk daudz mīnu, lai man tas patiktu!"

Viņi vēlreiz pameta skatienu uz alu un atgriezās tur, kur bija atstājuši laivu. Aivars joprojām griezās nebeidzamā ritmā un priecīgi mutuļoja ar savādi burbuļojošu, čīkstošu, trauksmainu skaņu.

"Baigi drūmi," Strupdegunis teica. "Paskatieties uz Trakuli - kluss kā pele. Nobijies, vai ne, suņuk Trakuli?"

Trakuli atvars nemaz nevilināja. Viņš turējās no tā pēc iespējas tālāk, ne soli neatkāpdamies no Strupdeguņa.

Miranda, cieši aizmigusi, gulēja saritinājusies Bārni jam zem krekla un nepamodās pat tad, kad viņi pienāca pie laivas.

"Jūs neparādījāt, kur sākas eja," Strupdegunis atgādināja laiviniekam.

"Neparādīju vis," vīrs atbildēja. "Kamēr es at- siešu laivu, jūs steidzieties garām un ieskatieties atvarā. Kad ūdens nokritīsies, meklējiet akmeni ar lielu izvirzījumu kā kloķi. Ieeja ir zem tā."

Strupdegunis, Rodžers un Bārnijs gāja paskatīties. Viņi uzreiz ieraudzīja akmeni ar kloķveidīgo izvirzījumu, bet, protams, nesaskatīja ne miņas no ieejas tāpēc, ka ūdens līmenis joprojām bija augsts.

"Satriecoši aizraujoša pēcpusdiena!" Rodžers teica. "Tādi ceļojumi man patīk. Būs par ko rakstīt, kad klases audzinātājs semestra sākumā uzdos sacerējumu par neparastu tematu - "Interesanta diena vasaras brīvlaikā". Es varētu rakstīt par šodienu. Iepīšu ari stāstījumu par Viru, Kurš Atgriezās. Tas laikam bija briesmīgi - līst tumsā pa eju, nezinot, kad sāksies paisums un tevi sasniegs ūdens garā roka."

"Man no tā visa ir sagribējies ēst," Strupdegunis teica. "Vai kādam ir šokolāde?"

Nevienam nebija, tāpēc Strupdegunim bi ja jāpacieš izsalkums, kamēr laiva sasniedza zemi. Peperes jaunkundze samaksāja laiviniekam, un viņi devās uz tējas namu, ko Strupdegunis toiit bija atklājis.

"Tur rakstīts "Tēja ar omāriem"," viņš skaidroja. "Tieši tas, ko man gribas. Kāpēc mēs mājās nekad nedzeram tēju ar omāru?"

"Tikai tāpēc, ka omārus ķer piejūras, nevis uz sauszemes, stulbeni," Rodžers atteica. "Es tevi brīdinu - ja apēdīsi vairāk par vienu omāru, sapņosi, ka tevi rauj atvarā."

"Tas ir tā vērts," Strupdegunis teica un bija rūgti vilies, kad Peperes jaunkundze atteicās nopirkt vairāk par pusi omāra. Ari Mirandai garšoja omāri. Viņa graciozi apēda Bārnija pasniegtos pārpalikumus.

Padzēruši tēju, viņi devās pastaigāties un, ejot gar dambi, izpētīja ceļojošā teātra vakara izrādes programmu.

"Liekas satriecoši labi," Strupdegunis teica. ""Klauns Freds liek visu laiku smieties. Metjū Mārvels apbur ar burvju trikiem. Irisa Lakstīgala dzied atbilstoši savam vārdam. Džūdija Džordane un Džons Džordans griežas brīnišķīgā dejā. Baritons Bertrams Dziļais un citi apdāvināti mūziķi. Pie klavierēm Filips Drjū. ŠOVAKAR IKNEDĒĻAS SATRIECOŠAIS BĒRNU KONKURSS. IEPAZĪSTINIET LAIKUS AR SAVIEM TALANTĪGAJIEM BĒRNIEM. Godalgas piecu šiliņu vērtībā.""

Pārējie lasīja sludinājumu kopā ar Strupdeguni. Viņi jutās pacilāti un labprāt būtu piedalījušies konkursā.

"Super!" Strupdegunis berzēja rokas. "Man ar pieciem šiliņiem pietiktu. Nevaru saprast, kāpēc man no kabatām pazūd nauda."

"Es tev varētu pateikt," Rodžers iesāka, bet Strupdegunis negribēja dzirdēt. "Bārnij," viņš teica, "ja tu kopā ar Mirandu uzietu uz skatuves, skatītāji aiz sajūsmas norautu teātrim jumtu."

"Tu zini, ka es būšu darbā," Bārnijs atbildēja.

"Jā, zinu. Tad jau man jāaizstāv ģimenes gods," teica Strupdegunis un atkal sāka "spēlēt" bandžo, izdodams briesmīgu metālisku skaņu un dūkdams caur zobiem:. "Zzzz-zzz-zzz-zzz-ZZZZ, zzzz-zzz- zzz-ZZZZ."

"Lūdzu, Strupdeguni, tikai ne šeit," Peperes jaunkundze teica. "Vai tā tu domā aizstāvēt ģimenes godu? Es nezināšu, kur likt acis, ja tu kāpsi uz skatuves!"

"Man labāk patīk, kā tu spēlē cītaru," Diāna teica.

"Varbūt mutes ermoņikas?" Strupdegunis jautāja, tēlodams, ka izņem no kabatas mutes ermoņikas. Zēns izlikās, ka noslauka tās un pieliek pie mutes. Sekoja šausmīga skaņa, neparasti līdzīga mutes ermoņikām. Likās, ka Strupdegunis spēlē īstas mutes ermoņikas.

"Pietiks, Strupdeguni," Peperes jaunkundze teica, kad viņiem apkārt sāka pulcēties ieinteresētu bērnu bariņš.

"Es nopelnītu labu naudu, ja nostātos izdevīgā vietā," Strupdegunis teica. "Varētu nolikt zemē cepuri. Varu derēt, drīz tā būs pilna ar penijiem."

"Tu esi pārāk aizņemts ar sevi," Diāna teica. "Ej noķer Trakuli un aizmirsti debesu brīnumus - tu domā, ka vari tos izdarīt, bet īstenībā nevari."

Četrpadsmitā nodaļa ceĻojoŠĀ TEĀTRA IZRĀDĒ

"Klau!" Strupdegunis vakariņās sauca Irisai Lakstīgalai. "Klau! Mēs šovakar iesim uz jūsu izrādi. Aplaudēsim kā traki."

"Labi," Irisa smaidīdama teica. Viņa tiešām bija joti skaista. "Jūsu dēļ mēs ļoti centīsimies."

"Un neaizmirstiet nomazgāt kaklu, jaunais cilvēk, lai es tur atkal neatrastu kartupeļus," Mārvela kungs sacīja.

Strupdegunis drūmi skatījās, kamēr pārējie smējās. Viņš apņēmās ne reizi neaplaudēt burvju māksliniekam. Nejauks vecis - visu klātbūtnē runā par nemazgātiem kakliem.

"Es arī šovakar iešu uz izrādi," sarunā iejaucās Vītes jaunkundze. "Tur būs arī bērnu konkurss, vai ne? Man tā patīk skatīties, ka mazi bērniņi uzsoļo uz paaugstinājuma, lai skaitītu dzejolīšus vai dziedātu dziesmiņas! Mīlulīši!"

Strupdegunis zaudēja dūšu. Zēnam it nemaz nepatika, ka Vītes jaunkundze vēros viņa uzstāšanos. Viņš bija pārliecināts, ka pēc tam viņa izturēsies muļķīgi.

Vītes jaunkundze pagriezās pret viņu galdu un ar parasto mirdzošo smaidu vērsās pie Peperes jaunkundzes. "Jūsu jaukie bērniņi ari uzstāsies?" viņa jūsmoja. "Piemēram, meitenīte. Es zinu, ka viņa skaisti dejo."

Ja nu Diāna kaut ko necieta, tad to, ka viņu sauc par "meitenīti". Viņa uzmeta izmisīgu skatienu Peperes jaunkundzei.

"Jūs runājat par Diānu?" Peperes jaunkundze jautāja. "Kāpēc jūs viņu saucat par "meitenīti", Vītes jaunkundz? Viņa ir gandrīz jūsu augumā un pavisam pieaugusi."

Diāna bi ja gatava apskaut Peperes jaunkundzi! Viņa pateicīgi paskatījās uz veco kundzi.

Kāpēc gan visi pieaugušie nesaprot, ka zēniem un meitenēm nepatīk, ja viņus sauc par "puisīšiem" un "meitenītēm"?

"Vai jūs nevarētu uzkāpt uz paaugstinājuma un uzdziedāt, Vīteres jaunkundz?" Strupdegunis nevainīgi jautāja. "Esmu pārliecināts, ka jūs vīte- rojat kā melnais strazds."

Klauns nozirgojās un izlikās, ka viņam uznākusi klepus lēkme. Peperes jaunkundze nikni paskatījās uz Strupdeguni, bet Vītes jaunkundze to uztvēra kā komplimentu.

"Es bērnībā tiešām skaisti dziedāju," viņa pieticīgi teica. "Savādi, ka tu to uzminēji! Ļoti jauks puisītis," viņa sacīja, pagriezusies pret Peperes jaunkundzi.

"Jums būs jāaizvieto Irisa, kad viņai būs brīvdiena," klauns teica. "Jūs visus pārsteigtu."

"Ak, nē! Es nevarētu dziedāt tā kā mūsu dārgā Irisa." Vītes jaunkundze nervozi nodrebēja. "Ai, pudiņš ari klāt - ananass ar saldējumu. Cik jauki!"

Vītes jaunkundze klusēja tikai tad, kad ēda, tāpat kā Strupdegunis. Peperes jaunkundze atviegloti uzelpoja, redzēdama, ka jaunais viesmīlis noliek Strupdegunim priekšā milzīgu ananasa un saldējuma porciju. Kāpēc Strupdegunim vienmēr gadās tik lielas porcijas? Peperes jaunkundzei ienāca prātā, ka Strupdegunis būs sadraudzējies ar kalpotājiem un, kā tas bieži notika, kļuvis par visu mīluli.

Izrāde sākās astoņos. Burvju mākslinieks, klauns un Irisa ātri izdzēra kafiju un aizgāja, lai gatavotos priekšnesumam.

"Vai dzersim kafiju kopā atpūtas telpā?" Vītes jaunkundze jautāja Peperes jaunkundzei. Taču Peperes jaunkundzei bija gana.

"Paldies, es šovakar kafiju nedzeršu," viņa teica. "Apsēdīšos kopā ar bērniem vakara saulītē."

Peperes jaunkundze sastapa bērnus jau gatavus tūlīt doties uz izrādi. "Mēs gribam ieņemt labas vietas," Strupdegunis teica. "Ja nesēžu pašā priekšā, es nevaru saprast, kā burvju mākslinieks veic trikus. Peperes jaunkundz, iesim nu. Vai mums ir šokolādes konfektes?"

"Nē, nav," Peperes jaunkundze atbildēja. "Izrādē nav jāsūkā konfektes vai šokolāde, īpaši pēc tik labām vakariņām."

"Nekas. Liekas, man ir košļājamā gumija," taustīdamies pa kabatām, sacīja Strupdegunis.

"Atdod, lūdzu, to man," Peperes jaunkundze teica. "Vairāk par visu es neciešu skatīties, kā kustas mute. Košļājamā gumija! Izskatās, it kā govju bars gremotu sienu!"

"Tagad es zinu, kāpēc govis gremo!" Strupdegunis iesaucās. "Govīm siens ir kā košļājamā gumija. Nebiju domājis, ka govis ir tik prātīgas. Peperes jaunkundz, varat neskatīties uz mani, kamēr es košļāju."

"Aizveries, Strupdeguni," Rodžers iejaucās.

"Tu vāvuļo un vāvuļo kā burbuļojošs strauts. Ļauj ari citiem iespraust kādu vārdu. Un neizlaid no acīm Trakuli. Viņš nozuda viesnīcā. Varu derēt - iznesīs to, kas viņam nav jānes."

Trakulis parādījās, cik spēka vicinādams astes strupulīti. Viņš vilka paklājiņu un nolika to Strupdegunim pie kājām.

"Skatieties!" Strupdegunis riebumā izrunāja. "Atsācis savus stulbos niķus. Nes atpakaļ, dul- lais suns!"

Trakulis metās prom, bet bez paklāja. "Aizskrēja pēc nākamā!" Diāna teica. "Peperes jaunkundz, vai tagad iesim?"

"Jā," Peperes jaunkundze pieceldamās atbildēja. "Atstāsim Strupdeguni, lai liek galā ar paklājiem."

Strupdegunis paķēra paklāju un, ko kājas nes, metās iekšā viesnīcā. Priekšnamā viņš uzskrēja profesoram un Vītes jaunkundzei.

"Atvainojiet," Strupdegunis teica. "Es briesmīgi atvainojos. Es jūs neredzēju. Ejat uz izrādi? Tad tiksimies teātrī."

"Tas puika pelnījis labu pērienu," profesors saīdzis teica. "Skrien kā dulls, kliedz kā dulls. Nemaz neprot uzvesties."

"Bērni vienmēr paliek bērni," Vītes jaunkundze atbildēja. "Ak, šie bērniņi! Es viņus ļoti mīlu. Un jūs?"

"Es nemīlu," profesors atbildēja. "Es viņus visus noslīcinātu."

Skali un izjusti izrunājis šo piezīmi, profesors vairs neteica ne vārda, bet izgāja lēnām kopā ar Vītes jaunkundzi, kas pie katra sola šķindēja un žvadzēja un atstāja aiz sevis smaržu "Puķuzir- nīši" salkano aromātu.

Strupdegunis drīz panāca pārējos. Viņam pa pēdām, ausīm mežonīgi plīvojot, drāzās Trakulis. Suns elsdams samazināja ātrumu. Bariņš pienāca pie dambja turniketiem, samaksāja par ieeju un devās uz koncertzāli, kas atradās dambja otrā pusē. Paaugstinājums, uz kura notika izrāde, bi ja ļoti labs, svaigā gaisā, ar daudzām krēslu rindām. Laiks bija loti silts, tāpēc jumts bija nolaists. Lietū un aukstā laikā to varēja uzvilkt augšā, un brīvdabas koncertzāle kļuva par slēgtu zāli.

"Te ir labi," Rodžers teica. "Vai iesim uz pirmo rindu?"

Taču pirmā rinda bija aizņemta, tāpēc bērniem bija jāsamierinās ar vietām otrās rindas vidū. Viņi apsēdās cerību spārnoti. Peperes jaunkundze nopirka divas programmiņas uz četriem, un viņi tās klusēdami pētīja.

Profesors Džeimss un Vītes jaunkundze pievienojās skatītājiem, bet sēdēja zāles vidū, tāpēc ka visas vietas priekšējās rindās jau bi ja aizņemtas. "Rabedabas nebēdņi" acīmredzot bija iecienīti!

Vītes jaunkundze māja bērniem ar programmiņu, un viņi pieklājīgi māja pretī.

Tieši astoņos aiz kulisēm atskanēja jautra klavieru mūzika. Tad aizkarus ar plašu vērienu atrāva vaļā un uz skatuves parādījās divpadsmit "nebēdņi", pēc izskata ļoti jautri un līksmi, izņemot burvju mākslinieku, kurš, kā parasti, bija sadrūmis. Tomēr arī viņam izdevās izmocīt smaidu, kad visi piecēlās, lai izpildītu atklāšanas dziesmu.

Pianists bija lielisks, līksms jauneklis, kurš tūdaļ ievēroja Strupdeguni un viņam moži pamirkšķināja. Strupdegunis jutās ļoti lepns.

Programma ritēja parastajā gaitā - dziesmas, dejas, ātrruna, daži īsi skeči, daudz klauna muļķību un, protams, burvju triki.

Irisai izrādījās ļoti patīkama balss. Strupdegunis tik cītīgi aplaudēja, ka zēnam sāka sūrstēt plaukstas, viņš tās sita vēl ilgi pēc tam, kad pārējie bija apklusuši. Rodžers iegrūda Strupdegunim sānos dunku.

"Apklusti! Uz tevi visi skatās!"

"Atkārtot!" Strupdegunis aizrautīgi sauca. "Atkārtot!" Viņš bija sajūsmā, kad pēc klauna aicinājuma Irisa piecēlās, lai atkal dziedātu. Viņa tam jautri uzsmaidīja.

Deja bija laba, steps - lielisks. Kad Džūdija Džordana ar kurpju purngaliem un papēžiem sāka klikšķināt sarežģītos dejas soļus, Strupdegunis sāka strinkšķināt iedomāto bandžo. Peperes jaunkundze, izdzirdējusi pazīstamo "zzzz-zzz-zzz", pārtrauca viņu.

Taču izrādes nagla bija burvju mākslinieks. Viņš bija spožs. Ne reizi nepasmaidījis, Mārvela kungs rādīja māku, ģērbies kā seno laiku burvis, augstu, smailu cepuri galvā un plīvojošu apmetni uz pleciem. Viņš uzstājās ar tik drūmu seju un zemu, bargu balsi, ka Diāna nodrebēja.

"Tiešām lieliski!" Peperes jaunkundze čukstus teica Diānai. "Pilnīgi atbilst savam tēlam. Var iedomāties, kā viņš izsauc džinus un garus un dzīro kopā ar raganām un mājas gariem. Tiešām baisi!"

Skatītāji vēroja klusēdami. Burvju mākslinieks rādīja neparastus trikus. Viņš no tīra gaisa uzbūra ziedošu rožu zaru, kāršu kavu, diezgan lielu grāmatu, bereti, ko, zemu klanoties, pasniedza Irisai.

Mārvela kungs pacēla burvju nūjiņu un paziņoja, ka tūlīt uzburšot uguni. Viņš nomurmināja nesaprotamu vārdu virkni, kurus dzirdot Strupdegunim pār muguru sāka skriet skudriņas, un tad - hei, aši! - burvju māksliniekam virs galvas uzšāvās spožas liesmas. Viņš tiešām spēja paveikt neiespējamo!

"Un tagad," viņš teica, nolicis burvju nūjiņu, "tagad es jums vēlos parādīt brīnišķīgu triku - domu lasīšanu. Brīnums, mani draugi. Ists brīnums!"

Piecpadsmita nodaļa

MĀRVELA KUNGS UN STRUPDEGUNIS

"Skatieties," čukstēja kāds, kas sēdēja aiz bērniem. "Tas ir brīnišķīgi!"

Irisa paspēra soli uz priekšu un paklanījās. Acīmredzot viņa palīdzēs Mārvela kungam. "Aizsien man acis!" burvju mākslinieks pavēlēja. Irisa paņēma ļoti lielu melnu kaklautu un rūpīgi un stingri aizsēja Mārvela kungam acis. Pat Strupdegunis bija pilnīgi pārliecināts, ka zem šī kaklauta neko nevar redzēt. Ar aizsietām acīm burvju mākslinieks izskatījās ļoti draudīgs!

Domu lasīšana notika tāpat kā vienmēr. Irisa lūdza skatītājiem dažādus priekšmetus, iedama gar krēslu rindām, smaidīdama un likdama pie lūpām pirkstu.

"Viņu nekas nedrīkst uzvedināt uz patiesām domām," viņa čukstēja."Nekādu mājienu, nekā tāda, kas varētu palīdzēt Mārvela kungam. Tā ir īsta un godīga viņa spēju pārbaude."

Irisa atkal uzkāpa uz skatuves. Viņa pagrieza Mārvela kurrgu, kuram joprojām bija aizsietas acis, ar muguru pret skatītājiem. Irisa spēra soli uz priekšu un parādīja izstieptā rokā kādas jaunas meitenes iedotu mazu zelta piespraudi.

"Ko es turu savā rokā, Mārvela kungs?" viņa sauca. "Sakiet! Lai jūsu prāts parāda, ko es turu!"

Mārvela kungs sāka tik stipri plivināt melno apmetni, ka tas šūpojās ap viņu kā melni viļņi. Viņš murmināja dziļā, rūcošā balsi, no kuras Trakulis, kurš gandrīz aizmidzis gulēja zem Strup- deguņa krēsla, tūdaļ pamodās.

"Es redzu… Ko es redzu? Surum, burum, bum! O! Es redzu… Jā, es redzu… mazu, apaļu priekšmetu, spožu kā zelts. Sum-gum-bum… O! Tas ir zelts!"

"Jā, bet kas?" sauca Irisa, joprojām pacēlusi gaisā mazo piespraudi. Mārvela kungs atsāka murmināt, zālē valdot pilnīgam klusumam. Pēkšņi viņš, apmetnim plīvojot, apmetās otrādi.

"Piespraude. Maza piespraude."

Zāli pāršalca sajūsmas vētra. Strupdegunis aizmirsa, ka bija apņēmies neaplaudēt, un skaļi sita plaukstas. Diāna un Rodžers aplaudēja vēl skaļāk. Irisa atkal pagrieza Mārvela kungu ar muguru pret skatītājiem un šoreiz izstieptā rokā pacēla divas lietas. Sudraba gredzenu ar dzeltenu akmeni un rokaspulksteni.

"Ko es tagad turu, Mārvela kungs?" viņa sauca. "Jums jāatpazīst divas lietas. Sakiet, kas tās ir!"

Atkal atskanēja murmināšana un murmuļo- šana, un apmetnis šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Trim bērniem tas likās spocīgi un noslēpumaini. Mārvela kungs iekaroja skatītāju sirdis, pareizi uzminēdams abas lietas. Viņš pagaidīja, kamēr aplausi apklust, un teica:

"Tas vēl nav viss. Es redzu vēl kaut ko. Pulkstenis… Es redzu rokaspulksteni. Tam mugurpusē ir burti "A. G. S." Jā, es redzu "A. G. S."."

"Taisnība," Irisa pārsteigtā balsī sacīja, skatīdamās rokaspulkstenim otrā pusē. Atkal visi aplaudēja. Irisa rādīja, un Mārvela kungs uzminēja vēl vairākus priekšmetus, tad sekoja burvju mākslinieka uzstāšanās pēdējā daļa.

"Un tagad," Mārvela kungs svinīgi teica, un viņa garā, liesā seja zem augstās cepures ar smailo galu izskatījās vēl garāka, "mēs esam tikuši līdz numeroloģijai. Manai lieliskajai palīdzei Irisas jaunkundzei ir līdzi kāršu kava. Uz katras kārts uzzīmēts liels skaitlis. Viņa samaisīs kārtis, uz labu laimi izvilks vienu un, neko neteikusi, parādīs to jums. Pēc trīsdesmit sekundēm vai pat agrāk es to ieraudzīšu domās un pateikšu skaitli."

Irisa paņēma kāršu kavu. Tām visām otra puse bija dzeltena. Strupdegunis pēkšņi izslējās. Šīs kārtis viņš bija redzējis burvju māksliniekam rokā, kad atnesa viņa matu suku. Tātad tobrīd viņš pētīja kārtis. Bet kāpēc bija jāpēta, ja viņš nezina, kādu kārti Irisa izvēlēsies?

Irisa izvēļējās un klusēdama pacēla kārti. Tai pāri ar melnu tinti bija uzrakstīti lieli cipari, kurus visi varēja skaidri saskatīt. Tas bija skaitlis 673 589 255.

Atskanēja jau pierastā Mārvela kunga murmināšana. Tad viņš ievaidējās: "Grūti. Kur ir mana burvju nūjiņa?"

Irisa to pasniedza. Viņš veica vairākas kustības gaisā. "Skaitļu džin, dodies man palīgā!" viņš sauca tik ciešanu pilnā balsī, ka skatītāji nobijās.

"Ā! Āāā! Tagad es redzu! Pag, pag! Redzu! 673 589 255!"

Irisa joprojām turēja augstu paceltu kārti ar skaitli. Mārvela kungs bija uzminējis pareizi. Atskanēja aplausi un kāju dauzīšana. Brīnišķīgi!

"Mini vēl!" atskanēja balss.

"Tikai vienu reizi," Irisa teica. "Mārvela kungam tas prasa milzīgu sasprindzinājumu."

Likās, ka Mārvela kungs tikai lokās, murmina un vicina gaisā burvju nūjiņu, taču beidzot atkal pareizi uzminēja skaitli.

"Tas ir… tas ir… 864 592 643!"

"Ak Dievs! Man kļūst bail," Strupdegunis teica Peperes jaunkundzei. "Turpmāk es pret viņu būšu sasodīti pieklājīgs. Viņš dara brīnumus."

Sekoja jautra dziesma un deja, lai izgaisinātu Mārvela kunga veikli radīto sasprindzinājumu. Tad priekšā atkal iznāca Irisa.

"Un tagad nāk mūsu programmas pēdējā un, iespējams, labākā daļa," viņa teica, pievilcīgi smaidot. "Bērnu konkurss. Kā parasti, mums ir divas balvas - pieci šiliņi. Viens veiklākajam zēnam, otrs veiklākajai meitenei."

No klauna puses atskanēja šķindoņa, apstiprinot, ka nauda jau gaida īpašnieku. "Vai es drīkstu piedalīties, kundze?" klauns žēlabaini jautāja. "Es protu nodziedāt "Trīs aklas peles". Goda vārds."

Irisa turpināja: "Jūs varat darīt, ko sirds kāro, - dziedāt, dejot, skaitīt dzejoļus, spēlēt klavieres, izstāstīt kaut ko smieklīgu, pat taisīt burvju trikus, lai aizēnotu Mārvela kungu. Drošāk. Kurš pirmais?"

Divas meitenītes un kāds zēns spiedās caur pūli uz skatuvi. Viņiem sekoja vēl viena meitene un divi zēni. Rodžers piebikstīja Strupdegunim ar elkoni. "Tu ari vilksies, Strupdeguni?"

Taču Strupdeguni bija pārņēmis neizskaidrojams lampu drudzis. "Es sevi nepadarīšu par apsmieklu, tāpēc aizveries."

Bērni izrādījās ļoti parasti. Divas meitenes spēlēja klavieres, skaļi un stipri sizdamas pa taustiņiem. Viens zēns dziedāja smieklīgu dziesmiņu, no kuras neviens nesaprata ne vārdu.

Cita meitenīte prasmīgi dejoja stepu, bet bija tik acīm redzami iedomīga, ka viņai aplaudēja loti maz, izņemot mīlošo un sajūsmināto mammu.

Tad kāds zēns apmēram Strupdeguņa vecumā nobēra dzejoli, kura vārdiem neviens nespēja izsekot, un nokausēts tikpat ātri nokāpa no paaugstinājuma.

Trešais zēns uzstāties atteicās. Viņš stāvēja uz paaugstinājuma kā nelaimes čupiņa.

"Es aizmirsu vārdus," viņš atkārtoja. "Es aizmirsu vārdus. Mairi, kā tur bija?"

Mamma acīmredzot arī bija aizmirsusi, tāpēc puisītis, liedams asaras, nokāpa no paaugstinājuma.

"Drošāk, bērni, drošāk," Irisa pārmetoši teica. "Es zinu, ka vēl kāds var sacensties, lai saņemtu piecus šiliņus. Mēs loti gaidām, lai parādītos vēl kāds zēns."

"Es gribu pamēģināt, jaukundz. Es gribu pamēģināt," dīca klauns maza zēna balsī. "Es labāk par visiem protu dziedāt un svilpot." Viņš savilka lūpas, it kā gribētu svilpot, taču, lai kā viņš centās, pār lūpām nenāca ne skaņa. Tad klauns izvilka no kabatas lielu svilpi un iepūta tajā, likdams Irisai salēkties. Viņš izskatījās tik muļķīgi, ka visi sāka smieties.

"Vēl vajag vienu zēnu!" Irisa mudināja. "Tikai vienu. Tad būs uzstājušās trīs meitenes un trīs zēni."

Klauns nostājās blakus Irisai. Viņš skatījās tieši uz Strupdeguni. Tad viņš norādīja uz zēnu. "Skaties, Irisa," viņš teica, "tur sēž pasaules brīnums. Vai redzi to sarkanmataino zēnu ar uzrautu degunu un vasaras raibumiem? Viņš ir labākais bandžo spēlētājs, kādu es jebkad esmu redzējis. Jebkuru aizbāzīs aiz jostas. 0!"

Visi staipīja kaklu, lai ieraudzītu Strupdeguni. Viņš nosarka līdz matu galiem. "Nāc, puis!" klauns sauca. "Nāc augšā un uzspēlē bandžo. Uzdziedi melodiju, un pianists tevi pavadīs."

"Ej nu, Strupdeguni," Rodžers teica. "Tagad tev nekas cits neatliek. Pārējie puikas bija briesmīgi."

Strupdegunis, daļēji nokaitināts, daļēji glaimots par klauna vārīšanos, uzkāpa uz paaugstinājuma. Priekšā bija skatītāji. Klauns nopietni novietoja zēnam blakus krēslu. "Lai būtu, kur atspiest kāju," viņš paziņoja. "Tev ir smags bandžo. Nu, kādu melodiju spēlēsi?"

Pēkšņi Strupdegunis atdzīvojās. Viņš iesmējās. "Es jums nospēlēšu "Cik ir pulkstenis, kad tas rāda divpadsmit?"," viņš paziņoja un uzlika uz krēsla kāju. Šī dziesma bija ļoti pazīstama, muļķīga, drebelīga melodija, kā radīta, lai to spēlētu uz bandžo. Pianists pamāja ar galvu. Viņš labi zināja šo melodiju.

"Jāuzskaņo," Strupdegunis teica un nopietni sāka strinkšķināt iedomātā bandžo stīgas, it kā tiešām uzskrūvētu stieples līdz vajadzīgajam augstumam. Skatītāju zālē atskanēja smiekli.

"Ir. Jūs esat gatavs?" Strupdegunis jautāja pianistam. "Ne pārāk skaļi, lūdzu. Pavadījumu vis- cauri, piedziedājumu divreiz."

Viņš nolaida roku uz iedomātajām stīgām un sāka atdarināt strinkšķināšanu. Zēns aizrāvās, strinkšķinādams ar labo roku un izdodams skaņas, kas pārsteidzoši atgādināja bandžo, un pilnīgi pareizi noturēja melodiju. Strupdegunis dungoja ļoti skaļi, un pianists viņam sekoja noti notī. Viņi bija lielisks pāris.

"Ding-ding-ding, ding-ding-ding," Strupdegunis turpināja un pabeidza ar skaņu, kas atgādināja satriecošu akordu. Zēns nolaida kāju un nopietni paklanījās.

Viņam veltītie aplausi pārspēja citiem priekšnesuma dalībniekiem, pat Mārvela kungam, veltīto uzmanību. Visi sauca: "Atkārtot!"

"Vēl reizi. Varēsi?" klauns sajūsmināts jautāja. "Varbūt ar citu instrumentu?"

"Man ienāca prātā paņemt līdzi arī cītaru," Strupdegunis nopietni teica, izlikās, ka noliek bandžo, un paņēma iedomāto cītaru. "Man vajadzēs apsēsties."

Zēns apsēdās un vēlreiz kopā ar pianistu snie-, dza neparastu priekšnesumu. Strupdegunis nevainojami atdarināja cītaras skaņas, kas atgādināja arfas skanējumu, drebelīgas dziesmas vietā izvēlējies romantisko melodiju "Kaut es tev spētu dāvāt mēnesi". Zēns, protams, nespēlēja, bet attēloja cītaras spēli. Tas bija neatkārtojami. Visi saspringti klausījās.

Savādnieks Strupdegunis, dullais, neaprēķināmais Strupdegunis ar nieka izlikšanos saistīja lielas zāles uzmanību! Rodžeru ar Diānu pārņēma milzīgs lepnums par brālēnu!

Melodija beidzās. Klauns paklanījās Strupdegunim. "īsts maestro!" viņš teica, un Strupdegunis

nesaprata, vai tas ir izsmiekls vai kompliments. Šo vārdu viņš dzirdēja pirmo reizi. Taču klauns bi ja sajūsmā. Viņš pagriezās pret skatītājiem. "Un tagad laiks pasniegt balvu," viņš teica. "No meitenēm balvu izpelnījusies mazā Lora Džounsa par stepa dejošanu."

Aplausi bi ja ļoti vāji. Mazā Lora, bez šaubām, bija veikla dejotāja, bet viņas lielība nevienam nepatika.

"No zēniem balvu saņem… Protams, mūsu jaunais draugs…"

Teikuma beigas apslāpēja aplausi, kāju sišana pret grīdu un sajūsmas saucieni. Strupdegunis, nosarcis vairāk nekā jebkad, paklanījās un paņēma piecus šiliņus. Tas tik ir vakars! Kas to būtu domājis, ka viņa dullais paradums strinkšķināt iedomātus mūzikas instrumentus radīs tādu piekrišanu!

Sešpadsmito nodala

KAS NOTIKA VAKARĀ

Strupdegunis soļoja mājup, apskurbis aiz sajūsmas. "Pielūko, ka tev nesakāpj galvā," Rodžers teica, baidīdamies, ka Strupdegunis kļūs neciešams. "Galu galā īstenībā tu neproti spēlēt bandžo un cītaru, bet proti tikai plinkšķināt klavieres. Tu neesi mūziķis."

"Un, Dieva dēļ, nespēlē bandžo un visu pārējo viesnīcā," Diāna lūdzās. "Tas nevienam nepatiks."

Strupdegunis šim piezīmēm neveltīja ne mazāko uzmanību. "Interesanti, vai es prastu atdarināt ērģeles," viņš prātoja. "Vai bungas."

"Nē, Strupdeguni," Peperes jaunkundze stingri sacīja. "Ak kungs! Re, kur nāk Vītes jaunkundze. Ātrāk!"

Taču Vītes jaunkundze bija apņēmusies gāzt slavinājumus pār Strupdeguņa galvu. "Brīnumbērns!" viņa piesteigusies sauca. "Kāds brīnums! Gudrinieks! Viņš ir dzimis muzikants, vai ne, Peperes jaunkundz?"

"Es gan tā neteiktu," Peperes jaunkundze atbildēja. "Īstenībā viņš neprot nospēlēt nevienu noti."

"Savādi! Tas tikai liecina, cik lieliski zēnam izdodas pārliecināt, ka viņš prot spēlēt!" Vītes jaunkundze pļāpāja. "Es gandrīz noticēju, ka tas ir īsts bandžo. Viņam vajadzētu pievienoties ceļojošajiem aktieriem, vai ne? Cilvēki nāktu, lai skatītos uz viņu!"

Peperes jaunkundze uzmeta Strupdegunim skatienu un ar šausmām ieraudzīja viņa sejā apmierinātu un muļķīgu smaidu. Zēns izbaudīja ik vārdu!

"Strupdeguņa gājieni der, lai uzjautrinātu skolas biedrus," viņa stingri teica. "Tas ari ir viss. Būtu muļķīgi domāt, ka tas ir kas nopietns, Vītes jaunkundz."

Par laimi, viņi bija pienākuši pie viesnīcas. "Es gribu dzert," paziņoja Strupdegunis. "Man no tā "dim-dim-dim" izkaltusi rīkle. Vai jūs nopirktu vienu glāzi limonādes? Divas, ja drīkst. Nē, pagaidiet. Es aizmirsu, ka man ir pieci šiliņi. Visiem padzerties, lūdzu. Ko jūs dzersiet, Peperes jaunkundz? Vītes jaunkundz? Apelsīnu sulu? Limonādi? Varbūt uzdzīvosim un iedzersim ingvera limonādi?"

Diāna sāka ķiķināt. Reizēm Strupdegunis bija ļoti smieklīgs. Peperes jaunkundze pasūtīja dzērienus un pēc tam aizraidīja bērnus un ļoti miegaino Trakuli gulēt.

"Ir jau vēls," viņa teica. "Ļoti vēls. Ņemiet apelsīnu sulu līdzi. Nē, Strupdeguni, man vienalga, vai tev ir pieci vai desmit šiliņi. Ne vairāk kā vienu apelsīnu sulu. Nē, Trakulim dot nedrīkst. Viņš iztiks ar ūdeni."

Strupdegunis bēdīgs aizgāja. Zēns bija cerējis sagaidīt Irisu, Mārvela kungu, klaunu un arī profesoru, kuri vēl nebija atgriezušies. Viņu uzslava būtu simtkārt vērtīgāka par Vītes jaunkundzes liekuļotajiem vārdiem.

Strupdegunis bija pārāk satraukts, lai varētu aizmigt. Rodžers klusi un mierīgi šņāca, bet

Strupdegunis tikmēr nemierīgi grozījās pa gultu, un viņa galva bija brīnišķīgu nodomu pilna. Viņš trenēsies spēlēt vairāk un vairāk iedomātu mūzikas instrumentu. Viņu pārraidīs pa radio. Nē, labāk nevajag. Citādi cilvēki iedomāsies, ka viņš tiešām spēlē bandžo vai cītaru, vai ģitāru. Viņi neredzēs, ka viņam nekā nav.

Varbūt televīzijā? Tā ir laba doma. Vai nevajadzētu padomāt par bungām? Zēns bija pārliecināts, ka varēs atdarināt skalo bum-bum-bum. Pēc mirkļa viņš sāka mēģināt. Un pēkšņi nevarēja vairs savaldīties, lai neizteiktu skaļu bum!

Tam sekoja kaut kas pavisam savāds. Tikko Strupdegunis izteica bum, atskanēja cits bum - briesmīgs, tāls un ļoti biedējošs. Viesnīca nodrebēja. Strupdegunis nobijies uzslējās gultā sēdus.

"Bumbas!" Viņam iešāvās prātā. "Nē, nevar būt. Tas ir sprādziens zemūdeņu bāzē. Izmēģinājuma sprādziens, kādu mēs nesen dzirdējām."

Zēns mirkli domāja. "Pag, pag. Ir nakts vidus, varētu būt pustrīs. Viņi netaisītu izmēģinājumu, lai visus uzmodinātu."

Troksnis nebija uzmodinājis Rodžeru, kurš gulēja saldā miegā. Ari Diāna nepamodās. Peperes jaunkundze gan bija dzirdējusi troksni un ieklausīdamās uzslējās sēdus. Taču troksnis neatkārtojās, un viņa atkal apgūlās.

Strupdeguni urdīja nemiers. Viņu apžilbināja kāda doma. Viņš uzkāps pa mazajām kāpnēm, kas ved uz jumta lodziņu, atvērs to un paskatīsies ārā. Caur klints plaisu zemūdeņu bāzē kaut ko varbūt redzēs.

Zēns izslīdēja no gultas, pienāca pie durvīm, atvēra tās un izgāja tumšajā kāpņu laukumā. Liekas, neviens nebija izkustējies. Varbūt nebija dzirdējuši troksni.

Strupdegunis piezagās pie mazajām durvīm, aiz kurām sākās stāvās kāpnes, un klusi tās atvēra. Jā, re, kur ir kāpnes. Viņš tās neredzēja, bet sataustīja ar kāju. Zēns piesardzīgi kāpa augšup. Nakts bija skaidra, un Strupdegunis redzēja spožas zvaigznes mazajā četrstūrainajā lodziņā lūkas vidū.

Strupdegunis piesardzīgi, lai neiečlkstētos, atvēra lūku un paskatījās ārā.

Oho! Zemūdeņu līci kaut kas bija noticis. Strupdegunis labi varēja redzēt caur plaisu klintī. Tālumā bija līcis, un ūdenī kaut kas dega. Šaudījās starmešu gaismas kūļi. Strupdegunis aizturēja elpu. Kaut kas bi ja noticis. Varbūt briesmīgs nelaimes gadījums. Kaut varētu saredzēt vairāk!

"Varbūt, ja uzkāpšu uz augstākā pakāpiena, nokļūšu augstākajā punktā, no kurienes var redzēt," viņš domāja. "Tas būs vienkārši."

Zēns uzkāpa uz augstākā pakāpiena un saprata, ka var bez pūlēm nokļūt uz jumta, kas pie lūkas bija plakans. Strupdegunis palūkojās apkārt. Pa labi, kur pacēlās vairāki dūmeņi, jumts bija ieslīps. Varētu apsēsties uz neliela paaugstinājuma blakus dūmenim.

Zēns piesardzīgi nokļuva līdz paaugstinājumam un četrrāpus rāpās pa to augšā. Taču tajā pusē traucēja stiprs vējš, tāpēc viņš ierāpās starp diviem dūmeņiem, kas viņu labi aizsargāja. Viens dūmenis bija silts. Cik labi!

Taču zēnu gaidīja vilšanās - viņš neredzēja tālāk, kaut gan atradās mazliet augstāk. Gaismas kūļi turpināja krustoties, un liesmas, lai kas arī tur degtu, joprojām sitās augstu. Varbūt tur ir uzsprāgusi un tagad deg zemūdene.

Strupdegunis piespiedās pie siltā skursteņa, lepodamies, ka nakts vidū nav baidījies kāpt augšā uz jumta. Pēkšņi viņš sajuta dīvainu smaržu.

Zēns izstiepa kaklu un, palūrējis aiz skursteņa, ieraudzīja vāju degoša cigaretes gala atblāzmu. Tātad vēl kāds ir dzirdējis sprādzienu un uzkāpis paskatīties, kas 110 šejienes redzams.

Drīz zēns saskatīja, ka degošais cigaretes gals spīd tajā vietā, kur uz jumtu veras lūka. Tātad kāds stāv uz kāpnēm, skatās ārā un smēķē. Strupdegunis jau gribēja klusi pasaukt, lai pateiktu, ka visu dzirdējis, bet tad pārdomāja.

Nē. Viņš pēkšņi nobijās, ka naktī ir viens pats uz jumta. Peperes jaunkundze sadusmosies, ja uzzinās. Un ardievu, otrās porcijas, līdz brīvlaika beigām! Tad jau labāk klusēt. Taču kas tur stāv?

Strupdegunis piemiedza acis, bet saskatīja tikai galvas apveidu ar degošu cigaretes galu pie mutes.

Pēc brīža cilvēks beidza smēķēt un nometa cigaretes galu no jumta. Strupdegunis dzirdēja, ka klusi iečīkstas pakāpieni. Kāds kāpa lejā, bet vispirms šis "kāds" bija aizcirtis lūku! Strupdegunim uz mirkli apstājās sirds. Viņš iztēlojās, kā visu nakti sēž uz jumta … iemieg … ripo lejā pajumtu … kādas šausmas!

Zēns pielīda pie lūkas. Mirklī, kad viņš tur nokļuva, tuvējā logā iedegās gaisma. Strupdegunis sastinga. Kas tur ir? Varbūt tas cilvēks, kurš pirms brīža smēķēja, ir atgriezies savā istabā un ieslēdzis gaismu. Strupdegunis nolēma paskatīties, kas tas ir.

Zēns aizrāpoja cituviet un atklāja, ka var ieskatīties pāri jumtam apgaismotajā istabā. Aizkari bija aizvilkti, bet ne līdz galam - vidū starp tiem bija apmēram pēdu liels atstatums.

"Oho! Tas taču profesors Džeimss!" Strupdegunis nodomāja. "Labi, ka es neliku manīt, ka esmu šeit. Viņš izstāstītu Drūves kundzei un Peperes jaunkundzei un iegāztu mani!"

Zēns drebošu roku parāva lūkas rokturi. Vai profesors būtu aizbīdījis aizbīdni? Tad lūku nevarēs attaisīt.

Ar milzīgu atvieglojuma nopūtu Strupdegunis secināja, ka lūka padodas. Paldies Dievam! Zēns to atrāva vaļā un uzkāpa uz šaurajām koka kāpnēm. Viņš klusi aiztaisīja lūku un nokāpa lejā.

Strupdegunis atvēra durvis kāpņu galā, iznāca kāpņu laukumā un atgriezās savā istabā. Rodžers joprojām saldi gulēja.

Tikko Strupdegunis gribēja aiztaisīt durvis, viņš ieraudzīja zem blakusistabas durvīm gaismu. Tur mitinājās Mārvela kungs. Tātad arī viņš bija dzirdējis sprādzienu. Strupdegunis prātoja, vai iet pie burvju mākslinieka un aprunāties par notikušo. Pēc tik spožas uzstāšanās viņš labprāt uzņemtu zēnu.

Tomēr zēns nolēma neiet. Mārvela kungs nav no tiem, ar kuriem pusnakts saruna būtu patīkama. Viņš varētu vēl izmēģināt ar Strupdeguni kādu nepatīkamu burvju triku.

Septiņpadsmitā nodala NĀKAMAJĀ DIENĀ

No rīta ziņa par nakts sprādzienu izplatījās pa visu viesnīcu. To sekmēja laikraksti.

"MILZĪGS SPRĀDZIENS "KLUSAJĀ" LĪCĪ/' virsrakts vēstīja. "VAI SABOTĀŽA? VAI MŪSU NOSLĒPUMI IR DROŠĪBĀ? APKĀRTĒJO PILSĒTU IEDZĪVOTĀJI GANDRĪZ IZLIDOJA NO GULTĀM."

"Meli!" Strupdegunis iesaucās. "Gulta tikai nodrebēja. Un tu pat nepamodies, vai ne, Rodžer?"

"Ei nu?" Rodžers pārjautāja. "Vai tiešām sprādziens bija tik spēcīgs?"

"Šausmīgs," Strupdegunis atbildēja. "Milzīgs. Skaļāks par pērkonu. Es izlīdu no gultas, uzkāpu augšā, lai paskatītos ārā pa lūku, un ieraudzīju, ka jūrā kaut kas briesmīgi deg, bet starmeši kā negudri apgaismoja līci."

"Kuš! Peperes jaunkundze izdzirdēs," Diāna teica. "Viņa sadusmosies, ja uzzinās, ka tu naktī klīsti apkārt, turklāt pajumtu."

"Viņa.nedzirdēja," Strupdegunis atteica. Zēns pameta skatienu visapkārt. Vecais profesors Džeimss tuvumā lasīja avīzi. Viņš ir kurls, tātad arī neko nebūs nedzirdējis. Mārvela kungs un klauns ir tepat blakus - viņi varēja dzirdēt, bet varbūt viņi neko nezina par kāpnēm.

"Tas vēl nav viss," Strupdegunis teica klusākā balsī. "Es uzkāpu uz jumta un apsēdos blakus sasodīti siltam skurstenim. Tad vēl kāds uzkāpa augšā un paskatījās laukā. Laikam vecais profesors. Dīvaini, ka viņš dzirdēja sprādzienu, vai ne, Rodžer?"

"Viņu būs uzmodinājis sprādziena vilnis, nevis troksnis," Diāna atbildēja. "Klau, tas ir diezgan nopietni. Viena no jaunākā modeļa zemūdenēm , uzprāgst, uzpeld virspusē un sadeg. Nekas nav palicis pāri! Kāpēc tu mani neuzmodināji, Strupdeguni?"

"Tev tas skats nebūtu paticis," Strupdegunis

atbildēja. "Jums liekas, ka tā ir sabotāža? Vai kāds varētu iekļūt līcī un izrīkoties tā, lai mēs ciestu zaudējumus? Es domāju, ka bāzi apsargā stingrāk un rūpīgāk."

"Varbūt nelaimes gadījums," Rodžers minēja. "Parasti izmēģinājumi neveicas, kamēr nav noticis nelaimes gadījums. Atceraties, kā tas ir skolas laboratorijā?"

"Jā, dažus no tiem mēs rīkojam ar nolūku," Strupdegunis teica. "Labi apdomāta blēdība! Un tomēr es gribētu zināt, vai tas bija nelaimes gadījums. Man nepatīk doma, ka tuvumā ir cilvēki, kas grib uzlaist gaisā vēl dažas zemūdenes, it īpaši, kamēr mēs esam šeit."

"Kāpēc? Baidies iekulties jaunā dēkā?" Rodžers smaidot jautāja.

"Es baidos?" Strupdegunis nicinoši pārjautāja. "Man patīk dēkas. Es dēkas dievinu. Taču man liekas, šī nav dēka. Varu derēt, ka tas ir nelaimes gadījums."

Vai tas bija nelaimes gadījums, to bērni neuzzināja ne no rīta, ne vakara laikrakstiem. Likās, ka prese zaudējusi interesi par šo notikumu. Bērnus tas ļoti kaitināja.

Pēcpusdienā bija mitrs. Lietus gāza kā no spaiņa, un bērni izkatljās ļoti drūmi.

"Sadrūvējusi pēcpusdiena," Strupdegunis teica. "Ko iesāksim? Varbūt derētu uzspēlēt bandžo?"

"Tikai tad, ja tu uzkāp uz jumta vai aizej kaut kur tālu prom," Rodžers teica. Strupdegunis todien vairākkkārt attēloja iedomāto bandžo, cītaras, ģitāras un arfas spēli, un Rodžeram ar Diānu beidzot apnika Strupdeguņa skaļā trinkšķinā- šana, strinkšķināšana un dūkšana.

"Uzkāpsim uz jumta un paskatīsimies, vai nabaga vecā zemūdene vēl deg," Strupdegunis ierosināja. "Apsolu, ka neņemšu līdzi nevienu mūzikas instrumentu."

Bērni uzsteidzās līdz savam kāpņu laukumam un pienāca pie mazajām durvīm, kas veda uz kāpnēm. Strupdegunis pagrieza rokturi. Durvis nepadevās!

"Ko tas nozīmē? Iesprūdušas?" viņš jautāja un no visa spēka rāva durvis uz savu pusi. Rezultātā Strupdegunis, izrāvis rokturi, smagi nogāzās virsū pārbiedētajam Trakulim.

"Sasodīts! Uz to esi spējīgs tikai tu!" Rodžers iesaucās.

"Vai esmu vainīgs, ka man parasti viss paliek rokā?" Strupdegunis sūdzējās. "Ko nu?"

"Būs jāiet un vaļsirdīgi jāatzīstas Drūves kundzei," Diāna teica. "Ej, Strupdeguni. Ja tev pagājušajā nakti pietika dūšas uzkāpt un palikt uz jumta, tad noteikti pietiks drosmes, lai atzītos Drūves kundzei."

Strupdegunim neatlika nekas cits kā sameklēt Drūves kundzi. Viņa sēdēja jocīgā būcenī, summēdama nebeidzamas skaitļu rindas, un nebūt nepriecājās, ieraudzījusi Strupdeguni. Zēns paskaidroja, kas noticis.

"Kāpēc tad tu tik stipri rāvi rokturi?" Drūves kundze jautāja, balstīdama seju uz četriem vai pieciem zodiem un izskatīdamās ārkārtīgi majestātiska. Strupdegunis vēlējās, kaut arī viņam būtu vairāki zodi. Tad arī viņš izskatītos tikpat majestātisks. Zēns jutās ļoti mazs blakus Drūves kundzei un viņas klātbūtnē jutās kā nejauks zeņķis.

"Tāpēc, ka durvis ir iesprūdušas," Strupdegunis skaidroja. "Laikam aizslēgtas."

"Aizslēgtas? Atslēgai tik un tā jābūt slēdzenē," Drūves kundze atbildēja.

"Atslēgas nebija. Es paskatījos," Strupdegunis atteica. "Durvis ir ciet, Drūves kundze. Es domāju, ka jūs tās varētu atslēgt. Piedodiet par rokturi. Man vēl atlikusi viena pensa un sešu pensu monēta no tiem pieciem šiliņiem, kurus es vakar vinnēju ceļojošā teātra izrādē. Vai ar vienu un sešiem pensiem pietiks jaunam rokturim?"

"Laikam gan," Drūves kundze atbildēja. "Es gan zinu, ka Damijam ir kāds vecs rokturis. Viņš to varētu ātri pielikt. Ej un palūdz. Jā, es dzirdēju, ka tevi esot jāapsveic ar uzvaru vakardienas konkursā. Pag, pag. Tu spēlēji bandžo, vai ne?"

"Tas nebija īsts bandžo. Iedomāts. Maksāja simt mārciņu!" Strupdegunis, plati smaidīdams, teica un tūlīt sāka atdarināt griezīgu melodiju, kas bija ļoti līdzīga trinkšķināšanai.

Drūves kundze sāka smieties. Tie bija ļoti savdabīgi smiekli. Likās, ka tie sākas kaut kur dziļumā un tad pārdārd pāri diženajam zodam - izklausījās ļoti veselīgi.

Strupdegunis apklusa, paklanījās un plati pasmaidīja. "Tu esi īpatnis," Drūves kundze teica. "Pietiks! Ej sameklē Damiju un izstāsti par rokturi. Un necērt skaļi manas durvis, lai tev rokās nepaliktu veselas durvis."

Strupdegunis iznāca patīkami pārsteigts. Drūves kundze nemaz nebija sadrūvējusies. Zēns devās uz virtuvi, lai sameklētu Damiju. Viņš spodrināja dažus iejūga piederumus, un viņam tas ļoti labi veicās.

"Sveiks, Damij. Vai varu palīdzēt? Es ari krāju zirgielas," Strupdegunis moži teica. "Klau, tu esi dzirdējis, ka es vakar vakarā laimēju piecus "skanošos"?"

Damijs klausījās un māja ar galvu. "Tu," viņš teica. "Tu laimēji. Labs zēns."

"Tu šodien esi īsts pļāpa. Goda vārds!" Strupdegunis iesaucās, sparīgi berzēdams misiņu.

"Ko tu darīj'?" Damijs aizrautīgi jautāja.

"Re," Strupdegunis atbildēja un sāka spēlēt iedomāto bandžo. Viņam par milzīgu pārsteigumu, arī Damijs paņēma iedomātu bandžo un sāka trinkšķināt, izdodams ļoti savādu skaņu. Viņam izdevās gandrīz tikpat labi kā Strupdegunim!

"Ei! Ko tas nozīmē?" atskanēja kāda balss, un durvīs parādījās jaunā viesmīļa seja. "Vai šeit uzstājas ansamblis?"

Damijs tūdaļ metās prom uz iekšējo pagalmu. Viņš apsēdās un samulsis mirkšķināja acis. Pirms daudziem, daudziem gadiem viņam bija piederējis īsts bandžo un viņš to spēlēja. Taču reiz uzstāšanās laikā viņš nokrita no virves, sasita galvu un kļuva pavisam citāds. Nabaga Damijs!

Viņš sēdēja, līdz domas mazliet noskaidrojās. Sejā atplauka smaids. Jā, viņš atcerējas savu veco bandžo un melodijas, kuras bija spēlējis. Damijs atkal sāka trinkšķināt iedomātās stīgas.

Strupdegunis izgāja viņam pakaļ. "Re, kur tu esi, Damij. Klau, es aizmirsu pateikt, kāpēc tevi meklēju. Vai tev ir lieks durvju rokturis? Es nejauši norāvu rokturi durvīm, aiz kurām ir kāpnes uz jumtu."

"Jumts," Damijs teica. Viņš cieši vērās Strupdeguni, pēkšņi strauji noliecās uz priekšu un skaļi čukstēja zēnam ausī: "Sargies no slikti cilvēki augšā! Slikti cilvēki!"

Strupdegunis nobijies atrāvās atpakaļ. Damijs pasmaidīja un pamāja ar galvu. Tad viņa seja atkal kļuva nopietna. "Slikti, slikti, slikti," viņš atkal čukstēja. "Damijs redz. Damijs vēro. Damijs seko. Slikti!"

Strupdegunis šaubīdamies skatījās uz Damiju. Nabadziņš! Kādas dīvainas domas viņam tagad šaudās pa galvu? Zēns nevarēja iztēloties, kā

Damijs izseko cilvēkus un lavās viņiem pakaļ. Strupdegunis nolēma viņam pieskaņoties.

"Strupdegunis redz, Strupdegunis vēro. Strup- , degunis seko," viņš teica tikpat nopietni. "Mēs esam gluži kā indiāņi. Damij, kur ir vecais rokturis? Sameklēsim un iesim iekšā. Man prāts nenesas uz sēdēšanu lietū - trinkš-trinkš-trinkš- trinkš, zum-zum-zum-zum. Dziņ-pļuk! Stīga pārtrūks, ja es spēlēšu lietū. Redzi?"

Viņš turēja iedomāto bandžo, un Damijs sajūsmināts iesmējās. Strupdegunis pirmo reizi dzirdēja, kā viņš smejas. Tie bi ja smieklu zvārgulīši, gluži kā mazam bērnam. Strupdegunis paplikšķināja Damijam pa muguru.

"Pareizi. Smiesimies par savām raizēm! Es jautāju trešo reizi, vai tev ir rokturis?"

Damijam bija rokturis. Viņš to paņēma no šķūņa un gāja augšā. Viņam bija veiklas rokas, un drīz vien rokturis jau bi ja pie durvīm. Dami js tās parāva.

"Aizslēgts," teica Strupdegunis, "bet atslēga pazudusi. Kas to izdarījis? Un kāpēc? Klau, Damij, pagājušajā naktī tur augšā risinājās savādi notikumi."

"Tiešām? Un kādi?" jautāja kāda balss.

Strupdegunis salēcās un apgriezās. Pie savas istabas durvīm stāvēja burvju mākslinieks Mārvela kungs. Strupdegunis drudžaini domāja. Nē, viņš neko neatklās un neiekulsies nepatikšanās.

"Nekas īpašs," zēns bezrūpīgi atteica. "Tinu ap pirkstu veco zēnu Damiju. Ser, vakar vakarā jūs bijāt lielisks. Kā jūs uzminējāt priekšmetus un iniciāļus pulksteņa otrā pusē? Man nav ne jausmas!"

"Tas ir mans noslēpums," teica Mārvela kungs. "Vai tu vakarnakt dzirdēji sprādzienu?"

"Un kā vēl!" atbildēja Strupdegunis. "Un jūs?"

"Nē, nedzirdēju," Strupdegunim par lielu pārsteigumu, atbildēja Mārvela kungs. Vai tad viņš nebija redzējis gaismas svītru zem Mārvela kunga istabas durvīm, kad atgriezās no jumta, lai atkal ietu gulēt?

"Un es redzēju gaismu zem jūsu durvīm," Strupdegunis izšāva un aprāvās. Viņš būtu ar mieru sevi iepļaukāt.

"Tiešām? Un ko tu darīji kāpņu laukumā tik vēlā nakts stundā?" Mārvela kungs tūdaļ jautāja.

"Pabāzu ārā galvu, lai redzētu, vai sprādziens kādu nav pamodinājis," Strupdegunis atbildēja. "Kā jūs tomēr vakar vakarā uzminējāt skaitļus?"

Taču Mārvela kungs jau bija prom. Strupdegunis stāvēja, blenzdams aizvērtajās durvīs. Zēns novaibstījās pret tām. Labi, esiet iedomīgs, Mārvela kungs! Jūs pagājušajā nakti negulējāt! Strupdegunis nikni pakratīja dūri, iesoļoja savā istabā un aizcirta durvis.

Astoņpadsmitā nodala LAIKS IET

Pēc dažām dienām laiks, kā parasti brīvdienās, sāka steigties.

Un tikai pēc nedēļas bērni to saprata. Nedēļa bi ja pagājusi, klīstot kopā ar Bārni ju un Mirandu. Ari Trakulis baudīja dzīvi.

Katru rītu viņš sparīgi raka zemi, visus apbērdams ar smiltīm. Tad skrēja uz jūru, iznāca viscaur slapjš, atgriezās pie bērniem un enerģiski nopurinājās, apšļakstīdams visus ar jūras ūdens lāsēm.

Turklāt viņam radās jauns un ļoti nepatīkams ieradums. Viņu bargi pēra par mēģinājumiem stiept uz pludmali sukas, dvieļus un paklājus, tāpēc viņš ķērās pie tā, pret ko diez vai kāds iebilstu.

Katru dienu Trakulis veda sev līdzi un rotaļājās ar savādu suni. Pirmajā reizē tas bija dīvaina izskata plušķis ar ļoti īsām kājām un Melu galvu.

"Jūs tikai paskatieties," Strupdegunis teica. "Nabadziņš. Ja viņam būtu vēl īsākas kājas, vēders vilktos pa zemi".

"Hā, hā! Vecs joks," Diāna sacīja. "Taču suns tiešām ir savāds."

"Un nelabi ož," Rodžers piebilda, kad suns smagi apsēdās viņam uz kājām. "Ej prom, strter- deli! Vācies!"

Taču Smerdelim ne prātā nenāca pamest savu labo draugu Trakuli. Kopā viņi dauzījās uz velna paraušanu un gandrīz noveda līdz neprātam Peperes jaunkundzi, mežonīgā ātrumā mezdami lokus ap viņas atpūtas krēslu. Bērniem visu dienu bija jāsamierinās ar Smerdeli, un, sev par milzīgu pārsteigumu, viņi ieraudzīja, ka Trakulis cienā viņu ar saviem gardumiem.

Nākamajā dienā Trakulis aizlēkšoja prom no pludmales un atgriezās ar jaunu draugu - buldogu, kuram bija tāds purns kā Trivera kungam. Šis suns nebija tik nepanesams kā Smerdelis un labprāt sēdēja pēc iespējas tuvāk viņu bariņam.

"Būtu labi, ja tu man nesiekalotu virsū," Strupdegunis uzrunāja buldogu. "Tev vajag krūšau- tiņu? Peperes jaunkundz, vai buldogi vienmēr siekalojas? Varbūt šis to dara ar nolūku?"

"Man viņš arī siekalo virsū," Diāna sacīja. "Mums bi ja skolotājs, kuram piederēja buldogs. Tas arī siekalojās. Trakuli, nākamreiz ved līdzi tādu draugu, kas neož un nesiekalojas."

Likās, ka buldogam ir loti maiga daba, līdz viņam iepatikās kauls, kuru grauza Trakulis. Tad buldogs tik asinsstindzinoši ierūcās, ka pat Strupdegunis atrāvās atpakaļ. Miranda šausmās uzlēca uz galvas Bārnijam.

"Ej prom!" Peperes jaunkundze stingri teica buldogam. "Tas ir Trakuļa kauls. Prom!"

Buldogs mierīgi pacēla kaulu un gāzelēdamies aizgāja. Strupdegunis iebakstīja Trakulim ar kāju.

"Gļēvulis! Nevarēji nosargāt savu kaulu. Galerts!"

Trakulis nodūra galvu un, kad neviens uz viņu neskatījās, aizrāpoja prom no pludmales. Spa- niels atgriezās pavisam citā omā, jautrs un možs, kopā ar trim terjerveidīgiem šuneļiem, kas visi bija ļoti nemierīgi un ziņkāri.

"Pietiks, Trakuli! Tu esi nojūdzies?" Strupdegunis jautāja, nepatikā nomērīdams visus četrus suņus ar skatienu. "Vai tiešām tev jāsavāc puse pilsētas suņu? Škic! Prom! Vācieties visi prom! Nē, tu ne, Trakuli. Tu pārējo dienas daļu pavadīsi piesiets pie Peperes jaunkundzes atpūtas krēsla."

"Tikai ne to," Peperes jaunkundze nevilcinoties atsaucās. "Tu jau tā izdarīji pirms divām dienām, un krēsls salūza. Piesien viņu sev pie kājas!"

Bārnijs pēc trim vai četrām pilsētā pavadītām dienām izturējās ļoti klusi. Viņš nemudināja pārējos iet uz atrakciju parku. "Tā ir nepatīkama vieta," zēns teica. "Nenāciet. Man nepatīk arī cilvēki, kas tur saimnieko. Viņi ir blēži. Un turklāt, man liekas, izspiedēji vai arī dara kaut ko citu nelikumīgu. Tikai es nezinu, ko."

"Kāpēc tu neej prom no turienes, Bārnij?" Diāna uztraukusies jautāja. "Es zināju, ka tev šis darbs nepatīk. Nepaliec pie negodīgiem cilvēkiem."

"Es pie tā esmu pieradis," Bārnijs atteica. "Nevar klist apkārt, nesaskaroties ar tādiem cilvēkiem. Turklāt - kur lai es ņemu citu darbu?"

"Vai esi aizmirsis burvju mākslinieku, kas uzstājas ceļojošajā teātrī? Viņš teica, ka ņemtu tevi par palīgu," Diāna atcerējās.

"Viņam jau ir Irisa," Strupdegunis iejaucās. "Nesaprotu, kāpēc viņam vajadzīgs cits palīgs."

"Tiešām. Varbūt arī nav vajadzīgs," Diāna atbildēja. "Kad tev ir brīvdiena, Bārnij? Rīt?"

"Jā. Tad man maksās algu," Bārnijs teica. "Veselas divas mārciņas! Varēšu nopirkt jaunas sandales un kreklu."

"Un ej prom no turienes," Diāna lūdzās. "Arī man tā vieta nepatīk. Es zinu, ka tu dabūsi citu darbu."

Taču Bārnijs neteica, ka grib pamest darbu. Dabūt Rabedabā citu darbu nebūtu viegli, bet zēnam tik ļoti gribējās palikt draugu tuvumā.

Tovakar Irisa neuzstājās. Viņai bija brīvs vakars. Meitene sēdēja atpūtas telpā un spēlēja ar bērniem kārtis, izskatīdamās gandrīz tikpat jauna kā Diāna. Strupdegunis sēdēja blakus un vēlējās, kaut varētu viņai iedalīt labākās kārtis. Trakulis sēdēja meitenei uz kājām. Viņš bija vienisprātis ar saimnieku, ka Irisa ir ļoti patīkama meitene.

"Ko Mārvela kungs šovakar bez tevis iesāks?" Diāna jautāja, vērodama, kā Rodžers dala kārtis. "Vai viņš lasa domas arī bez tavas palīdzības?"

"Nezinu, " Irisa atbildēja. "Un negribu zināt! īgņa! Man viņš nepatīk."

"Kāpēc?" Strupdegunis jautāja.

To Irisa nepaskaidroja. "Viņam bija palīgs," viņa stāstīja. "Jauns zēns. Tad viņš pēkšņi aizgāja, nezinu, kāpēc, un Mārvela kungs lūdza izpalīdzēt mani, kamēr atradīs kādu citu. Es piekritu izmēģināt divas nedēļas. Taču man tas nepatīk un es to vairs nedarīšu. Turklāt divas nedēļas jau ir cauri."

Tagad Diāna saprata, kāpēc Mārvela kungs lūdza Bārni ju kļūt par viņa palīgu. Viņš baidījās, ka Irisa pēc divām nedēļām atteiksies uzstāties kopā ar viņu.

"Tu nezini, vai viņam ir kāds padomā tavā vietā?" viņa pēkšņi iejautājās.

"Šodien pie viņa kāds bija atnācis. Droši vien meklēja darbu," Irisa atbildēja. "Un gan jau dabūs. Mārvela kungam kāds ir vajadzīgs. Viņš nevar lasīt domas bez palīga."

"Kāpēc?" Strupdegunis jautāja. "Var izsaukt jebkuru no skatītājiem vai kādu no pārējiem aktieriem."

"Nē. Viņš grib pats savu palīgu," Irisa atbildēja. "Klau, vai mēs spēlējam kārtis, vai te ir tikai saviesīga pasēdēšana? Man lieliski veicas. Es degu nepacietībā izspēlēt trumpi!"

Diāna tovakar spēlēja ļoti slikti. Viņas domas klīda citur. Varbūt derētu aiziet pie Mārvela kunga un palūgt, lai viņš pieņem Bārniju, nevis to otru? Ja bērni pateiktu Bārnijam, ka viņam ir jauns darbs, viņš jau rīt uzteiktu darbu atrakciju parkā un pievienotos ceļojošajiem aktieriem. Bārnijs būtu lielisks palīgs.

Meitene nevarēja sagaidīt, kad viņi dosies gulēt un viņa varēs izstāstīt savu ieceri pārējiem. Zēni klusēdami klausījās.

"Jā," Rodžers teica. "Vajadzētu pateikt Mārvela kungam, ka Bārnijam tagadējais darbs nepatīk, un lūgt, lai viņš pieņem Bārniju tā otra puiša vietā, lai kas viņš arī būtu. Tikai, Dī, ej labāk tu. Tev izdosies labāk. Mēģini sastapt viņu 110 rīta vienu un klāj vaļā visu, kas uz sirds!"

Otrā rītā pēc brokastīm Diāna gāja meklēt Mārvela kungu. Viņš sēdēja dārzā nojumē un lasīja avīzi. Meitene kautrīgi ienāca, un burvju mākslinieks pacēla skatienu.

"Vai drīkstu ar jums runāt, Mārvela kungs?" viņa iesāka. "Par mūsu draugu Bārniju. Viņam nepatīk viņa darbs. Viņš noteikti nāktu par jūsu palīgu, ja jūs vēl gribētu. Lūdzu, pieņemiet viņu tā otra vietā. Viņš ir ļoti strādīgs un loti gudrs. Viņš darītu visu, ko jūs teiktu. Visu."

Mārvela kungs nolaida avīzi un skatījās uz nopietno Diānu. "Taisnību sakot, es meklēju kalpu," viņš teica. "Tādu, kurš pildīs manus uzdevumus, rūpēsies par drēbēm, ievāks ziņas un palīdzēs uzstāšanās laikā."

"Viņš to visu varētu," Diāna nopietni sacīja. "Lūdzu, izmēģiniet viņu, Mārvela kungs."

"Kāds viņam ir pilns vārds?" burvju māsli- nieks jautāja, ņemdams pildspalvu un piezīmju grāmatiņu.

"Bārnabass Hugo Lorimers," Diāna teica. "Īstenībā tas ir viņa mātes vārds. Savu tēvu viņš nepazīst."

"Dīvaini," atteica Mārvela kungs.

Diāna klāja vaļā Bārnija dzīves stāstu, un Mārvela kungs aizrautīgi klausījās. "Redzat nu," Diāna nobeidza. "Bārnijs ir viens pats pasaulē, viņš var doties, kurp vēlas, un strādāt, ko vēlas, bet es loti gribu, lai viņš atrastu tēvu!"

"Man nav ne mazāko šaubu, ka es viņam varēšu palīdzēt," nolicis pildspalvu, teica Mārvela kungs. Diāna ievilka elpu un iepleta acis.

"Ko jūs gribat teikt? Ka jūs to varēsiet? Nē, jūs to nevarēsiet. Bārnijs pats neko nezina par savu tēvu - pat ne viņa vārdu!"

"Mana mīļa jaunkundze, es esmu uzturējies teātra pasaulē vairāk gadu, nekā gribētu atcerēties," Mārvela kungs atbildēja. "Jāapjautājas tikai dažiem draugiem, vai viņi nav pazinuši kādu Šekspīra lugu aktieri, kurš uzstājies pirms gadiem piecpadsmit un kurš pēc sejas varētu būt ļoti līdzīgs Bārnijam. Tam zēnam ir seja, kas iespiežas atmiņā. Esmu pārliecināts, ka pavisam drīz man būs jaunumi."

"Ak, Mārvela kungs!" acīm spoži mirdzot, Diāna iesaucās. "Tas būtu brīnišķīgi! Vai jūs tiešām tā darīsiet?"

"Ja Bārnijs nāks strādāt pie manis, darīs, ko viņam liek, un pierādīs, ka ir noderīgs un uzticams, es darīšu visu, kas būs manos spēkos," Mārvela kungs teica. "Viss būs atkarīgs no zēna paša. Es nepakustināšu ne mazo pirkstiņu, ja viņš necentīsies."

"Bārnijs centīsies. Es zinu!" Diāna priecīgi iesaucās. "Es viņu atvedīšu, Mārvela kungs. Tad viņš jau šodien varēs paziņot par aiziešanu un rīt ieradīsies pie jums. Paldies, paldies!"

Meitene aizspurdza prom, un viņas sirds līksmoja. Ak, Bārnij! Bārnij! Iedomājies tikai, pavisam drīz atradīsies tavs tēvs! Brīnišķīgais Mārvela kungs! Laipnais Mārvela kungs! Kāpēc burvju mākslinieks viņai agrāk nepatika?

Diāna atrada Bārniju pludmalē, kur viņš gaidīja bērnus. Meitene atkrita viņam blakus un izstāstīja jaunumus. "Lūdzu, tūlīt, šo pašu brīdi, ej uz viesnīcu, Bārnij!" viņa lūdzās. "Viņš tevi gaida. Bārnij, iedomājies! Varbūt viņš tiešām atradīs tavu tēvu! Viņš izskatījās pārliecināts."

"Tu esi laba draudzene, Diāna," Bārnijs teica, acīm mirdzot. "Nāc, Miranda, izmēģināsim laimi!"

Deviņpadsmitā nodala BĀRNIJAM IR DARBS

Bārnijs darbu dabūja. Mārvela kungs uzskatīja, ka zēns varētu izmēģināt spēkus. Bārnijam šis darbs likās brīnišķīgs.

"Es tev sagādāšu jaunas drēbes šo skrandu vietā," Mārvela kungs teica, "un maksāšu tev par jumtu virs galvas. Tu saņemsi trīs mārciņas nedēļā. Sākumā. Man labs palīgs ir jo vērtīgāks, ja dara, ko viņam liek."

"Jā, kungs," Bārnijs atbildēja, neticēdams savām ausīm. Viņš būs bagāts! Viņš varētu iekrāt mazliet naudas! Miranda dabūs jaunus svārciņus!

"Tu, Bārnabas, bez šaubām, saproti, ka es esmu iluzionists, burvju mākslinieks, vai ne?" Mārvela kungs jautāja. "Tu saproti, ka mani noslēpumi ir mani noslēpumi, un, ja es tevi ar kādu no tiem iepazīstināšu, tu nevienam nedrīksti bilst ne vārda. Pat saviem trim draugiem ne."

"Nekad mūžā," Bārnijs apgalvoja.

"Un ja runājam par lavu tēvu," burvju mākslinieks turpināja, "man liekas, es viņu varētu atrast. Taisnību sakot, es par to esmu pārliecināts. Nevilcināšos un sākšu apjautāties. Tagad viņš, protams, vairs nevar būt aktieris."

"Jā, kungs. To es zinu," Bārnijs teica. "Kungs, es jūsu dēļ darīšu visu, ja tikai jūs kaut ko varētu uzzināt par manu tēvu un pārliecinātu viņu, ka esmu viņa dēls."

"Tas nebūs grūti," Mārvela kungs atbildēja. "Man ir daudzi pavedieni, aiz kuriem pavilkt. Esi paklausīgs zēns, lai ko es teiktu, un sezonas beigās tev vairs nebūs vajadzīgs darbs. Tā vielā tu būsi vajadzīgs tēvam."

Bārnijs kā apdullis gāja pa pludmali. Viņš nespēja noticēt veiksmei. Kas par darbu! Un kas par samaksu! Viņš apsēdās un atstāstīja sarunu ar Mārvela kungu.

"Domāju, ka Mārvela kungs darīs daudz tavā labā," Peperes jaunkundze teica. "Viņš droši vien ir laipns cilvēks, kaut arī izskatās tik nopietns un drūms. Nu arī tev uzsmaidījusi laime, Bārnij!"

Tas bija ļoti jauks rīts. Spīdēja saule, jūra bija mierīga un silta, un visi bija lieliskā omā. Trakulis, kā vienmēr, nozuda, un bērni prātoja, ar kādu draugu viņš atgriezīsies šoreiz.

Viņiem par neizsakāmu pārsteigumu, Trakulis atveda līdzi Trivera kungu - drūmo, skumjo Trivera kungu. Kā Trakulim viņu izdevies pārliecināt pievienoties ģimenes lokam, to neviens nespēja iedomāties.

Taču Trivera kungs necieta mērkaķus. Ar bērniem viņš vēl varēja samierināties, ar burvju mākslinieku arī, ar pieklājīgu suni, kurš viņam visādi izrāda cieņu, arī, tikai ne ar mērkaķiem. Ar mērkaķiem nu gan ne. Viņš skumji vērās

Mirandā, kas, pārsteigta par tik lielu suni, vērās pretī. Pēkšņi viņa ielaida ķepiņu turzā ar zemesriekstiem, ko Bārnijs viņai bi ja nopircis, un iemeta sauju pārsteigtajam, īdzīgajam Trivera kungam tieši purnā.

Viņš izdvesa zemu, ilgu "ūūūūūū!", kas nobiedēja visus, kuri bija tuvumā, tad uzmeta nicinājuma pilnu skatienu Trakulim, pagrieza visiem muguru un gāzelēdamies aizslāja atpakaļ uz viesnīcu.

"Re! Tagad viņš zina, cik tev ir briesmīgi draugi, un vairs ar tevi nerunās, Trakuli," Diāna ieķiķinājās. "Cik brīnišķīgi, ka Miranda iemeta zemesriekstus taisni viņa nožēlojamajā purnā!"

Bārni js uzteica darbu un saņēma nedēļas algu. Viņš nenopirka drēbes, kā bija iecerējis. Ja tās sola Mārvela kungs, tad viņš pirks kaut ko citu. Zēns nopirka Peperes jaunkundzei skaistu, ar smalkām mežģīnēm izšūtu kabatlakatiņu, Diānai grāmatu, katram zēnam mehānisko zīmuli un Trakulim bumbu. Tas izskatījās pēc Bārnija!

Zēns sajūsmināts gāja uz jauno darbu. Tas likās viegls salīdzinājumā ar netīro, smago un grūto darbu atrakciju parkā. Un ar kādu satraukumu viņš sekos Mārvela kunga mēģinājumiem atrast viņa tēvu!

Mārvela kungs nopirka zēnam lieliskas drēbes, un Bārnijs parādījās viesnīcā pirmoreiz mūžā ļoti labi ģērbies. Viņš kautrīgi smaidīja.

"Vai es neizskatos savādi? Es jūtos savādi! Skatieties, kāda kaklasaite. Pirmoreiz mūžā man ir kaklasaite!"

Bārnijs bija sajūsmā par Mārvela kungu. "Savāds puisis. Viņa rēciens ir sliktāks par kodienu. Taču, gods kam gods, viņam ir cēla sirds. Viņš jau aizrakstīja kādam, kas varētu pazīt manu tēvu."

Visu acis burvju mākslinieks bija cēlies ļoti augstu. Bērni izstāstīja Vītes jaunkundzei un profesoram, kā Bārnijs dabūjis jaunu darbu. Vītes jaunkundze pļāpāja, būdama tikpat apmierinātā kā pārējie. Profesors tikai kaut ko noņurdēja.

"Ja kāds grib strādāt kopā ar burvju mākslinieku, lai viņam tiek. Bīstams darbs. Pielūkojiet, ko es saku, jauno cilvēk. Tas ir bīstams darbs!"

Runājot viņš uzmeta Bārnijam asu skatienu. Bārnijs pieklājīgi smaidīja. "Burvju mākslinieki ir parasti cilvēki, kungs. Es cirkā esmu strādājis gan kopā ar zobenu rijējiem, gan uguns rijējiem. Viņi visi ir patīkami cilvēki."

Profesors izdvesa vienu no saviem labākajiem krācieniem. Viņš atzvēlās krēslā un aizvēra acis. Saruna bija galā!

Bārnijs sāka strādāt pie burvju mākslinieka. Viņam tas gluži labi patika. Zēnam vajadzēja sukāt un tīrīt Mārvela kunga plašo drēbju klāstu, un, lai to darītu, viņam bi ja jāiet tā istabā viesnīcā. Zēnam bi ja jāiepērkas un jātīra burvju mākslinieka daudzie apavu pāri. Mārvela kungs pastāvīgi sūdzējās, ka Damijs to darot slikti.

Nabaga Damijam bija bail no burvju mākslinieka, kurš uz viņu kliedza un lamāja nesaprotamiem vārdiem. "Teļapakausis! Aunapiere! Ģeķis!" Nav brīnums, ka Damijs necentās tīrīt viņa apavus.

Mārvela kungs ievadīja Bārniju savas mākslas noslēpumos. Burvju mākslinieks stāstīja, kas zēnam jādara uz skatuves, kādiem mājieniem jāseko un tā tālāk. Bārnijs ātri aptvēra un ļoti viegli visu saprata. Viņam bija arī veiklas rokas, un drīz viņš juta, ka arī pats varētu veikt Mārvela kunga trikus.

"Viņš ir augstāka līmeņa burvju mākslinieks nekā tie, kas parasti sastopami mazos ceļojošos teātros," Bārnijs bērniem teica. "Viņš viegli dabūtu darbu Londonā. Taču viņš vasarā izvēlas jūrmalu."

"Vai viņš vēl neko nav noskaidrojis par tavu tēvu?" Diāna nepacietīgi jautāja.

"Viņam nav bijis laika," Bārnijs atbildēja. "Taču vakar viņš uzrakstīja vēl diviem veciem draugiem. Protams, būtu daudz vieglāk, ja es zinātu, kā sauc manu tēvu."

Pēc vairākām priecīgām un mierīgām dienām piejūras pilsētiņā izplatījās kāda ziņa. "Policija klāt! Runā, ka no Skotlendjarda. Sakarā ar uz- sprāgušo zemūdeni. Tā ir sabotāža - kāds zinājis par daudz, paziņojis tālāk, un rezultātā - uzsprāga zemūdene."

Trīs policisti, visi ģērbušies vienkārši un atturīgi, apmetās viesnīcā. Tas bija ļoti satraucoši. Visi, protams, zināja, ka jaunie iemītnieki ir policisti, un Strupdegunis nenovērsa no viņiem skatienu. Vai policijai izdevies kaut ko noskaidrot? Vai aizdomas krīt uz kādu no Rabedabas? Policisti esot redzēti atrakciju parkā. Vai tur kāds saistīts ar sabotāžu?

"Bārnijs ne vienreiz vien sacījis, ka tur apgro- zas negodīgi cilvēki," Rodžers teica. "Varbūt policija ir uz pēdām kādam no viņiem."

Drūves kundze nodeva triju nopietno vīru i icibā atsevišķu istabu. Reiz, iedams garām, Strupdegunis redzēja, ka no tās iznāk profesors. Viņš neievēroja Strupdeguni un, galvu nokāris, lēnām kapa augšā pa kāpnēm. Strupdegunis viņu vēroja.

"Varu derēt, ka viņu ir pratinājuši! Varu derēt, ka viņu tur aizdomās! Un varu derēt, ka viņiem ir taisnība! Vai viņš tonakt nebija uz jumta un ne- vvroja uguns atblāzmu? Varbūt derētu izstāstīt?"

Taču nākamajā mirklī zēns nolēma, ka labāk klusēs. Galu galā viņš nebija redzējis profesoru - tikai degošu cigaretes galu un bija ievērojis, ka pēc tam profesora istabā iedegas gaisma. Ar dziļu nožēlu Strupdegunis izlēma, ka labāk būtu ne- juukties. Un tomēr viņš turēs acis vaļā!

Līdzko ieradās policija, Damijs izgaisa. Viņš bija nobijies kā diegs. Uzzinājis, ka trīs vīri ir detektīvi, viņš pazuda kā kurmis alā.

Damiju neviens nevarēja atrast. Drūves kundze dusmojās un uztraucās. "Tā jau viņš vienreiz izdarījās, kad atnāca policisti, lai apjautātos par pazudušu suni." viņa stāstīja. "Nezinu, kāpēc viņš tik ļoti baidās no policijas. Un tieši tagad, kad mums nākuši klāt trīs iemītnieki."

Bārni js piedāvājās palīdzēt, ja Mārvela kungs neiebilstu. Mārvela kungs tūdaļ piekrita un devās pie policistiem, lai piedāvātu Bārnija pakalpojumus, ja viņiem būtu vajadzīgs labs, godīgs jauneklis, kas var notīrīt kurpes un palīdzēt citos darbos. Arī Drūves kundze bezgala priecājās par šo piedāvājumu.

"Paldies," teica viens no policistiem. "Labi. Ja jūs varat aizdot zēnu, viņš mums lieli noderētu. Viņš esot strādājis atrakciju parkā. Mēs gribētu uzdot dažus jautājumus par cilvēkiem, kas viņu algoja."

Taču, izņemot to, ka šie cilvēki ir negodīgi, Bārnijs nevarēja pateikt neko noderīgu.

"Kādi cilvēki uz turieni nāca?" viens no vīriem jautāja. "Vai tu neredzēji, ka no apmeklētājiem kāds sarunātos ar taviem saimniekiem?"

"Redzēju, kungs, bet ne reizi nedzirdēju, par ko viņi runā," Bārnijs stāstīja. Viņš izsmeļoši aprakstīja vienu vai divus jūrniekus, kas dažas reizes bija ieradušies atrakciju parkā un runājuši ar viņa saimniekiem.

"Tagad, cik zināms, tu strādā pie Mārvela kunga," vīrs teica. "Vai labi saprotaties?"

"Jā, ser. Viņš pret mani ir ļoti labs," Bārnijs atbildēja. "Tas ir labs darbs."

"Vari iet," vīrs sacīja, un Bārnijs aizgāja. Tagad viņam bija istaba bēniņos - viņš dzīvoja vienā viesnīcā ar bērniem, tikai ēda kopā ar viesnīcas strādniekiem. Bārnijam tas likās kā pasaka. Varbūt drīz Mārvela kungs uzzinās kaut ko par viņa tēvu. Kas varētu būt vēl labāk?

Divdesmitā nodala NĀKAMAJĀ RĪTĀ

"Vītes kundze šodien visu rītu vītero," nākamajā dienā paziņoja Strupdegunis. "Policija viņu nopratinājusi, un viņa ir stāvā sajūsmā. Viņai esot uzdevuši dažnedažādus jautājumus."

"Varu derēt, ka neko prātīgu viņiem neizdevās uzzināt," Rodžers teica. "Kaut viņi nopratinātu mūs! Daudz jau mums nav ko teikt. Viņi runāja ar Bārniju. Nesaprotu, kāpēc par mums neliekas ne zinis."

"Bārniju izjautāja tikai tāpēc, ka viņš strādājis atrakciju parkā," Strupdegunis sacīja. "Policisti domā, ka viņš varētu būt nejauši dzirdējis aizdomīgas runas. Klau, kur tas vecais Damijs varēja palikt? Man viņa trūkst."

"Būs ņēmis kājas pār pleciem un tagad ir otrā valsts malā," Rodžers atbildēja. "Bārnijs teica, ka visi cirka ļaudis turoties tālāk 110 policijas. No tā, ko mēs zinām, Damijs varēja iedomāties, ka policija dzen pēdas viņam."

"Viesmīlis teica, ka viņš atstājis visas savas mantas," Strupdegunis sacīja. "Nabaga Damijs. Man viņš ļoti patika."

Kā vienmēr tarkšķēdama, istabā iepeldēja Vītes jaunkundze. Kopā ar viņu ieplūda gardēniju brīnišķīgā smarža. Strupdegunis tiešām bi ja trāpīgi pateicis - viņa "vītero kā putniņš"!

"Fū!" Strupdegunis aizturēja elpu, kad līdz viņa degunam atplūda gardēniju spēcīgā smarža. Zēns tūdaļ izmetās no istabas ar elsojošo Trakuli pa pēdām. Strupdegunis ievilka elpu tikai aiz durvīm un tad sparīgi izelpoja. Peperes jaunkundze, kas lajā mirklī nāca iekšā, pārsteigta paskatījās uz zēnu.

"Kas nolicis, Strupdeguni? Vai tu slikti jūties?"

"Esmu mazliet apdullis" Strupdegunis atbildēja, atspiezdamies pret sienu un vicinādams rokas. "Vītes jaunkundze sasmaržojusies ar jaunām smaržām."

"Strupdeguni, neesi nu tāds muļķis," Peperes jaunkundze teica. "Es arī labprāt gribētu, lai viņa tik daudz nesmaržotos, bet tāpēc jau nav jātaisa trādirīdis."

"Laba ideja!" Strupdegunis atsaucās un ķērās pie iedomātā bandžo. Viņš strinkšķināja stigas un vienlaikus metās smieklīgā dejā apkārt zālei. Peperes jaunkundze sāka smieties.

"Tu esi dzimis komiķis," viņa teica. "Ak kungs! Diez vai man gribēsies atkal klausīties par Vītes jaunkundzes sarunu ar policistiem. Es pati ar viņiem aprunājos."

"Oho! Tiešām?" Strupdegunis iesaucās, aizmirsis bandžo. "Kāpēc viņi visus iztaujā? Vai viņi domā, ka visiem ir kāds sakars ar sabotāžu?"

"īsti nezinu," Peperes jaunkundze atbildēja. "Acīmredzot viņiem ir daži pavedieni, kurus viņi mēģina šķetināt. Manuprāt, viņi mēģina noskaidrot, kā informācija un pavēles ieplūst zemūdeņu bāzē un izplūst no tās. Bāze ir ārpasaulei praktiski nepieejama. Pirms kāds iziet, viņu rūpīgi pārmeklē un pārbauda. Taču šeit tas neviens nevar būt, šeit nevienam nav sakara ar zemūdeņu bāzi."

"Varu derēt, es zinu, kurš tas ir," Strupdegunis noslēpumaini teica, domās pārceldamies atpakaļ uz nakti, kad notika sprādziens. "Varu derēt!"

"Nezini vis, Strupdeguni," Peperes jaunkundze teica. "Tu uzvedies kā muļķis. Labrīt, Mārvela kungs. Vai jūs ari pratināja? Strupdegunis domā, ka viņš zinot vairāk nekā policija."

"Ko tad jūs zināt, jauno cilvēk?" Mārvela kungs jautāja ar sev tik raksturīgo smaidu, kas nekad neatspoguļojās viņa acīs. "Kurš no mums ir sabotieris?'

"Kas tas tāds?" Strupdegunis jautāja. "Ā, tas, kurš nodara zaudējumus? Ahā! Tas ir mans noslēpums!"

Zēns aizsoļoja, strinkšķinādams bandžo. Viņš neatklās ne Peperes jaunkundzei, ne Mārvela kungam, ka tur aizdomās profesoru Džeimsu. Par viņu tikai smietos. Taču - vai profesors nav saistīts ar lieliem noslēpumiem? Viņš droši vien zina briesmīgi daudz par zinātniskiem atklājumiem un varētu saprast jebkuru informāci ju, kas nāk no bāzes, varbūt viņš to iemācās no galvas un tad saplēš zīmīti.

Bet kā viņš var saņemt zīmīti? Nu, tas ir policijas ziņā. Varbūt viņš, Strupdegunis, varētu mazliet paokšķerēt un kaut ko noskaidrot.

"Es varētu pārlīst pāri jumtam un palūrēt iekšā pa viņa istabas logu, lai redzētu, vai viņš nedara kaut ko aizdomīgu," Strupdegunis prātoja, un viņu pēkšņi pārņēma sajūsma. "Nudien! Tas tik būtu satriecoši! Pateikšu Rodžeram. Viņš varētu nākt līdzi."

Rodžers šo domu neuzņēma ar sajūsmu. Zēns piekrita, ka profesors ir cilvēks, uz kuru viesnīcā krīt lielākās aizdomas. Viņš jau bija izstāstījis Strupdegunim, ka redzējis profesoru spogulī nomodā klausāmies sarunu un izliekamies, ka ir aizmidzis.

Un tomēr rāpot nakti pajumtu, lai ielūkotos viņa istabas logā, zēnam nelikās aizraujoši. "Tas ir mazliet zemiski," Rodžers teica.

"Muļķības!" Strupdegunis atcirta. "Ja profesors ir nodevējs, viņš ir pelnījis, lai viņu izsekotu. Ja tev nav dūšas, es to darīšu kopā ar Bārniju. Viņš guļ bēniņos un var mierīgi okšķerēt naktī."

"Jums ar Bārniju vieniem šis prieks netiks," Rodžers greizsirdīgi atteica. "Sasodīts! Es ari piedalos."

Zēni aprunājās ar Bārniju. Viņš piekrita, ka spiegot uz savu galvu ir laba ideja. Arī viņam likās, ka vecajam profesoram ir padomā kas nelāgs.

"To mēs zinām," Rodžers teica. "Labi. Mēs viņu neizlaidīsim no acīm, no vairākiem acu pāriem. Kad rāpsimies uz jumta?"

"Kad aizbrauks pogainie," Bārni js teica. "Nešaubos, ka arī viņi okšķerē. Es vakar redzēju, ka viens no viņiem iznāca no profesora istabas. Varu derēt, ka tā ir pārmeklēta."

"Pareizi. Pagaidīsim dažas dienas," Strupdegunis piekrita. "Viņi te ilgi nekavēsies. Klau, kā Miranda pacieš to, ka viņai vienai jāpaliek tavā istabā?"

"Viņa ir paklausīga kā pai jiņa," Bārnijs atbil- dēja."Viņa zina, ka es strādāju, tāpēc atspiežas pret dīvāna spilvenu loga tuvumā un gaida, līdz būšu brīvs un nākšu pie viņas."

"Viņa var palikt pie mums, kad tu esi aizņemts," Rodžers teica. "Dosi viņu mums līdzi? Mēs iesim uz pludmali."

"Labi. Ņemiet ari," Bārnijs pateicīgi sacīja. "Man ir daudz darba. Varbūt Damijs ir mazliet dīvains, bet viņš lika galā ar milzum daudziem pienākumiem! Man jāsteidzas, citādi nemūžam netikšu ar visu galā!"

Miranda bezgalīgi priecājās, ka dosies līdzi Rodžeram un pārējiem bērniem. Mērkaķīte zināja, ka Bārnijs ir aizņemts un nevar skraidīt apkāri ar viņu uz pleca. Tāpēc viņa priecīgi rotaļājās pludmalē. Diāna viņai bija nopirkusi mazu lāpstiņu, un Miranda apņēmīgi raka, sviezdama smiltis virsū Trakulim, līdzko tas nāca tuvāk.

Trakulis turpināja vest līdzi jaunus draugus. Todien viņš bija atvedis mazu pekinieti ar smieklīgi uzrautu degunu.

"Tas pekinietis atgādina Strupdeguni, vai ne?" Diāna ierunājās. "Peperes jaunkundz, paskatieties uz viņu. Viņš izskatās kā Strupdegunis - tādas pašas pinkas, tāds pats deguns, tāds pats…"

Strupdegunis dusmās uzgāza Diānai ūdens šalti, un meitene iespiedzās. "Nedari tā, lops! Es esmu sasilusi saulē, bet ūdens ir ledusauksts."

"Nāks par labu," Strupdegunis atbildēja, atgrūzdams pekinieti ar strupo degunu. "Turies no manis tālāk. Pēc DI stulbās piezīmes tu vairs neesi mans brālītis, lai ko tu domātu!"

Trakulis izraka iepriekšējā dienā ierakto kaulu un pagāja malā, lai apgultos un to grauztu. Peki- nietis tūdaļ pieskrēja klāt. Trakulis ierūcās.

"Piesargies, pekinieti," Rodžers teica. "Trakulis ir drosmīgs tikai tad, kad jāaizstāv kauls."

Pckinietis pēkšņi paķēra kaulu Trakulim no deguna priekšas un aizskrēja. Trakulis nikni ierējās un metās viņam pakaļ. Pekinietis pagriezās, nometa kaulu un, nikni vaukšķēdams, stājās pretī Trakulim.

"Jūs tikai paskatieties!" Diāna apbrīnā teica. "Tāds sikaļa, bet drosme kā lauvam!"

Trakulis atjoza pie pekinieša. Šunelis neizkustējās no vietas un tikai vaukšķēja un rādija zobus. Pēkšņi viņš, zobus atņirdzis, ņurdēdams pieskrēja pie Trakuļa.

Trakulis iežmiedza asti kājstarpē un aizlaidās, bet pekinietis paķēra kaulu un, uzvaroši gāzelēdamies, pazuda no redzes loka.

"Nu, Trakuli! Kaunies!" Rodžers nepatikā saviebās.

"No pekiniešiem laidušies lapās daudz lielāki suņi par Trakuli," Peperes jaunkundze apbrīnodama teica. "Viņi nebaidās ne no viena. Nabaga Trakulis!"

Pēc minūtēm divdesmit, izskatīdamies ļoti nokaunējies, Trakulis atgriezās. Viņš apsēdās blakus

Strupdegunim un sērīgi skatījās uz zēnu. Strupdegunis aplika viņam roku.

"Nekas, Trakuli. Es tevi tik un tā mīlu, kaut gan tu esi baigais tukšpauris," viņš teica, maigi raustīdams Trakuli aiz garajām ausim. "Tikai neved vairs šurp svešus suņus. Mums pietiek ar vienu suni."

Garām gāja Bārnijs. Viņš bija ceļā, lai izpildītu kādu Mārvela kunga uzdevumu. Zēnam bija jāiet uz koncertzāles ģērbtuvi, lai sagatavotu nākamajai izrādei Mārvela kunga rekvizītus. Zēns jautri svilpoja.

Miranda metās prom pa pludmali un pēc mirkļa jau sēdēja viņam uz pleca. "Es eju uz dambi!" Bārnijs sauca. "Atpakaļceļā pakavēšos kādu brīdi pie jums."

"Mēs iesim Ildzi!" Rodžers kliedza.

"Nē, es varu tikt iekšā bez maksas, bet jums jāmaksā!" Bārnijs atkliedza. "Tā būs naudas izšķiešana! Tiksimies vēlāk."

Likās, ka Bārnijs ir nevaļīgs un laimīgs. Viņš guva panākumus, uzstājoties kopā ar Mārvela kungu. Zēnam bija mazs zīda apmetnis ar izšūtām zvaigznēm un mēnesi un apaļa zīda cepure, lidzīga tai, kādu valkāja ceļojošie aktieri, tikai ar briljanta zvaigzni priekšā. Apmetni un cepuri galvā, vienkāršā melnā tunikā un garajās zeķēs Bārņijs izskatījās ārkārtīgi skaists!

"Viņš ir labāks paligs par mani," Irisa bērniem teica. "Un ar Mārvela kungu arī labi saprotas. Jāatzīst, ka arī Mārvela kungs pret viņu ir ļoti labs - daudz labāks nekā pret mani. Varbūt Bārnijs ir veiklāks par mani. Mārvela kungs viņam iemācīja jaunus trikus."

Bārnijs juta, ka stabili virzās uz augšu! Darbs viesnīcā draugu tuvumā, darbs uz skatuves skaistā tērpā, jaunas drēbes un ļoti laba alga! Bārnijs no sirds bija apmierināts ar dzīvi.

Divdesmit pirmā nodaļa JOKS UN IECERE

Pagāja divas vai trīs dienas, lieliskas augusta dienas - gan jūra, gan debesis bi ja spoži zilas, un likai daži pūkaini mākonīši kā nomaldījušās aitas pārlaidās pāri galvai.

Bērni bija iedeguši tumši sarkanbrūni, un pat Peperes jaunkundze vairs nebija tik bāla. Viņiem bija milzīga ēstgriba, un Drūves kundze sāka nopietni apsvērt, vai no tādiem iemītniekiem ir kāds labums. Strupdegunis likās nepiesātināms.

"Tu ēd visu dienu," Diāna teica. "Tā vien liekas, ka tu nekad nebeidz kustināt žokļus un, ja nevari atrast neko košļājamu 1111 rijamu, tad ķeries pie tās drausmīgās košlenes."

"Tas nomierina," Strupdegunis, sparīgi košļādams, atbildēja. "Žēl tikai, ka garšas vairs nav."

"Cik pretīgi!" Diāna novilka. Strupdegunis ar košļājamo gumiju mutē tiešām atstāja nepatīkamu iespaidu. Meitene nolēma aprunāties ar Ro- džeru. "Varbūt izņemsim to viņam no kabatām un izmetīsim?" viņa jautāja. "Vai tu nepagaidītu, līdz Strupdegunis ies peldēties, un tad to neizdarītu?"

"Nē. Viņš pat ūdenī iet ar košļeni mutē," Rodžers atbildēja. "Klau, Diāna! Es zinu, ko mēs darīsim. Klausies!"

Zēns iečukstēja viņai ausī savu nodomu. Diāna

ieķiķinājās. "Jā! Tas viņu atradinās! Ej un no- — > ">1 pērc!

Kamēr Strupdegunis peldējās, Rodžers skriešus metās prom no pludmales un atgriezās ar plastilīna kārbiņu. Zēns to atvēra un izņēma mazu gabaliņu. Viņš norāva piciņu un sāka to mīcīt un spaidīt, līdz plastilīns kļuva mīksts. Kad Rodžers plastilīna gabaliņu saspieda plakanu, tas izskatījās apbrīnojami līdzīgs Strupdeguņa sakošļātajai gumijai.

Rodžers ar Diānu gaidīja izdevīgu brīdi. Tad Rodžers samainīja apzelēto košļeni ar plastilīna gabaliņu, iepriekš to rūpīgi ietinis papīrā, kuru Strupdegunis glabāja košlenei.

"Tagad redzēsim, kas noliks," zēns teica sajūsminātajai Diānai.

Diemžēl todien Strupdegunis bija labi paēdis, panašķojies ar saldējumu un dažām konfektēm, tā ka pat neiedomājās par vērtīgo košļeni. Plas- tilīna gabaliņš neskarts gulēja viņa kabatā.

Pēc launaga pie bērniem pienāca Bārnijs. Zēnam sajūsmā spoži mirdzēja acis.

"Klausieties!" viņš teica. "Mārvela kungs saņēmis atbildi no kāda sava drauga, kurš domā, ka pazīstot manu tēvu."

"Bārnij! Nevar būt!"

"Ak, Bārnij! Cik brīnišķīgi!"

"Ak Dievs! Labais Mārvela kungs!"

Peperes jaunkundze uzsmaidīja satrauktajam zēnam. "Kā šis kungs, kas atrakstījis Mārvela kungam, zina, ka tas ir tavs tēvs?" viņa jautāja.

"Pirmkārt, cilvēks, kurš, pēc viņa domām, ir mans tēvs, agrāk bijis aktieris un viņam ļoti patikušas Šekspīra lugas, un, otrkārt, viņa priekšvārds ir Hugo! Tāds pats kā mans otrais vārds. Mamma būs mani tā nosaukusi par godu tēvam."

"Izklausās loti ticami," Peperes jaunkundze teica. "Kādā uzvārdā viņš sauc tavu tēvu?"

"Džonsons, bet viņš nezina, vai tas ir pseidonīms vai īstais vārds," Bārnijs atbildēja. "Vai nav lieliski, Peperes jaunkundz?"

"Vai viņš tev ir līdzīgs?" Rodžers jautāja.

"Tas vēstulē nav minēts," Bārnijs atteica. "Viņš mēģina uzzināt kaut ko vairāk. Mārvela kunga draugs domā, ka mans tēvs kara laikā ticis iesaukts armijā, un iztaujā viņa darba biedrus, kuri ari bija iesaukti, vai viņi nav kaut ko dzirdējuši."

"Sasodīti satraucoši," Strupdegunis ierunājās. "Interesanti gan, kāds ir tavs tēvs. Varbūt viņš vairs nav aktieris. Varbūt palicis armijā un iestājies jūras kara flotē vai gaisa spēkos. Viņš varētu būt admirālis vai ģenerālis!"

"Tikpat labi viņam varēja neveikties, un varbūt viņš spēlē leijerkasti uz ielas," Bārnijs teica. "Man vienalga. Lai tikai man būtu tēvs! Būtu brīnišķīgi atrast kādu tuvinieku. No mātes puses man nebija nevienas tantes, ne tēvoča. Es pat vecmāmiņu neatceros. Jūs nespējat iedomāties, ko man nozīmē atrast tuvu cilvēku."

Bārnijs prātoja par Mārvela kunga pasauli. Kas to būtu domājis, ka viņš uzņemsies tādas rūpes! Bārnijs būs pateicīgs burvju māksliniekam līdz mūža galam. Bārnijs spodrināja visas viņa kurpes, līdz tajās sāka atspoguļoties apkārtējie priekšmeti. Viņš sukāja visas burvju mākslinieka drēbes, līdz uz tām nebija ne mazākā traipa. Viņš sīkumaini tīrīja visus rekvizītus un neaizmirsa ne nieku. Tik atsaucīgs un uzticams palīgs Mārvela kungam bija pirmo reizi!

Beidzot policisti aizbrauca. Kādu rītu visi trīs izslīdēja no viesnīcas un vairs neatgriezās. Paēda brokastis un prom bija. Drūves kundze atviegloti nopūtās.

"Viņiem te nekas nav meklējams," viņa uzli- cēja Peperes jaunkundzei savas domas. "Drīzāk pilsētā, it īpaši atrakciju parkā. Tur apgrozās lik rupja tauta, īpaši jūrnieki. Nešaubos, ka tur arī ir ļaunuma sakne."

Rodžers, Strupdegunis, Diāna un Bārnijs torīt tikās pastaigu vietā, lai apspriestos sakarā ar detektīvu aizbraukšanu. Viņi nolēma, ka var sākt savu izmeklēšanu. Strupdegunis tik daudz bija domājis par rāpšanos pajumtu, ka nespēja atteikties no savas ieceres.

"Apēdīsim pa saldējumam," viņš teica. Taču tuvumā neredzēja nevienu saldējuma pārdevēju.

"Nekas, man ir košlenes kumoss," Strupdegunis teica un iebāza roku kabatā. Rodžers pamirkšķināja Diānai. Kopš viņi bija apmainījuši košļeni pret plastilīnu, Strupdegunis pirmo reizi ierunājās par košļāšanu. Pēdējās dienās viņš par to nebija izrādījis ne mazāko interesi, un abus pārējos bērnus tas ļoti kaitināja. Taču pacietības viņiem netrūka!

Strupdegunis izņēma un attina papīra gabalu. Viņš ieslidināja pelēko plastilīna gabaliņu mutē, pat nepaskatījies uz to. Zēns sāka košļāt.

Diāna juta, ka viņai jārunā, lai savaldītu smieklus, kas tā vien rāvās uz āru. "Šodien ir satriecoša jūra, vai ne?" viņa iesāka. "Un kas par vilnīšiem ar baltām galvām - gluži kā mežģīnes. Un…"

Strupdegunis pārsteigts paskatījās uz meiteni.

"Ko tu tur vāvuļo?" viņš teica. "Gluži kā Vītes jaunkundze. Viņa arī tā vāvuļo."

Zēns cītīgi košļāja. Pēkšņi Strupdeguņa sejai pārslīdēja dīvaina izteiksme. Viņš sāka košļāt lēnāk. Diāna juta, ka viņai kaklā iesprūdis smieklu kamols. Tagad, Bārnijam par pārsteigumu, sāka ātri runāt Rodžers.

"Vajadzēs visu apdomāt. Mēs jau šonakt varētu kaut ko iesākt. Profesors šodien izskatījās kā mēli norijis. Varbūt policija…"

Strupdegunis neklausījās. Viņam sejā atspoguļojās briesmīgs riebums. Žoklis atkārās, un zēns izskatījās izmisis.

"Ūūū!" viņš izdvesa un pēkšņi izspļāva plastilīnu tieši smiltīs.

"Strupdeguni!" Rodžers pārsteigts iesaucās. "Tu gandrīz trāpīji tai sievietei pludmalē. Kas tev lēcies?"

"Man jāiedzer ūdens," Strupdegunis teica, izskatīdamies pavisam zaļš. "Tūlīt nākšu."

Diānai izlauzās smieklu šalts, un viņa atslīdēja atpakaļ, mēģinādama noturēties kājās. Rodžers skaļi rēca. Bārnijs, kurš neko nezināja, pārsteigts vērās bērnos.

Ne Diāna, ne Rodžers nevarēja paskaidrot, kas notiek. "Strupdeguņa seja!" Diāna elsoja. "Ak kungs!"

"Izstāstiet man, kas tas par joku," teica Bārnijs, kurš, skatīdamies uz Diānu un Rodžeru, arī nespēja novaldīt smieklus. Beidzot viņi bija spējīgi parunāt. "Tikai nesaki viņam ne vārda. Labi, Bārnij?" Diāna lūdzās. "Ja tas viņu būs izārstējis no košļāšanas, tad pietrūks vārdu, lai izteiktu, cik tas ir brīnišķīgi. Lūdzu, nestāsti viņam."

Kad Strupdegunis atgriezās, viņš izskatījās labāk. Zēns atkal apsēdās uz sēdekļa. "Kas tev notika?" Bārnijs jautāja, mēģinādams saglabāt nopietnu izteiksmi.

"Košļene," nabaga Strupdegunis skaidroja un kutināja Mirandai pazodē. "Laikam sākās pretreakcija. Tas bija briesmīgi. Es pat izspļaut nevarēju. Es vairs nekad nezelēšu košļeni. Nekad! Man bija tik nelabi, it kā es būtu izlaists cauri dzirnakmeņiem."

Diānai atkal sanāca smiekli. Taču tagad, kad bija panākts tik lielisks risinājums, to nedrīkstēja pieļaut, lai visu nesabojātu. Viņš vairs nekad nekošļās košļeni! Liekas pārāk labi, lai būtu taisnība.

"Es iedzēru mazliet ūdens," Strupdegunis teica. "Taisnību sakot, izdzēru veselu krūzi, kas bija uz mūsu galda. Likās, ka es to garšu nemūžam neaizskalošu. Kas to būtu domājis, ka man būs tāda pretreakcija uz košļenēm. Man kļuva tik pretīgi, tās iedomājoties vien, ka es uzkāpu mūsu istabā, paņēmu visu paciņu un izmetu ārā."

"Jo labāk tev," Rodžers sirsnīgi piekrita.

"Un klausieties," Strupdegunis pēkšņi pieklusināja balsi un zagšus pameta skatienu visapkārt, it kā pastaigu vieta varētu būt klausītāju pilna. "Klausieties. Mūsu kāpņu laukumā stāvēja profesors Džeimss. Viņš noteikti ir bijis kādā istabā. Viņa istaba ir citā kāpņu laukumā. Kas viņam meklējams pie mums?"

Pārējie trīs klausījās ārkārtīgi ieinteresēti. Atkal kaut kas par sliktu profesoram! "Vai viņš kaut ko teica?" Rodžers jautāja.

"Es viņam teicu: "Labdien, profesor! Apmal- dījātics?"" Strupdegunis stāstīja. "Viņš tikai drūmi noblenza un neatbildējis kāpa lejā."

"Varbūt gribēja nokļūt pie kāpnēm, kas ved uz jumta," Rodžers ieminējās.

"Tas nav iespējams. Durvis aizslēgtas, bet atslēga pazudusi. Vai arī nozagta," Strupdegunis teica. "Lai nu kā, tas izskatījās sasodīti aizdomīgi. Ko šonakt darīsim? Dosimies meklējumos? Ja aizrāposim pāri jumtam un palūrēsim viņa istabas logā, varbūt ieraudzīsim kaut ko aizraujošu. Cerams, ka aizkari nebūs aizvilkti."

"Labi," Rodžers piekrita. "Tikai bez Diānas. Es nevēlos, ka viņa noripotu nojumta."

"Es nemaz negribu iet," Diāna atcirta. "Ja gribat, palikšu sardzē. Bet kā jūs nokļūsiet uz jumta, ja netiekat pie kāpnēm?"

"Mierīgi," Rodžers atteica. "Pa mūsu istabas logu var nokļūt uz jumta. Mēs mierīgi izkļūsim ārā un aizrāpsimies līdz vietai, no kurienes var ieskatīties profesora istabā."

Bērnus pārņēma satraukums. Strupdegunis mīļi iebelza pārsteigtajam Trakulim. "Mēs kāpsim uz jumta, Trakuli!" viņš teica. "Tu gan ne, veco zēn! Žēl, bet tev šonakt jāpaliek malā."

Divdesmit otrā nodala TĀ TIK IR DĒKA!

Peperes jaunkundze nesaprata, kāpēc bērni vakarā izskatās tik noslēpumaini. Viņi samirkšķinājās un pārmija daudznozīmīgus skatienus, bet Strupdegunis vienā laidā runāja par kaķiem uz jumta.

"Kāpēc kaķiem patīk jumti, Peperes jaunkundz?" viņš jautāja. "Vai tic sildās pie skursteņiem?"

"Kāpēc lai tie sildītos pie skursteņiem?" Peperes jaunkundze atbildēja ar pretjautājumu. "Siltu skursteņu ir ļoti maz, tikai tic, zem kuriem ir liels pavards. Nerunā muļķības, Strupdeguni."

Rodžers brīdinoši iespēra Strupdegunim, lai tas apklustu. Taču zēns nelikās mierā. "Es zinu kādu ļoti siltu skursteni," viņš teica. "Tur bija patīkami sēdēt."

"Pietiks, Strupdeguni," Peperes jaunkundze viņu pārtrauca. "Ja tev uznākusi kārtējā muļķības lēkme, ej prom no galda."

"Es vēl nedabūju pudiņu," Strupdegunis novilka. "Labi, beigšu vīterot."

Peperes jaunkundze pārspīlēti skaļi noklakšķi- nāja mēli. Taču Vītes jaunkundze bija aizrāvusies ar lielu gaļas gabalu un salātiem un nedzirdēja Strupdeguņa muļķīgo piezīmi.

Bārnijs tovakar sagādāja vilšanos. Viņi satikās pēc vakariņām. "Man jāiet uz izrādi," zēns teica, "bet es atnācu, lai pateiktu, ka nevarēšu būt vakarā kopā ar jums. Pēc izrādes man steidzami jāaizved uz kaimiņu pilsētu soma."

"Cerams, tu būsi atpakaļ pirms pusnakts," Rodžers pārsteigts teica.

"Nē, nebūšu vis," Bārnijs atbildēja. "Man jāpaliek pa nakti Pērli jā, pilsētā, uz kurieni es vedīšu somu. Tajā ir drēbes, ko Mārvela kungs grib steidzīgi samainīt, - kaut kas no skatuves tērpiem. Večiņa, kurai jāatdod soma, naktī samainīs drēbes un no rīta somu atdos. Liekas, viņa to dara bieži un labprāt. Tāpēc es jums diemžēl nevarēšu pievienoties. Jāpagūst uz pēdējo vilcienu. Miran- du ņemšu līdzi."

"Ķeza!" iesaucās Rodžers. "Labi, līdīsim uz jumta bez tevis. Nāksi līdzi citreiz. Negribas atlikt, mēs tik rūpīgi esam gatavojušies."

"Protams, neatlieciet vis," Bārnijs piekrita. "Man jāskrien. Uz redzi!"

Lielais grīdas pulkstenis ēdamistabā nosita bez ceturkšņa astoņi. "Ko šovakar darīsim?" Diāna jautāja. "Iesim pastaigāties?"

"Nē, es esmu noguris," Strupdegunis atteica. "Laikam no peldēšanās. Negribu nogurt vēl vairāk pirms gaidāmās nakts. Gribu būs svaigs kā gurķītis."

"Nu tad lasīsim," Diāna ieteica. "Es gribu pabeigt kādu aizraujošu stāstu par cirku. Tajā aprakstīta mērkaķlte, kas ir ļoti līdzīga Mirandai."

Abi zēni nolēma, ka Diānai nav jāpaliek nomodā vai jāstāv sardzē. Diez vai kāds iedomāsies, ka viņi iecerējuši izkāpt pa guļamistabas logu, un nemēģinās viņus aizturēt.

"Dī, iznes no Peperes jaunkundzes istabas modinātājpulksteni," Rodžers teica. "Uz jumta mēs gribam kāpt pēc pusnakts, bet pirms tam noteikti aizmigsim. Mums vajadzēs zvanu, lai pamostos."

"Tad palieciet pulksteni zem spilvena, citādi sacelsiet kājās visu kāpņu laukumu," brīdināja Diāna. "Es domāju, ka Peperes jaunkundze ies gulēt uzreiz pēc mums - viņa ir cīrulis. Kad pārliecināšos, ka viņa iemigusi, ielavišos viņas istabā un aizņemšos pulksteni."

Viss ritēja, kā iecerēts. Bez ceturkšņa deviņos bērni paziņoja, ka iešot gulēt. Peperes jaunkundze nožāvājās un teica, ka viņa arī nākšot. Diāna pamirkšķināja Rodžeram. Labi!

Uzreiz pēc pusdesmitiem Diāna ar modinātājpulksteni rokā ielavījās zēnu istabā. "Jūs neticēsiet! Peperes jaunkundze jau guļ," viņa čukstēja. "Te būs. Man gandrīz vai gribas ienākt līdzi."

"Tu nenāksi," atteica Rodžers. "No rīta mēs tev izstāstīsim, ja atklāsim kaut ko aizraujošu."

Rodžers nolika pulksteni zem spilvena, lai zvans pamodinātu tikai viņu. Tas viņu tiešām pamodināja, un zēns nobijies izslējās sēdus. Nu, protams, tas ir tikai modinātāja zvans! Zēns pa- taustījās zem spilvena, nospieda zvana pogu un sāka modināt krācošo Strupdeguni.

Uzmodināt Strupdeguni nebija viegli, tāpēc Rodžers to uzticēja Trakulim. Trakulis uzlēca virsū Strupdegunim un aplaizīja zēnam seju, to bagātīgi nosiekalojot. Zēns izslējās sēdus un atgrūda suni.

"Pie joda…" viņš iesāka un pēkšņi visu atcerējās. Zēns izsteberēja no gultas.

"Nesacel traci, Strupdeguni," Rodžers brīdināja, "un piesien Trakuli pie gultas, citādi viņš lēks tev pakaļ ārā pa logu. Cerams, ka viņš nekauks."

"Nekauks, ja es aizliegšu," Strupdegunis pārliecināts teica un cieši piesēja Trakuli. Trakulis klusi iesmilkstējās un paklausīgi apgūlās.

Abi zēni izkāpa ārā pa logu. Spīdēja mēness, bet debesis bija apmākušās, tāpēc mēnesi ik pa brīdim aizsedza mākoņi. Zēni apsēdās turpat pie loga un pārlaida skatienu jumtam.

Netālu bi ja profesora istabas logs. Tajā spīdēja gaisma, bet aizkari bija aizvilkti ciešāk nekā iepriekšējā reizē. Starp tiem vīdēja tikai šaura spraudziņa.

"Pietiekami, lai ielūrētu iekšā," Rodžers čukstēja. "Ejam. Izvēlies plakanas vietas, citādi viens un divi noriposi lejā."

Zēni, piesardzīgi šļūkdami uz dibena, lēnām virzījās uz priekšu. Šajā jumta vietā viņiem nekas nedraudēja, tomēr pasākums bija bīstams un satraucošs. Strupdegunim strauji dauzījās sirds.

Tikko zēni bija nokļuvuši pie profesora istabas apgaismotā loga, gaisma tajā nodzisa! Istaba iegrima tumsā. Ārprāts!

"Ko nu darīsim?" Rodžers čukstēja. "Pagaidīsim kādu brīdi? Kā tu domā?"

"Jā. Pārcelsimies pie tā garā skursteņa. Tur mūs nevarēs redzēt, ja viņš pienāks pie loga," Strupdegunis atčukstēja. Zēni klusi aizrāpoja līdz lielajam skurstenim. Diemžēl skurstenis nebija silts. Taču nakts bi ja silta, tāpēc tas likās mazsvarīgi.

Zēni stāvēja pie skursteņa, cerēdami, bet gandrīz neticēdami, ka gaisma atkal iedegsies. Pēkšņi Strupdegunis tik spēji piespiedās pie Rodžera, ka tam gandrīz sirds izlēca pa muti.

"Rodžer! Skaties! Kas tas ir?"

Rodžers paskatījās virzienā, kur vērās Strupdegunis. Zēns pārsteigts sastinga. Mazliet augstāk pa labi iedegās un nodzisa gaisina. Iedegās, nodzisa, iedegās, nodzisa.

"Signalizē," Strupdegunis čukstēja. "No kura loga raida signālus? Klau, Rodžer! Tas ir dīvaini."

"Pieiesim tuvāk tam logam," Rodžers čukstēja. "Tas ir loti svarīgi, Strupdeguni. Dieva dēļ, nesacel ne mazāko troksni. Es iešu pirmais."

Kur vien varēja, turēdamies skursteņu ēnā, zēni ļoti piesardzīgi virzījās uz tā loga pusi, no kura nāca signāli. Tas noteikti ir ļoti augstu. Kas tas par logu? Droši vien augstākais no visiem viesnīcas logiem.

Rodžers ieķērās Strupdegunim rokā un satraukts pieplaka viņam pie auss. "Strupdeguni! Tas nav logs! Tā ir lūka, uz kuru ved kāpnes! Kā mums tas agrāk neienāca prātā?"

Patiesi. Kad mēness izslīdēja no mākoņiem, zēni skaidri saskatīja vaļā atrautu lūku.

"Kas tur signalizē?" Strupdegunis jautāja. "Tas jānoskaidro, Rodžer. Policijai bija taisnība. Viesnīcā ir kāds, kas rīkojas ļoti aizdomīgi. Profesors Džeimss? Savādi, ka gaisma viņa istabā nodzisa īsi pirms tam, kad mēs ieraudzījām signālus. Man liekas, tie ir signāli."

"Protams," Rodžers piekrita, vērodams nākamo uzliesmojumu sēriju. "Šos uzliesmojumus var skaidri saskatīt jebkurš novērotājs zemūdeņu ostā, ja stāv pareizajā vietā. Varbūt sprauga klinti izcirsta, lai sūtītu un saņemtu signālus! Lai kontrabandisti vai avarējušo kuģu aplaupītāji sūtītu vēstis vai brīdinājuma signālus. Lai kas ari būtu laivā tajā vietā, no kuras var redzēt lūku, viņš saņem svarīgas ziņas."

"Tas noteikti ir profesors," Strupdegunis teica. "Kā lai par to pārliecinās, Rodžer? Mums tas jādara!"

"Tuvāk iet nedrīkst," Rodžers sacīja, "ja negribam, lai mūs ieraudzītu. Svarīgi, lai tas cilvēks nenojaustu, ka tiek novērots. Es zinu. lelavies atpakaļ un noslēpies kāpņu laukumā. Tu redzēsi, ja kāds kāps lejā, un pazīsi viņu."

"Sasodīti laba doma!" Strupdegunis atteica. "Tūlīt. Paliec šeit un vēro."

Zēns loti piesardzīgi un klusi līda prom. Strupdegunis bija saspringts un satraukts. Kārtējā dēkā! Pēkšņi nakts vidū satriecoša dēka! Nekad nevar zināt, kad var iekulties dēkā.

Zēns pielīda pie loga un iekāpa iekšā. Viņš devās pie durvīm un paklupa pret Trakuli, kurš ļoti priecājās, atkal redzot saimnieku, un sacēla pārāk lielu troksni.

"Aizveries, Trakuli!" viņš čukstēja, atgrūzdams satraukto suni. "Tu kāp man uz sejas. Klusu! Kuš!"

Beidzot Trakulis apklusa. Strupdegunis atvēra durvis un paskatījās ārā. Kāpņu laukums grima piķa melnā tumsā. Nedzirdēja ne skaņas. Strupdegunis prātoja, kur lai noslēpjas. Viņš nebaidījās, ka viņu varētu ieraudzīt, - kāpņu laukumā bija ļoti tumšs, bet, ja vīram ir kabatas lukturītis, viņš varētu apgaismot Strupdeguni.

Zēns klusi aizvēra durvis un uz pirkstgaliem devās pāri kāpņu laukumam uz logu ar gariem aizkariem. Zēns aizlīda aiz tiem un rūpīgi ietinās. Viņš stāvēja un gaidīja, bet sirds darbojās kā virzulis.

Strupdegunis, sasprindzinājis dzirdi, gaidīja. Nekas nenotika. Ne skaņas, pat neiekrakšķējās mēbeles.

Pēkšņi Strupdegunim likās, ka viņš sadzirdējis troksni. Kas tas ir? It kā piesardzīgs klepus. Tas cilvēks, lai kas viņš būtu, nevarēja nokāpt tik klusi, lai Strupdegunis viņu neredzētu un nedzirdētu. Zēns ieklausījās.

Ir! Atkal tikko dzirdama skaņa - šoreiz klusas šķavas. Strupdegunis sastinga aiz bailēm. Žēlīgais Dievs! Strupdegunis bija pārliecināts, ka kāpņu laukumā kāds ir! Bet kur? Un kas tas varētu būt?

Tad durvis, kas veda uz mazajām kāpnēm, klusi atvērās. Caur lūku kāpņu galā iespīdēja vāja mēness gaisma, taču ar to pietika, lai Strupdegunis redzētu, ka pa durvīm kāds lavās ārā. Tad tās tikpat klusi aizvērās. Kas tas bija? Strupdegunis nevarēja saskatīt, un tomēr zēns bija pilnīgi pārliecināts, ka tas bijis vecais profesors Džeimss!

Divdesmit treša nodala strupdegunis nav DROSMĪGS

Strupdegunis, paslēpies aiz garajiem aizkariem, saklausīja tikko dzirdamu dēļu krakšķēšanu zem paklāja, kas sedza kāpņu laukumu, kādam piesardzīgi ejot garām. Zēns vēlējās pārliecināties, ka tas tiešām ir profesors.

Strupdegunis nolēma sekot, lai redzētu, vai viņš dodas uz savu guļamistabu nākamajā kāpņu laukumā. Tāpēc zēns izslīdēja no aizkariem un spēra dažus solus uz kāpņu pusi. Viņš bija aizmirsis, ka kāpņu laukumā vēl kāds varētu būt noslēpies!

Zēns dzirdēja, kā zemāk čīkst pakāpieni. Viņš sāka ļoti piesardzīgi kāpt lejā.

Pēkšņi viens pakāpiens iečīkstējās tik skaļi, ka cilvēks, kurš kāpa lejup, to izdzirdēja. Viņš atradās uz zemākā kāpņu laukuma. Vīru pārņēma bailes.

Viņš, ko kājas nes, noskrēja atlikušos pakāpienus un nokļuva zālē. Strupdegunis skrēja pakaļ.

Un kāds skrēja pakaļ Strupdegunim! Kāds, kurš, tāpat kā Strupdegunis, bija slēpies kāpņu laukumā, sekoja viņam pa pēdām.

Pēkšņi Strupdegunis juta, ka viņu saķer kāda roka. Zēnu pārņēma šausmas. Viņš iedrāzās ēdamistabā, ko reizi pa reizei neskaidri apgaismoja mēness. Jāpaslēpjas!

Zēns saklausīja troksni, kas nāca no zāles. Tur kāds cīnījās - elsojot un mēģinot nesacelt troksni.

Strupdegunis dzirdēja, ka viens, saņēmis sitienu, noelšas. Sekoja vaids. Zēns izmisis nopētīja lielo ēdamistabu. Kur? Ak, kur lai paslēpjas? Lai kas te notiktu, tā ir cīņa uz dzīvību un nāvi, un viņš negribēja tajā tikt iejaukts. Ar ko profesors cīnās?

Zēns stāvēja pie grīdas pulksteņa. Pēkšņi atskanēja skaļa dūkšana, kas liecināja, ka tas tūlīt zvanīs.

Strupdegunis šausmīgi satrūkās. Mati viņam sacēlās stāvus un… izlauzās atvieglojuma nopūta. Viņš saprata, ka tas ir tikai vecais pulkstenis. Vecais pulkstenis! Jā! Vecais pulkstenis viņu noslēps.

Strupdegunis sataustīja skavu, kas saturēja durvis pretī lielajam, svārstam pulksteņa skapī, atvēra tās un iekāpa, gandrīz vai ievēlās iekšā. Tik ātri viņam gribējās noslēpties. Tagad cīnītāji valstījās pa ēdamistabas grīdu, atsizdamies pret galdu. Strupdegunis aizrāva ciet pulksteņa durvis un trīcēdams palika iekšpusē. Svārsts, Strupde- guņa piespiests, vēl izmisīgi mēģināja kustēties šurp un turp. Beidzot pulkstenis padevās un pārtrauca skaļo tikšķēšanu.

To neievēroja neviens, arī Strupdegunis ne. Viņš dzirdēja tikai savas sirds pukstus, kas bija daudz skaļāki par jebkura pulksteņa sitieniem.

Atskanēja krakšķēšana, lūstot krēslam. Spriežot pēc būkšķa un ieilgušās locīšanās, abi pretinieki bija uzkrituši tam virsū. Strupdegunim loti gribējās palūrēt ārā un redzēt, kas tie abi ir, bet viņš neiedrošinājās pagrūst pulksteņa skapja durvis, lai tās neiečīkstētos. Šonakt Strupdegunim trūka drosmes!

Ierējās kāds suns. Tas nebija Trakulis. Viņš bi ja pārāk tālu, lai dzirdētu troksni. Tas bija Trivera kungs, kas gulēja milzīgajā grozā Drūves kundzes istabā.

Pretinieki uz mirkli pārtrauca cīņu. Tad atskanēja skrienošu kāju dipoņa, klikšķis un iestājās klusums. Viens no pretiniekiem bija prom. Kurš?

Strupdegunis klausījās ar abām ausīm. Palikušais vīrs uz pirkstgaliem izlavījās zālē. Tad Strupdegunis dzirdēja, kā viņš iet augšā pa kāpnēm - krik, krik-krik.

Nu viņš bija prom. Strupdegunis prātoja, ka tagad vajadzētu sameklēt Rodžeru. Zēns neizsakāmi ilgojās pēc Rodžera! Dienā Strupdegunis vienmēr bija ļoti drosmīgs, bet naktī viss likās citāds.

Zēns pagrūda pulksteņa skapja durvis un izkāpa ārā. Svārsts atsāka kustēties, un pulkstenis atkal ietikšķējās. Tik-tak, tik-tak. Lēnām un nesteidzīgi.

Strupdegunis uz pirkstgaliem pielavījās pie durvīm. Viņam te nemaz nepatika. Viņš gribēja nokļūt atpakaļ, drošībā pie pulksteņa. Zēns apstājās. Viņam likās, ka dzird kādu skaņu. Patiesi! Žēlīgā debess! Kas tad nu vēl? Cik daudz cilvēku šonakt ložņā pa viesnīcu?

Zālē kāds bija. Šajā mirklī no mākoņiem izslīdēja mēness. Strupdegunis ierāvās dziļi ēnā un trīcēdams gaidīja. Ja zālē kāds ir, lai parādās pirmais!

Aizkari lielā loga priekšā pēkšņi sakustējās. Strupdegunis gandrīz vai iekliedzās. Viņš stāvēja iespiedies kaktā un neiedrošinājās ievilkt elpu. Kas tur no aizkariem nāks?

Taču neviens nenāca. Starp aizkariem kaut kas parādījās, un nabaga Strupdeguni pēkšņi apņēma spoža gaisma. Zēnam aizrāvās elpa. Viņš stāvēja spēcīga kabatas lukturīša staru kūlī!

Tas nu bija par daudz! Strupdegunis elsdams pūzdams metās augšā pa kāpnēm, lēkdams pār diviem pakāpieniem un baidīdamies, ka tas, kurš stāvēja aiz aizkariem, dzenas pakaļ. Taču zēnam neviens nesekoja. Bez starpgadījumiem nokļuvis istabā, Strupdegunis, šausmās drebot, noslīdēja uz grīdas blakus Trakulim. Kas par briesmīgu nakti! Cik daudz aizdomīgu cilvēku ložņā pa viesnīcu? Negaidot tā bija kļuvusi par dīvainu notikumu perēkli.

Trakulis laizīja zēnu un smilkstēja, nesaprazdams, kāpēc Strupdegunis ir tik nobijies. Strupdegunis atcerējās Rodžeru. Viņš vēl ir uz jumta un brīnās, kāpēc Strupdegunis tik ilgi kavējas. Zēns, kas jau jutās krietni labāk, nolēma doties pie Rodžera un izstāstīt par dīvainajiem notikumiem viesnīcas apakšējā stāvā.

Zēns izrāpās ārā pa logu. Pēkšņi atkal izpeldēja mēness, un Strupdegunis ieraudzīja pie skursteņa Rodžeru. Vai viņš vēl vēro gaismas signālus? Vai skatās profesora logā? Tagad tam vajadzētu būt savā istabā.

Strupdegunis pielīda pie Rodžera. "Tu biji prom veselu mūžību!" Rodžers dusmīgi teica. "Sen vairs neviens nesignalizē, un profesora istabā ir tumšs, tāpēc es neko neredzēju. Kur tu kavējies? Vai redzēji, kas kāpa pa kāpnēm?"

"Man ir briesmīgi daudz ko stāstīt. Iesim iekšā," Strupdegunis atčukstēja. "Iesim atpakaļ uz mūsu istabu. Tikai vispirms palūrēsim profesora istabā. Man ir iemesls."

"Kabatas lukturītis tev ir?" Rodžers jautāja. Jā, Strupdegunim bija kabatas lukturītis. Ar to īsu mirkli varēja apgaismot istabu.

"Un ja nu viņš ir iekšā?" Rodžers jautāja. "Viņš sadusmosies."

"Viņš neko nedarīs," Strupdegunis atbildēja. "Viņš būs pārāk nobijies. Nāc, tas ir svarīgi."

Zēni pierāpoja pie profesora istabas loga un ieslēdza kabatas lukturīti iepretī spraugai starp aizkariem. Gaisma krita uz gultu. Tajā neviena nebija. Strupdegunis strauji pārlaida gaismas staru pāri mazajai istabai. Tā bija tukša, bet durvis cieši aizvērtas.

"Oho! Viņš vēl nav atgriezies! Kur tad viņš ir?" Strupdegunis brīnījās. "Es noteikti dzirdēju, ka viņš pēc kautiņa kāpj augšā pa čīkstošajām kāpnēm."

"Kas tas par kautiņu?" Rodžers pārsteigts jautāja.

"Iesim atpakaļ uz mūsu istabu, un es tev visu izstāstīšu," Strupdegunis atbildēja. "Nāc."

Drīz zēni atradās savā istabā, un Trakulis viņus atkal sveica pāri plūstošā sirsnībā un priekā.

"Pirms sākšu stāstīt, jāpārbauda, vai kāpņu durvis vēl ir vaļā," Strupdegunis čukstēja.

Zēni izlavījās ārā no istabas un apgaismoja durvis. Tās bija aiztaisītas un pat aizslēgtas. Taču atslēgas nebija!

"Jāatrod cilvēks, kuram ir atslēga," Strupdegunis teica. "Viņš ir tas, kurš raida signālus, jo atslēga ir tikai viņam. Turklāt slēdzenei jābūt labi ieeļļotai. Es pat nedzirdēju, kā atslēga pagriežas."

Zēni devās atpakaļ uz istabu, bet pa ceļam Strupdegunis apstājās. "Kas tas ir?" viņš čukstēja. Abi zēni klausījās. Rodžers ieķiķinājās.

"Burvju mākslinieka klusie krācieni," viņš teica. "Es tos bieži naktī dzirdu. Tu ne?"

"Kas viņam nekaiš gulēt? Viņam nav ne jausmas, kas šonakt notika," Strupdegunis atteica. "Kaut te būtu Bārnijs!"

Zēni vēlreiz atgriezās istabā, un Trakulis atkal jūsmīgi metās viņiem pretī. Spaniels tā arī nesaprata, kādu spēli abi zēni uzsākuši, bet, ja viņi tā ies un atkal atgriezīsies, tad viņam nekas nav pretī.

Zēni apsēdās uz gultas, un Trakulis iekārtojās pa vidu. Strupdegunis sāka atstāstīt savus piedzīvojumus - kā viņš noslēpies kāpņu laukumā, dzirdējis šķavas un sapratis, ka tur slēpjas vēl kāds; redzējis, kā attaisās kāpņu durvis, bet nevarējis saskatīt, kas nāk ārā; sekojis nācējam lejā pa kāpnēm un aptvēris, ka arī viņam kāds seko.

"Kad mani sagrāba kāda roka, es gandrīz garu izlaidu," Strupdegunis stāstīja. "Iemetos tumšajā ēdamistabā un ielīdu grīdas pulkstenī."

"Ko?" Rodžers iesaucās, nespēdams noticēt dīvainajam stāstam. "Tu ielīdi pulkstenī? Nevar būt, Strupdeguni!"

"Var gan būt. Svārsts apstājās, un pulkstenis netikšķēja," Strupdegunis turpināja. "Un tad abi vīri, lai kas viņi būtu, sāka kauties. Viņi valstījās pa ēdamistabas grīdu, atsitās pret galdiem un krēsliem, uzdūrās pulkstenim…"

Strupdeguņa iztēle sāka ņemt virsroku pār veselo saprātu. Zēns turpināja, iepīdams arvien jaunas detaļas. "Viņi bija novesti līdz neprātam, stenēja un ņurdēja. Pēkšņi ierējās Trivera kungs. Rēja tā, ka viesnīcai jumtu cēla nost. Brīnums, ka tu nedzirdēji."

"Nerunā muļķības. Tu zini, ka es biju uz jumta. Stāsti tālāk," Rodžers mudināja. "Neticami. Es pat nenojautu, kas te notiek! Vai tev nebija bail, Strupdeguni?"

"Bail? Par ko tu mani uzskati?" Strupdegunis lielīgi iesaucās. "Lai mani nobiedētu, ar to vien nepietiek. Tas vēl nav viss, Rodžer. Kad ierējās Trivers, viens no vīriem metās prom, laikam uz virtuvi. Es dzirdēju, kā aizcērtas durvis. Otrs devās augšā pa kāpnēm. Es dzirdēju, kā viņš aiziet. Varu derēt, ka tas bija profesors, kaut gan man nav ne jausmas, kur viņš ir tagad. Varbūt atkal aizgājis signalizēt!"

"Un tas ir viss?" Rodžers jautāja.

"Vēl ne. Izgājis 110 zāles, lai sekotu profesoram, es saklausīju troksni," Strupdegunis turpināja, neizsakāmi lepodamies ar sevi. "Vari iedomāties? Tur slēpās trešais! Viņš pēkšņi izbāza cauri zāles lielajiem aizkariem kabatas lukturīti un apgaismoja mani. Man atlika pagriezties un, ko kājas nes, mesties augšā. Man jau bija līdz kaklam."

"Domāju gan," Rodžers piekrita. "Ļoti dīvaini! Ko tas varētu nozīmēt? Kaut kas jādara, Strupdeguni. Tie tik ir notikumi!"

Divdesmit ceturta nodala TIE TIK IR JAUNUMI!

Pēc nakts notikumiem zēni bija tik noguruši, ka abi aizgulējās. Kad atskanēja brokastu gongs, Peperes jaunkundze nāca viņus modināt.

"Tā, tā," viņa novilka. "Ja nevarat piecelties laikus, būs jāiet gulēt daudz agrāk. Vai dzirdat? Brokastu laiks!"

Zēni miegaini vērās Peperes jaunkundzē, neatcerēdamies iepriekšējās nakts notikumus. Tikai tad, kad viņa izgāja no istabas, Strupdegunis izslējās sēdus un pēkšņi visu atcerējās.

"Klau! Atceries pagājušo nakti? Ko iesāksim?"

"Vispirms izstāstīsim Bārnijam, kad viņš atgriezīsies no Pērlijas," Rodžers teica. Taču Bārniju viņiem izdevās satikt tikai ap pusdienlaiku. Kad rīts bija pagājis un no Bārnija un Mirandas joprojām nebija ne vēsts, zēni sāka gudrot, vai nevajadzētu iet uz policiju.

Beidzot viņi ieraudzīja Bārniju. Zēns steidzās pa pastaigu vietu ar Mirandu uz pleca. Viņš sparīgi māja ar roku un nolēca pludmales smiltīs. Peperes jaunkundze bija aizgājusi pastaigāties, tāpēc četri bērni bija vieni paši.

"Klau," Bārnijs, acīm spoži mirdzot, iesāka. "Man ir lieliski jaunumi!"

"Kādi?" pārējie trīs visi reizē jautāja.

"Es atradu tēvu!" Bārnijs iesaucās. "Jau atradu! Vai nav lieliski? Skatieties!"

Zēns parādīja vēstuli. Tai bija pievienots ar rakstāmmašīnu rakstīts dokuments, kas izskatījās ļoti oficiāls. Bārnijs norādīja uz to. "Lasiet," viņš teica.

"Hugo Pols Džonsons," Rodžers skali lasīja. "Vecums - 40 gadi. Dzimis Londonā, Vestmin- sterā. Precējies ar Terēžu Lorimeru. Strādājis par producentu un aktieri galvenokārt Šekspīra lugu uzvedumos. Pasaules kara laikā iesaukts Jūras kara flotē. Palicis Slepenā dienesta virsdienestā. Pašreizējā atrašanās vieta ir noslēpums."

Dokumentu bija parakstījis kāds no slepenā dienesta darbiniekiem. Trīs bērni to lasīja vēlreiz un vēlreiz. Lieliski! Beidzot Bārnijs atradis tēvu! Ja neņem vērā, ka viņa pašreizējā atrašanās vieta ir noslēpums.

"Bārnij! Es ļoti priecājos par tevi!" Diāna iesaucās un pēkšņi apskāva zēnu.

Arī Rodžers un Strupdegunis jutās ļoti aizkustināti. Juzdami, ka šis notikums jāatzīmē ar kādu ceremoniju, zēni nopietni paspieda Bārni- jam roku.

"Kas rakstīts vēstulē?" Diāna jautāja. "Tajā, kurai pievienots dokuments."

"Nekas īpašs. Tā ir no Mārvela kunga drauga. Viņš raksta, ka sūtot ziņas, ko viņam lūguši noskaidrot," Bārnijs atbildēja.

"Kaut mēs zinātu, kur tavs tēvs ir!" Diāna iesaucās. "Tāds nieks vien atlicis. Vai Mārvela kungs to varētu uzzināt?"

"Ir jau uzzinājis!" Bārnijs lepni paziņoja. "Un atkal - pateicoties kaut kam ļoti neparastam. Viņš neaizliedza stāstīt jums, bet zvēriet, ka neteiksiet nevienam citam."

"Zvēram," visi trīs, elpu aizturējuši, izdvesa.

Bārnijs pazemināja balsi. "Mārvela kungs nav tikai burvju mākslinieks vien. Viņš ir arī slepenais aģents."

Kamēr bērni aptvēra šo vārdu jēgu, valdīja kapa klusums. Bārnijs iesmējās, ieraudzījis pārsteigtās draugu sejas.

"Man jau likās, ka jūs būsiet pārsteigti," viņš teica. "Viņš ir satriecoši labs burvju mākslinieks un izmanto savas dotības kā aizsegu darbam slepenajā dienestā. Te notiek spiegošana un sa- botāža, un viņam pavēlēts uziet pēdas. Satriecoši, vai ne?"

"Un kā vēl!" bērni sauca.

"Un," Bārnijs turpināja, un viņa seja atplauka vēl platākā smaidā, "un viens no vīriem, ar kuriem viņš uztur pastāvīgus sakarus, ir šis pats Hugo Pols Džonsons - mans tēvs! Tikai Mārvela kungs to nezināja. Viņi neesot tikušies, tikai sazinājušies. Kā jums liekas, kur mans tēvs ir tagad?"

"Kur?" bērni kā vienā balsī jautāja, gandrīz nespēdami aptvert visus jaunumus.

"Zemūdeņu bāzē!" Bārnijs izšāva. "Neticami, vai ne? Kas to būtu domājis, ka viņš ir tik tuvu? Un es to nezināju!"

"Izklausās kā pasaka," Diāna teica. "Man gribas dzirdēt vēlreiz."

Un viņi vēlreiz noklausījās Bārnija stāstījumu. Zēns atkārtoja visu no sākuma līdz galam. Viņš varētu stāstīt vēl un vēl. Bārnijs bija tik laimīgs, tik priecīgs, ka viņa tēvs ir dzīvs un gandrīz vai tepat blakus!

"Vai jūs tiksieties?" Diāna jautāja.

"Jā," Bārnijs atbildēja," bet es vēl nezinu, kā un kad. Tagad notiek slepenās zemūdenes sprādziena izmeklēšana. Bāzē ir nodevēji, tāpēc visi jūrnieki jāpārbauda vēl un vēlreiz. Mans tēvs palīdz uziet nodevēju pēdas un nodod ziņas Mārvela kungam, kurš tās nosūta attiecīgajiem dienestiem."

"Tas ir tik satraucoši, ka trūkst vārdu!" Strupdegunis teica. "Es ļoti ceru, ka tu drīz tiksies ar tēvu. Varu derēt, ka jūs esat līdzīgi kā divas ūdens lāses. Tu viņu uzreiz pazīsi."

"Cerams," Bārnijs atbildēja. "Par to, kāda būs mana tikšanās ar tēvu, es uzzināšu ne agrāk kā pēc dažām dienām. Kopš sprādziena visus bāzes darbiniekus stingri uzrauga un nevienam neļauj atstāt bāzi, lai tur vai kas. Taču Mārvela kungs teica, ka mēģināšot izkārtot tikšanos, ja tas vispār būs iespējams. Gan viņš izgrozīsies. Šis cilvēks ir īsts brīnums, un tas nav joks. Tā ir īstenība!"

"Bārnij, mums ari ir jaunumi, un varu derēt, ka Mārvela kungu tie interesēs," Rodžers teica, domādams iepriekšējās nakts notikumus. Viņš sāka stāstīt, neizlaizdams nevienu sīkumu. Strupdegunis viņam drīzāk traucēja, nevis palīdzēja, visu laiku pārtraukdams un piemetinādams dažādus niekus.

Bārnijs pārsteigts klausījās. Diāna, protams, jau visu zināja."Oho!" iesaucās Bārnijs. "Tie tik ir jaunumi! Cik žēl, ka es biju prom. Es arī būtu piedalījies. Man vajadzēja aizvest vecajai kundzei apmaiņai drēbes. Atgriezos es tikai pēc brokastīm, un tad man bija daudz darba. Tas tik ir notikums!"

"Mēs domājam, ka jāiet uz policiju," Rodžers teica. "Ko tu domā, Bārnij?"

"Es pateikšu, ko domāju," Bārnijs atbildēja. "Ļaujiet man to izstāstīt Mārvela kungam, un redzēsim, ko viņš teikt. Ja Mārvela kungs uzskatīs, ka jāiet uz policiju, viņš varētu iet līdzi. Tad policisti ticēs ikvienam jūsu vārdam."

"Spoža doma!" Rodžers priecīgi iesaucās. "Tātad tu viņam izstāstīsi? Neaizmirsti neko, labi? Pat mazākais sīkums var izrādīties svarīgs. Žēl, ka viņš to jezgu nogulēja. Mēs dzirdējām, ka viņš krāc savā istabā, kad beidzot gājām gulēt."

"Vai zināt, ka pulkstenis rāda ceturksni pāri vieniem?" Diāna pēkšņi iejautājās. "Nav brīnums, ka pludmale kā izmirusi. Drūves kundzei tas nemaz nepatiks - vispirms nokavē jau brokastis un tad vēl pusdienas."

"Viņa mums uzmetis savu drūmāko skatienu," Strupdegunis teica. "Nāc, Trakuli. Ēst, manu zēn. Ēst! Pusdienas, kauls, cepums!"

"Vau!" Trakulis priecīgi atsaucās un, ko kājas nes, joza uz viesnīcu.

"Bārnij, pēc iespējas drīzāk nāc un izstāsti mums, ko būs ieteicis Mārvela kungs," Diāna šķiroties sacīja. "Kamēr tu nebūsi aprunājies ar Mārvela kungu, mēs nevienam neteiksim ne pušplēsta vārda."

Peperes jaunkundze satraukta noklausījās jaunumus par Bārni ja tēvu un tad aprunājās ar Mārvela kungu. Bērni, protams, minēja tikai to, ka Bārnija tēvu sameklējis Mārvela kungs un ka viņš cerot sarīkot tikšanos. Viņi, protams, neteica, ka Mārvela kungs ir slepenais aģents.

"Bārnijam ir brīnišķīgi jaunumi," Peperes jaunkundze viņu pēc pusdienām uzrunāja. "Jūs esat ļoti laipns, tā rūpēdamies par zēnu."

"Viņš to ir pelnījis," Mārvela kungs atbildēja. "Labs, uzticams zēns. Sarīkot tikšanos būs grūti, bet neiespējami tas nav. Varat būt droša, ka Bārnija dēļ es darīšu visu, kas būs manos spēkos."

Šajā mirkli parādījās pats Bārnijs. Viņš nepacietīgi gaidīja, kad varēs aprunāties ar Mārvela kungu un izstāstīt to, ko bērni viņam bija uzticējuši.

"Vai drīkstu ar jums parunāt, kungs?" viņš jautāja. "Tas ir diezgan svarīgi."

Mārvela kungs nevilcinoties piecēlās. "Atvainojiet," viņš pieklājīgi teica Peperes jaunkundzei un kopā ar Bārniju nozuda viesnīcas dārzā. Tur viņi palika ilgi. Peperes jaunkundze nesaprata, kāpēc pārējie trīs bērni slaistās iekšā, nevis iet uz pludmali. Beidzot viņa sadusmojās un iztrieca tos ārā.

"Ja vēl ilgāk iekšā slaistīsieties, nepagūsiet pat nopeldēties pirms launaga!" viņa noskaldīja. "Kas jums lēcies? Slaistu bars!"

Bārnijs, izskatīdamies ļoti satraukts, pēc stundas pievienojās bērniem. "Piedodiet, ka neatnācu agrāk," viņš teica. Zēns uzmeta skatienu Peperes jaunkundzei, kas snauda atpūtas krēslā. "Varbūt pastaigāsimies? Es labprāt ietu!"

"Jā, ejiet gan," Peperes jaunkundze piekrita. "Man jau apnicis, ka Trakulis rok man apkārt bedres. Ja gribat, varat nenākt launagā. Es nepaņēmu līdzi neko ēdamu. Drūves kundze izskatījās neapmierināta, ka jūs šodien kavējat ēdienreizes."

"Iedzersim tēju kādā kafejnīcā," Strupdegunis ieteica. "Tēju ar omāriem! Es apēdīšu veselu omāru," viņš piebilda, kad Peperes jaunkundze bija pietiekami tālu, lai vairs nedzirdētu.

Bērni aizgāja aiz dambja un sameklēja vientuļu vietu, "Nu," Rodžers novilka, ērti apsēdies. "Ko teica Mārvela kungs? Stāsti vārds vārdā."

"Vispirms man jūs jābrīdina, ka es nevaru stāstīt visu, ko Mārvela kungs ir iecerējis vai domā darīt," Bārnijs iesāka. "Tas ir loti slepeni. Es izstāstīšu visu, ko viņš Jāva pateikt, un jums jāzvēr, ka nevienam neteiksiet ne vārda, līdz Mārvela kungs to atļaus."

"Solām," bērni kā vienā balsī teica. Tas izklausījās tik nopietni, ka pat Trakulis pievienoja drūmu "vau!".

"Viņu ļoti ieinteresēja," Bārnijs iesāka, "jūsu stāsts par iepriekšējās nakts notikumiem. Viņš būtu ar mieru sevi iekaustīt par to, ka gulējis. Mārvela kungu pārņēma šausmas, kad viņš izdzirdēja par gaismas signāliem. Bāzē kaut kas briestot. Vēl viens sprādziens vai vērtīgu dokumentu zādzība."

"Tu teici, ka mēs turam aizdomās profesoru Džeimsu?" Diāna jautāja.

"Jā, un mums esot taisnība. Arī detektīvi turēja viņu aizdomās, bet neko nevarēja pierādīt. To viņi teikuši Mārvela kungam. Mārvela kungs īsti nesaprot, kas tas bijis par kautiņu. Viens no vīriem, protams, bija profesors. Viņš nezina, kas varētu būt trešais, bet domā, ka tas varbūt ir cilvēks, kurš maksā profesoram. Un vai zināt, ko viņš tur aizdomās? Nemūžam neuzminēsiet! Ne mūžam. Miniet!"

Divdesmit piektā nodala

VĒL SATRAUCOŠĀKI NOTIKUMI!

"Vai viņš tur aizdomās Drūves kundzi?" Diāna pēc mirkļa jautāja.

"Nē. Miniet vēl. Mēs viņu ļoti labi pazīstam."

"Klaunu?"

"Nē taču! Mēģiniet vēlreiz. Un neminiet Vītes jaunkundzi. Viņa tā nav."

"Padodos," Rodžers teica. "Pasaki pats!"

"Damiju!" Bārnijs izšāva. "Damijs ne uz pusi neesot tik dumjš kā izliekoties. Viņš esot loti, ļoti slīpēts starpnieks, saka Mārvela kungs. Ar profesoru saderot kā cimds ar roku."

"Tam nu es neticu." Strupdegunis bija satriekts līdz sirds dziļumiem. "Man Damijs patīk."

"Vai atceries, ka viņš pazuda, līdzko ieradās policija? Mārvela kungs saka, viņam esot netīra sirdsapziņa," Bārnijs stāstīja. "Damijs baidījās, ka viņu pieķers."

"Un tomēr es neticu," Strupdegunis atkārtoja. "Nekad, nekad neticēšu. Damijs nav tāds."

"Tas liecina, ka viņš ir daudz gudrāks, nekā mēs domājām," Rodžers pārsteigts sacīja. "Es gan ticu. Man uzreiz likās dīvaini, ka viņš aizlaidās, tikko parādījās policija."

"Un tomēr es neticu," Strupdegunis gandrīz vai nikni atkārtoja.

"Neuzkurini sevi, Strupdeguni," Bārnijs teica. "Tev nav ne jausmas, cik negodīgi un nodevīgi var būt cilvēki. Tevi dzīve nav tā mācījusi kā mani."

"Tas nav galvenais," Strupdegunis tiepās. "Nav svarīgi, ka es neprotu atpazīt sliktu cilvēku. Es piekrītu, ka mani var viegli apvest ap stūri, bet es atpazīstu labus cilvēkus. Es zinu, ka Damijs ir labs cilvēks, kaut gan ar galvu viņam viss nav kārtībā."

"Paliec pie savām domām," Bārnijs teica. "Viņš ir prom, un strīdēties nav jēgas. Skaidrs, ka mēs viņu vairs neredzēsim. Tagad viņš varētu būt simt jūdžu tālumā. Man arī viņš patika, bet es kļūdījos."

"Vai mums ir jāiet uz policiju?" Diāna jautāja.

"Vēl ne, kamēr Mārvela kungs nav savācis visus pierādījumus," Bārnijs teica. "Man liekas, ar to viņš domā nodevēju un sabotieru vārdus. Viņš cerot drīz iegūt pēdējos pierādījumus. Varbūt jau rīt. Un man viņam jāpalīdz! Nezinu, kā un kāpēc, - tas ir briesmīgs noslēpums. Izstāstīšu pēc tam. Tas saistīts ar manu pirmo tikšanos ar tēvu."

Bārnijs aizelsies beidza garo runu. Rodžers un Diāna bija tik satraukti, ka nespēja atrast vajadzīgos vārdus. Strupdegunis joprojām bija saīdzis. Viņš nevarēja noticēt, ka Damijs ir slikts cilvēks.

"Iesim un iedzersim tēju," Diāna ieteica, un

Strupdegunis uzreiz kļuva možāks. Bārnijs viņam stipri uzsita pa muguru. "Man žēl, ka ar Damiju tā iznācis," viņš teica, "bet dzīvē tā gadās."

Strupdegunis neatbildēja, tikai savādi pasmaidīja. Pēc tam viņš atkal līdzinājās sev un turēja vārdu, apēzdams veselu omāru.

"Nesaprotu, kā tev tas izdodas," Diāna teica. "Mēs šonakt dzirdēsim, kā tu kliegsi un sauksi pēc palīdzības. Un vainīgs būs omārs, kurš tev atmaksās par rijību."

Līdz pat vakaram bērni aiz satraukuma nezināja, kur likties. Peperes jaunkundze izturēja līdz vakariņu beigām, kad paziņoja, ka būšot labāk, ja viņi iešot uz teātri. "Jūs mani tiešām esat nogurdinājuši," viņa teica. "Jūs dīdāties un vaikstāties. Ejiet vieni paši. Bārnijam patiks, ka jūs redzat, kā viņš palīdz Mārvela kungam. Viņš jau ir iesitis roku."

Bērni devās uz ceļojošā teātra izrādi. Skatītāju vidū atkal bija profesors, tikai šoreiz bez Vītes jaunkundzes. Bērni nicinoši noskatījās uz profesoru. Hā! Viņš nemaz nenojauš, ka bērniem zināmi viņa ļaunie nodomi! Taču profesors neveltīja bērniem ne mazāko uzmanību, bet iezvē- lās krēslā un pavēra acis tikai tad, kad uznāca Mārvela kungs un kopā ar viņu - ļoti skaistais un smalki tērptais palīgs Bārnijs.

Bārnijs, bez šaubām, bija lielisks un veikls palīgs, prasmīgs ātrrunā un nepārspējams domu lasīšanā. Burvju mākslinieks atkal atpazina skatītāju mantas un pareizi uzminēja garos skaitļus. Šovakar skaitļu bija vairāk - seši, nevis trīs. Skatītāji nebeidza aplaudēt, bet Mārvela kungs vairāk par sešiem neminēja.

"Tas nogurdina," ar nožēlu balsī viņš teica sajūsminātajiem skatītājiem. "Lasīt domas un minēt skaitļus ir visgrūtāk."

Vakarā zēni apņēmās palikt nomodā un gaidīt, vai nenotiks vēl kaut kas. Taču abi bija ļoti noguruši pēc iepriekšējās nakts dēkām un nepamodās pat tad, kad Trakulis redzēja sliktu sapni un pa miegam sāka riet - "Vau-vau-vau!".

Arī Strupdegunis redzēja briesmīgu sapni. Viņam no aizkariem uzbruka vīri, viņu iesaistīja briesmīga sprādziena rīkošanā, kāds viņam sēdēja uz vēdera, kāds viņu vilka augšā pa tūkstošiem pakāpienu, un viņš tikko spēja kustināt kājas. Ak kungs! Vainīgs omārs!

Tonakt neviens nedzirdēja neko aizdomīgu, pat ne Bārnijs, kurš bija tik satraukts, ka nevarēja aizmigt. Mārvela kungs ar viņu bija ilgi runājis un apsolījis no rīta, kad pienāks pasts, varbūt pateikt, vai viņam izdosies sarīkot zēna tikšanos ar tēvu.

Bārnijs satika Mārvela kungu pēc brokastīm. Zēns jautājoši skatījās. Vai vēstule pienākusi? Mārvela kungs pamāja ar galvu. "Tiksimies vienpadsmitos, kad varēsi paņemt desmit minūšu pārtraukumu," Mārvela kungs teica. Bārnijs aizgāja svilpodams ar Mirandu uz pleca. Pat Drūves kundzes rājiens par pieliekamā krājumu paplui- nīšanu nenometa zēnu atpakaļ no debesīm uz zemes.

"Es neko neesmu ņēmis," viņš teica. "Neesmu no tādiem. Atvainojiet, Drūves kundze, bet, ja jūs domājat, ka es ņemu pīrāgus un kūkas, kurus jūs man dodat tik un tā, neturiet mani šeit! Es iešu prom!"

Drūves kundze negribēja zaudēt tik labu strādnieku. No Damija joprojām nebi ja ne vēsts, un saimniece bija pārliecināta, ka viņš neatgriezīsies. Tāpēc viņa vairs neteica ne vārda sašutušajam Bārnijam un sāka prātot, vai gaišacainais viesmīlis ir tik godīgs, kā izskatās.

Vienpadsmitos, kad Bārnijam bija desmit līdz piecpadsmit minūšu ilgs pārtraukums, zēns devās uz tikšanos ar Mārvela kungu. Burvju mākslinieks viņu jau nepacietīgi gaidīja. Tas paņēma zēnu pie rokas un aizveda uz nomaļu nojumi pastaigu vietā.

"Viss nokārtots, Bārnij," Mārvela kungs teica. "Viss labi pārdomāts. Ar rīta pastu es saņēmu vēstuli no kāda vīra, kas ziņo, ka sabotieru, zemūdenes spridzinātāju, vārdi esot noskaidroti. Tas, protams, ir milzīgs noslēpums."

"Jā, kungs," Bārnijs atbildēja.

"Man tos atsūtīs no zemūdeņu bāzes," Mārvela kungs turpināja. "Šonakt. Nodos tieši rokā. Protams, nejau šeit, kur ir daudz profesoram Džeim- sam līdzīgu cilvēku. Tas ir pārāk bīstami! Es jūrā tikšos ar cilvēku, kurš atvedīs šo sarakstu."

"Saprotu, kungs!" Bārnijs iesaucās.

"Es neprotu airēt," Mārvela kungs turpināja. "Tāpēc gribu, lai tu, Bārnij, mani aizvestu turp un atvestu atpakaļ. Vai varēsi?"

"Mierīgi, kungs," Bārnijs atbildēja.

"Un kā balvu, Bārnij, es tev teikšu re, ko," Mārvela kungs turpināja. "Virs, kurš atvedīs slepenos dokumentus, ir tavs tēvs."

Bārnijs nespēja izteikt ne vārda. Viņš tikai sajūsmā blenza uz burvju mākslinieku. Tātad Mārvela kungs turējis doto vārdu! Izkārtojis tā, lai viņš, Bārnijs, tiktos ar tēvu aci pret aci! Zēna sirds pateicības uzplūdā sāka nevaldāmi dauzīties.

"Tikai par to nevienam ne vārda, manu zēn," Mārvela kungs teica. "Tu saproti, ka man nebija viegli izkārtot, lai dokumentus atvestu tavs tēvs. Es to darīju tevis dēļ. Tāpēc nekādā ziņā tu nedrīksti teikt ne vārda pat saviem draugiem. Citādi mani gaida lielas nepatikšanas, ja mani nodomi gadījumā izgāztos."

"Uz mani varat paļauties, ser," Bārnijs atbildēja, skatīdamies viņam tieši acīs, un zēna spoži zilās acis aiz sajūsmas un laimes kļuva vēl spožākas.

"Laikam gan," Mārvela kungs teica. "Bārnij, pusnakti esi pludmalē. Spīdēs mēness. Es teikšu, uz kurieni jāairē. Es būšu klāt ar laivu, kuru tūlīt iešu meklēt. Uz redzēšanos, manu zēn. Un iegaumē, nevienam ne vārda."

"Kungs, pirms ejat, pasakiet man," Bārnijs ierunājās. "Vai tēvs mani pazīs? Vai viņš zina, ka šonakt satiks mani?"

"Līdzko viņš tev atdos saini, varēsi pats apjautāties," Mārvela kungs teica. "Tu pārliecināsies, ka viņš tevi pazīst, Bārnij. Ja ne, nāc pie manis, un es visu nokārtošu. Varbūt viņam būs grūti noticēt. Galu galā viņš pat nenojauta, ka viņam ir dēls!"

Mārvela kungs atstāja Bārniju vienu un devās pie laivinieka, lai sarunātu laivu. Bārnijs, uztraucies, ka viņa pārtraukums ievilcies, metās atpakaļ uz viesnīcu. Bērni bija pludmalē. Tuvumā nevienu nemanīja. Bārnijs, spodrinot sudrablietas, sāka pilnā balsī dziedāt.

Pēkšņi parādījās Drūves kundze, izskatīdamās, kā teiktu Strupdegunis, ārkārtīgi "sadrūvējusies". "Bārnij! Ko tu domā, taisīdams tādu troksni?"

Bārnijs nevarēja paskaidrot, ko viņš domā, kaut gan mēle tā vien niezēja. Zēns domāja par vakaru … par noslēpumainu braucienu ar laivu … par tikšanos … par cilvēku, kas ir viņa tēvs. Ko viņi viens otram teiks? Vai viņš patiks tēvam?

Bārnijs paskatījās uz savu atspulgu spoguli. Vai viņa tēvam ir spoži zilas acis un rudzu krāsas mati? Zēns loti cerēja, ka viņiem būs kas kopīgs.

Bārnijam likās, ka diena velkas bezgalīgi ilgi. Pārējiem gan tā pagāja diezgan ātri. Viņi, kā parasti, plunčājās un peldējās. Apbrauca ar laivu apkārt dambim. Zvejoja garneles un noķēra milzīgu kaudzi. Strupdegunis teica, ka lūgšot Drūves kundzi tās pagatavot.

Bērni satika Bārniju tikai īsi pirms vakariņām. Viņš tiem laimīgi uzsmaidīja.

"Vai ir kādi jaunumi?" Rodžers jautāja.

"Jā, daudz. Un labi jaunumi," Bārnijs teica. "Taču es neko nedrīkstu stāstīt. Jūs saprotat, kāpēc. Šonakt notiks kaut kas svarīgs! Rīt visu izstāstīšu."

Divdesmit sestā nodala TIKŠANĀS UZ KLINTĪM

Tovakar Bārnijs devās gulēt pusvienpadsmitos. Viņš uzgāja savā istabā, bet juta tik lielu nemieru, ka pat neapgūlās un nemēģināja kaut uz brīdi iemigt. Viņu gaidīja satraukumu pilna nakts. Viņš palīdzēs slepenajam dienestam un satiks tēvu!

Bārnijs nemierīgi staigāja pa mazo bēniņu istabu. Miranda neko nesaprata. Kas kaiš viņas saimniekam? Mērkaķīte sēdēja uz pleca Bārnijam un reizi pa reizei maigi ieknieba viņam ausī, lai liktu sevi manīt.

"Kā lai es viņu uzrunāju?" Bārnijs prātoja. "Tēti? Tēv? Tētiņ? Interesanti, kāds viņš izskatās? Varbūt izrādīsies, ka man ir tantes un tēvoči, un pat brālēni un māsīcas. Nē, nedrīkst cerēt par daudz. Pietiks ar to, ka būšu atradis tēvu."

Vienpadsmit. Pusdivpadsmit. Bez divdesmit divpadsmit. Jāiet!

Zēns piesardzīgi lavījās lejā pa kāpnēm ar Mirandu uz pleca. Mērkaķīti nevarēja atstāt vienu. Viņa neizturētu, ja naktī paliktu viena.

Viņš klusi nokāpa pa sētas kāpnēm un iegāja virtuvē. Tad attaisīja mazās dārza durtiņas un kā ēna izslīdēja ārā.

Drīz Bārnijs jau bija privātajā pludmalē, kas piederēja viesnīcai. Zēns zināja, ka tuvumā gaida krastā izvilka laiva. Mājā lielais grīdas pulkstenis nosita bez ceturkšņa divpasdmit. Bārnijs bija atnācis par agru.

Zēns gaidīja pludmalē. No mākoņa izslīdēja mēness un apgaismoja viņu ar sudraba stariem. Skaista nakts. Odens strauji atkāpās. Būs viegli airēt.

Pēkšņi viņš saklausīja aiz muguras troksni. Tas bija Mārvela kungs. "Re, kur tu esi. Labs zēns," atskanēja burvju mākslinieka zemā balss. "Ejam."

Laiva bija liela. Mārvela kungs apsēdās uz viena sola, bet Bārnijs ar airiem uz otra. Laivas priekšgalā gulēja kaudzē samestas brezenta jakas, bet aizmugurē - virves ritulis.

Drīz laiva šūpojās sīkajos viļņos, kas skalojās gar krastu. Bārnijs spēcīgi īrās uz jūru. Viņš domāja, ka šī ir viena no nozīmīgākajām naktīm viņa mūžā. Kāda laime, ka viņš saticis Mārvela kungu!

Bārnijs airēja, un mēness stari sajaucās ar jūras ūdens lāsēm. "Uz to lielo klinšu grēdu!" Mārvela kungs pavēlēja. "Redzi to grēdu, kas iestiepjas jūrā?"

"Mēs tur nesen bijām," Bārnijs teica. "Aizbraucām ar laivu, lai apskatītu Rabedabas atvaru. Skaists skats."

"Tas ir labi," Mārvela kungs novilka. "Es tiekos ar tavu tēvu pie atvara."

"Tad tas būs viegli. Es lieliski zinu ceļu," Bārnijs teica un sparīgi airēja. Laiva devās aizvien tālāk un tālāk jūrā, līdz piebrauca pie augsto klinšu grēdas. Bārnijs zināja, ka jāatrod ieeja kanālā, kas ved uz ūdenskrātuvi. Viņš pievilka laivu pie klinšainā krasta un sāka meklēt šauro ieeju klintīs.

"Re, kur ir!" Mārvela kungs iesaucās. "Pagriezies mazliet vairāk, Bārnij. Tā būs labi. Tagad mēs braucam tieši kanālā."

Drīz laiva nokļuva līkumotajā ūdensceļā. Tas izskatījās pavisam citāds nekā gaišā dienas laikā, kad Bārnijs to bija redzējis. Tagad tas likās lielāks, drūmāks, noslēpumaināks. Arī ūdens līmenis nokrities, tāpēc ka ir bēgums. Driz sāksies paisums.

Bārnijs airēja laivu pa kanālu, līdz izdzirdēja dīvainā atvara sūcošo, burbuļojošo skaņu. Zēns sāka lūkoties pēc pietauvošanās vietas. Viņš zināja, ka tai jābūt šeit.

"Re, kur ir," viņš teica. "Es uzmetīšu uz tā mieta virvi, kungs, tad mūs neaizraus uz atvaru. Citādi mūs vairs neviens neredzēs."

Laiva sastinga virves galā. Bārnijs izlēca krastā. "Ko lai es tagad daru, kungs?" viņš jautāja. "Kā mans tēvs šeit nokļūs? Tāpat ar laivu pa kanālu?"

"Nē. Viņš atpeldēs," Mārvela kungs atbildēja.

Bārnijs bija neizsakāmi pārsteigts. "Peldus? Kā tā? Un kāpēc? Līcim apkārt stiepjas akmens aizžogojums, bet zem ūdens jābūt vārtiem, lai neviens neiekļūtu bāzē."

"Tavs tēvs ir neparasts cilvēks," Mārvela kungs teica. "Viņš ienirs zem vārtiem un strauji peldēs uz klintīm. Tā nebūs pirmā reize. Tikai tā var nogādāt slepenas ziņas. Viņš ir loti drosmīgs."

"Bet kāpēc tad tas jāslēpj?" Bārnijs jautāja. "Viņu var ieraudzīt un nošaut sargs, kas stāv uz akmens aizžogojuma."

"Klusu!" Mārvela kungs iesaucās. "Es dzirdu solus. Tu zini, kas jādara! Satiecies ar viņu, pasaki paroli "Mēness nakts" un paņem sūtījumu. Tas būs ietīts ūdensnecaurlaidīgā drānā. Atdod to man un ej atpakaļ, aprunājies ar tēvu. Gribu jūs atstāt divatā. Jums abiem tas būs aizkustinošs mirklis."

Bārnijs pamāja. Viņš bija saspringts un satraukts. Ari viņš dzirdēja, ka pāri klintīm kāds rāpjas, elsdams pēc garā, nogurdinošā peldējuma. Zēns gaidīja, un viņa sirds sāpēs sažņaudzās.

Klinšu grēdas virsotnē parādījās kāds vīrietis. Izņemot peldbikses, viņš bija kails, un no viņa ķermeņa pilēja ūdens. Mēness gaismā tas laistījās kā sudrabs. Bārnijs nespēja novērst skatienu.

Tas bija liela auguma virs ar platiem, spēcīgiem pleciem un tumšiem, cirtainiem, jau mazliet apžuvušiem matiem.

"Parole," viņš strupi noteica, ieraudzījis Bār- niju.

"Mēness nakts," Bārnijs izstostīja. Viņš neredzēja vīrieša seju, tāpēc ka mēness pēkšņi sadomāja aiziet aiz mākoņa.

Vīrietis izņēma no peldbikšu aizmugures saini. Kā jau Mārvela kungs teica, tas bija ietīts ūdensnecaurlaidīgā audumā. Vīrietis pameta saini Bārnijam.

"Ķer!" viņš teica. Bārnijs noķēra saini un aizsteidzās, lai atdotu Mārvela kungam. Burvju mākslinieks to veikli pārtvēra.

"Labs zēns. Tagad ej aprunājies ar tēvu," viņš teica. Bārnijs, gandrīz trīcēdams aiz satraukuma, pagriezās un devās atpakaļ. Taču ziņnesis jau kāpa pāri klinšu grēdai! Bārnijs viņam uzsauca:

"Pagaidiet! Pagaidiet! Vai jūs zināt, kas es esmu?"

Vīrietis apgriezās. "Kāpēc man tas jāzina?" viņš jautāja.

"Es esmu jūsu dēls," Bārnijs kliedza. "Vai tad Mārvela kungs jums neteica? Viņš teica, ka jūs esot mans tēvs!"

Vīrietis atmeta atpakaļ galvu un skarbi, ņirdzīgi iesmējās. "Ar kādām muļķībām viņš tev piebāzis galvu?" viņš teica. "Es neticu nevienam viņa vārdam. Es neesmu pat precējies."

Uz mirkli parādījās mēness, un Bārnijs ieraudzīja vīrieša seju. Zēns šausmās atsprāga atpakaļ. Tā bija ļauna, zemiska seja. Nē, tas noteikti nav viņa tēvs! Bārnijs vērās uz vīrieti šausmās un izbailēs. Vīrietis atkal iesmējās - nievājoši, uzjautrināti - un pagriezās, lai dotos prom.

"Tas laikam būs viņa kārtējais joks!" viņš aiziedams nokliedza un, joprojām smiedamies, pazuda aiz klints.

Bārnijam kļuva nelabi. Viņš apsēdās uz klints. Miranda bija palikusi laivā. Pēkšņi mērkaķīte čivinādama drāzās šurp. Viņa ielēca zēnam rokās un pieglaudās pie viņa.

"Ak, Miranda!" Bārnijs nopūtās. "Tas nav viņš. Kā tas var būt? Man viss sajucis. Neko nesaprotu. Ak, Miranda!"

Pēkšņs dusmu uzplūds uzrāva zēnu kājas. Kāpēc Mārvela kungs viņu maldinājis? Kāds viņam no tā labums? Viņš pieprasīs paskaidrojumu, un, ja Mārvela kungam nebūs ko teikt, Bārnijs atklās viņa noslēpumus.

Zēns, drebēdams nevaldāmās dusmās, atgriezās pietauvošanās vietā. Taču laivas tur nebija!

"Kur ir laiva? Miranda, kas noticis? Kur ir laiva?" Bārnijs iesaucās. Viņam likās, ka tas ir ļauns murgs.

Zēns metās skriet pa radzi uz klintīm, starp kurām tecēja kanāls. Ja viņš noķertu Mārvela kungu, viņš to zvetētu, sistu, līdz tas sāktu saukt pēc žēlastības, un izmestu no laivas, ja Mārvela kungs nevarētu prātīgi paskaidrot, ko tas viss nozīmē.

Kad Bārnijs nokļuva tur, kur beidzās klintis, laiva jau griezās aiz klintīm. Bārnijs ar Mirandu uz rokām ielēca ūdenī un metās peldus uz laivu, saukdams:

"Mārvela kungs! Pagaidiet! Man jums kaut kas jājautā. Pagaidiet, es teicu!"

Mārvela kungs tikai airēja uz priekšu. Bārnijs bija ļoti labs peldētājs, turklāt vēl saniknots, tāpēc peldēja divreiz ātrāk nekā parasti. Zēns panāca laivu un mēģināja pieķerties pie malas.

Mārvela kungs atvēzējās ar airi, un Bārnijs juta sitienu pa galvu. "Vācies prom!" Mārvela kungs sauca. "Tu man vairs neesi vajadzīgs, saproti? Muļķis biji, ka ticēji manām veiklajām pasaciņām. Dabūji, ko pelnīji."

"Mārvela kungs! Pagaidiet! Es nesaprotu!" nabaga Bārnijs, joprojām apmulsis, sauca.

Un pēkšņi kā pērkons no skaidrām debesīm nāca apskaidrība. Viss kļuva saprotams! Mārvela kungs viņu bija izmantojis saviem mērķiem. Viņš nav slepenais aģents. Viņš ir spiegs, nodevējs, uz vienu roku ar sabotieriem no zemūdeņu līča. Sapratis, ka Bārnijs un pārējie bērni zina pārāk daudz, Mārvela kungs nobijās un sastāstīja zēnam muļķīgas pasaciņas par tēvu. Viņš saņēma saini ar slepenajām ziņām un devās prom. Viņš bez pūlēm nozudīs, tāpēc ka Bārnijs atstāts bezizejas stāvoklī pie atvara.

"Nodevējs!" Bārnijs kliedza, aiz niknuma zaudējis savaldību. "Spiegs! Pagaidi, līdzēs tevi noķeršu!"

"Ķer nu vēju!" izsmejoši atkliedza Mārvela kungs un airēja prom. "Es dabūju, ko gribēju, pateicoties tavai laipnajai palīdzībai, un tagad došos prom, lai to nodotu tālāk, bet te nav to cilvēku vārdi, kuri uzspridzināja zemūdeni! Nē! Man ir jaunākās slepenās zemūdenes plāni, nevis to cilvēku vārdi, kurus es jau zinu! Kad tevi atradīs un izglābs, es sen būšu gabalā. Tu esi loti dumjš zēns, Bārnij. Ļoti dumjš!"

Bārnijs gandrīz vai raudāja aiz dusmām. Viņš redzēja, ka nevarēs panākt laivu. Atlika kopā ar

Mirandu peldēt atpakaļ uz klintīm un cerēt, un lūgt Dievu, lai dažu dienu laikā viņš tiktu izglābts.

Bet kas gan notika laivā? Atskanēja Mārvela kunga kliedziens, un laiva stipri sasvērās. Kas tur varēja notikt?

Divdesmit septītā nodaļa VIENS PATS PIE ATVARA

Bārnijs uzrāpās uz klinšu radzes un izslējies mēģināja saskatīt, kas noliek laivā. Mēness spīdēja spoži, un apkārt bija gaišs kā dienā, tāpēc Bārni js visu redzēja.

Laivā bija divi cilvēki, nevis viens! Kas ir otrs? Lai nu kā, viņš ir uzbrucis un izmisīgi cīnās ar Mārvela kungu. Abi vīri saķērušies valstījās pa laivu, teju to apgāzdami. Bārnijs aiz pārsteiguma sastinga.

Kā laivā nokļuvis vēl viens cilvēks? Vai viņš iznācis no jūras? Bārnijs aizturētu elpu noskatījās abu vīru cīņā. Zēns skaidri saklausīja elsošanu. Miranda, viscaur slapja un nobijusies, ielīda aiz viņa pilošā krekla.

Atskanēja ūdens šļaksti. Viens no vīriem bija iekritis ūdenī. Vai Mārvela kungs? Kaut tas būtu Mārvela kungs! Bārnijs sasprindzināja redzi.

Ak vai! Mārvela kungs sēdēja laivā un airēja, cik jaudas, lai glābtu savu dārgo dzīvību. Vīrietis ūdenī cīnījās un sauca pēc palīdzības.

"Viņš neprot peldēt!" Bārnijam ienāca prātā šausmīga doma. Pēc mirkļa zēns atkal bija ūdenī un stauji peldēja pie slīkstošā vīrieša.

Bārnijs pabāza viņam zem muguras rokas un sāka virzīt uz klintīm. Par laimi, vīrietis bija ļoti noguris, tāpēc neturējās pretī Bārnijam un nevilka viņu zem ūdens. Zēns uzrāpās uz klinšu radzes un izvilka arī vīrieti.

Bārnijs paskatījās uz vīrieti. Viņš gulēja aizvērtām acīm, un viņa krūtis strauji cilājās, kad viņš cīnījās pēc elpas. Bārnijs pazina vīrieti.

"Damij! Dainij! Tas esi tu. Kas to būtu domājis! Neko nesaprotu. Damij! Kā tu šeit uzradies? Ak Dievs! Varbūt man tikai rādās?"

Damijs atvēra acis, ieraudzīja Bārniju un izmocīja vārgu smaidu. Tad viņš strauji izslējās sēdus un paskatījās uz mēness gaismas apspīdēto jūru. Tālumā bija redzams mazs, tumšs punkts, kas liecināja, ka Mārvela kungs ir ceļā uz krastu.

Damijs nobēra pakaļ burvju māksliniekam svešvārdu virkni un izteiksmīgi pakratīja dūri. Tad viņš pagriezās pret Bārniju un papliķēja viņam pa ceļgalu.

"Tu izglābi Damijs," viņš teica. "Labs zēns, Bārnij. Viņš glābj Damijs."

"Damij, Dieva dēļ! Stāsti, kā tu šeit gadījies," Bārnijs lūdzās. "Es neko nesaprotu."

"Damijs laivā visu laiku," Damijs stāstīja. "Damijs zina, tas vīrs ir slikts, slikts, slikts. Damijs zina, viņš spiegs. Viņš rāda uguni, un tad - bum, bum, bum. Viņš sliktas lietas dara, tas cilvēks."

"Turpini," Bārni js mudināja. "Kāpēc tu nevienam nestāstīji?"

"Damijs dumjš, Damijs nav drosmīgs," atzina mazais vīriņš. "Taču Damijs skatās un skatās, bet viņš saka: "Es izsaukšu policija. Viņi tevi vedīs prom, Damij"."

"Un, kad tiešām ieradās policisti, tu domāji, ka viņi ieradušies pēc tevis, un paslēpies. Nabaga Damijs!" Bārnijs teica, pēkšņi jaunā gaismā ieraudzīdams visu notikušo. "Kur tu slēpies?"

"Lejā pagrabs," Damijs čukstēja, it kā klintīs kāds varētu noklausīties. "Un naktī Damijs nāk laukā, ēd pieliekamajā pīrāgi un kūkas. Damijs slikts! Un Damijs vēro visa nakts. Un Damijs vienu nakti cīnās ar to cilvēku."

"Ak Dievs! Tātad tu sekoji Mārvela kungam un Strupdegunim un cīnījies ar burvju mākslinieku!" Bārnijs iesaucās. "Bet kas tad bija trešais? Savāda nodarbošanās - vērot citam citu. Un tomēr, Damij, es nesaprotu, kā tu šeit šonakt nokļuvi."

"Damijs redz tas cilvēks ar laivu," vīriņš trīcēdams turpināja. "Damijs dzird, ko viņš tev stāsta, un Damijs baidās par tevi. Tāpēc…"

"Tāpēc tu paslēpies zem jaku kaudzes un gaidīji, kas notiks!" Bārnijs nobeidza. "Mārvela kungs laikam bija briesmīgi pārsteigts, kad tu viņam meties virsū. Žēl, ka jūrā iekriti tu, nevis viņš. Lai nu kā, viņš ir uzvarējis - ticis vaļā no manis, tāpēc ka es pārāk daudz zinu, - pataisījis mani par muļķi. Tagad viņš ir prom ar visiem slepenajiem papīriem un nozudīs, lai radītu vēl lielākus zaudējumus. Tas vīrs ir ļoti viltīgs."

Damijs iebāza roku azotē un kautrīgi kaut ko izvilka. "Papīri," viņš lepni teica. "Damijs tos dabūj'!"

Bārnijs iekliedzās: "Damij! Tas ir sainis, kuru man iedeva otrs vīrs! Kā tu to dabūji no Mārvela?"

"Viņš to ieliek somā, un somu blakus Damijs. Tad Damijs atver soma un izņem sainis."

"Damij, tu esi nepārspējams!" Bārnijs iesaucās. "Tātad viņš nav dabūjis slepenos dokumentus! Kamēr neieskatīsies somā, viņš nezinās, ka papīru nav! Damij, es tevi gribu apskaut!"

Te Bārnijam no slapjā krekla apakšas izbāza galvu Miranda un kaut ko nočivināja. Damijs noglaudīja viņas mīksto galviņu. "Mēs te paliks ilgi, ilgi?" viņš jautāja Bārnijam.

"Kamēr mūs atradīs," Bārnijs drūmi noteica. "Te vējā ir auksti, kaut arī ir vasaras nakts. Iesim uz kanālu, tas ir aizvējā. Tur, pie atvara, ir mazs, alai līdzīgs iedobums, kur mēs varam paslēpties. Būtu mums laiva! Tad mēs aizpeldētu uz krastu un noķertu to nelieti."

Bārnijs ar Damiju devas uz kanālu. Tas bija vairāk pasargāts no vējiem. Viņi gāja pa mēness apspīdētajām klintīm un nonāca gandrīz līdz atvaram. "Iesim paskatīsimies, kāds atvars izskatās mēness gaismā," teica Bārnijs. "Tagad ūdens līmenim jābūt zemam. Ir bēgums."

Viņi pienāca pie atvara. Ūdens klinšu ielokā tiešām bija ļoti zemu, un šī vieta izskatījās pavisam citāda nekā nesenajā pēcpusdienā. Kaut kur dziļi gārdza un burbuļoja mēness spoži apgaismotais ūdens.

"Caurums tur lejā," Damijs norādīja. "Liels, liels caurums."

Bārnijs paskatījās. "Jā, Damij, tur sākas tunelis, kas beidzas ar alu."

Taču Damijam nebija ne jausmas, par ko ir runa. Viņš purināja galvu. Bārnijs paskatījās zem milzīga izciļņa un pētīgi vērās tumsā, kur vajadzēja sākties tunelim. Pēkšņi viņš atcerējās laivinieka stāstu par seno laiku notikumu.

Zēns stāvēja un, acis nenovērsis, skatījās tumsā. Atvara ūdeņi bija kādas sešas collas zemāk par ieeju tunelī. Vai laivinieka stāsts nav tikai teika? Vai tiešām bēguma laikā caur tuneli var tikt ārā?

"Damij, es līdīšu tajā caurumā. Tur sākas klinšu eja," Bārnijs pēkšņi teica. "Tā mēs varētu aizbēgt."

"Nē," Damijs atrāvās atpakaļ. "Nē."

"Klausies. Varbūt man izdosies atgriezties viesnīcā agrāk, pirms vēl Mārvela kungs būs aizbēdzis," Bārnijs turpināja. "Viņš domā, ka nekur nav jāsteidzas, jo es esmu pamests uz vientuļas salas. Damij, tādu izdevību nedrīkst palaist garām. Tu vari palikt šeit, bet es rit atsūtīšu pēc tevis laivu. Ja būšu nokļuvis galā."

"Damijs iet arī," vīrelis teica. "Bārnijs drosmīgs. Damijs nabaga muļķis, bet Damijs iet līdzi Bārnijs."

"Labi," Bārnijs piekrita. Zēns tikai priecājās, ka nebūs viens bīstamajā ciņa ar klinšu eju. "Tad ir jāiet tūlīt. Odens jau ceļas! Sasniedzis ieeju, tas sūksies un plūdis līdz pat alai. Tas nebūs patīkami."

Bārnijs kā kaķis nolēca no klints, un Damijs vēroja viņu stāvam pie tumšā cauruma. Tad zēns pielieca galvu un nozuda ejā.

Damijs novēlās lejā viegli, bet neveikli. Viņš drebēja kā apšu lapa, iedomādamies, ka varēja iekrist dažas collas zemāk mutuļojošajā ūdenī. Dami jam likās, ka ūdens ir dzīvs un jebkurā mirklī gatavs viņu aprīt.

Viņš iegāja ejā. "Bārnij!" viņš sauca, pēkšņu baiļu pārņemts. "Bārnij!"

"Es esmu šeit!" Bārnijs atsaucās. "Tieši tev priekšā. Seko man! Miranda nolēca man no pleca un rāda ceļu. Sasodīts! Viņas mērkaķa acis tumsā redz labāk par manējām. Tausties uzmanīgi,

Damij. Tc ir visādi izciļņi un radzes, kas tā vien gaida, lai tiem uzgrūstos vai pakluptu."

Bārnija balss skanēja daudz možāk, nekā viņš jutās. Eja bija ļoti šaura un atbaidoša, un iet vajadzēja, gandrīz saliecoties likumā. Turklāt tā bija mitra un izplatīja stipru puvuma smaku. Fui!

Miranda skrēja pa priekšu, reizi pa reizei atgriezdamās, lai pieskartos Bārnijam pie ceļgala un pārliecinātos, ka viņš seko. Mērkaķlte nemaz nelikās nobijusies.

Iet pa šauro, zemo eju bija grūti. Vienā vietā tā bija tik šaura, ka Bārnijam ar Damiju vajadzēja iet sāniski, lai tiktu uz priekšu. Dažas reizes Bārniju pārņēma paniskas bailes. Kas būs, ja viņi vairs netiks tālāk? Viņi nepagūs atgriezties pirms paisuma un ieraudzīs pirmo ūdens šalli, kas trauksies pa eju pretī alai. Tas būtu šausmīgi. Viņi noslīks! Vai vēl sliktāk - ūdens, plūzdams atpakaļ, aizraus viņus līdzi un ieskalos atvarā.

Bārnijs trīcēja aiz aukstuma un bailēm un centās virzīties pa eju uz priekšu, cik vien ātri spēja. Apkārt, protams, bija piķa melna tumsa, un pirms katra soļa vajadzēja uzmanīgi taustīties. Miranda gan nejuta ne mazākās grūtības. Viņa gāja uz priekšu un nāca atpakaļ, atkal devās uz priekšu. Un tā visu laiku.

"Pagaidi, Damij!" Bārnijs pēkšņi iekliedzās. "Te eja ir gandrīz iebrukuši. Es netieku cauri pat četrrāpus. Būs jālien uz vēdera. Es ļoti ceru, ka tas nebūs ilgi, citādi es nosmakšu."

Šajā vietā eja bija divas pēdas augsta. Bārnijs līkumoja uz vēdera, sakodis aiz sāpēm zobus, un no visas sirds cerēja, ka eja nekļūs vēl zemāka. Kāpēc viņš bija noticējis laivinieka stāstam? Varbūt tā ir pasaka. Zēns sāka šaubīties, vai viņš kopā ar Mirandu un Damiju kādreiz izkļūs no tumšās, mitrās ejas.

Beidzot viņš izspraucās cauri šaurumam. Eja atkal kļuva augstāka. Paldies Dievam! Bārnijs izslējās taisni un atsita galvu. Pēkšņi atskanēja Damija kliedziens. "Aiz manis ir ūdens, Bārnij! Tas nāk. Nāk!"

Divdesmit astota nodala PĀRSTEIGUMU PILNA NAKTS

Odens! Tas nozīmē, ka sācies paisums un ūdens līmenis strauji ceļas. Tas jau iekļuvis ejā! Tātad ceļš atpakaļ ir nogriezts. Atlika pēc iespējas ātrāk spraukties uz priekšu un cerēt, ka pa eju nevelsies liela banga, kas viņus aizraus līdzi.

Bārnijs nosmērējies, sāpīgi nobrāzies, centās pēc iespējas ātrāk tikt uz priekšu. Tad ari viņš iekliedzās.

"Atkal ūdens! Otrreiz! Tagad tas sniedzas man līdz kājām. Turies cieši aiz manis, Damij. Varbūt mums būs vajadzīga vienam otra palīdzība."

Ūdens atkal atkāpās. Tas vēl nebija tik augstu, lai spēcīgs vilnis pāršalktu visu eju un izšautos alā. Un tomēr jebkurā mirklī varēja atnākt lielāks vilnis, kas viņus notrieks gar zemi un nosmacēs.

"Te ir platāks," elsoja Bārnijs. "Var iet ātrāk. Esmu tik noguris, ka tikko varu pavilkt kājas. Tu vēl tur esi, Damij?"

"Jā, Damijs šeit!" atskanēja Damija baiļpilnā balss. "Damijs dzird ūdens. Bārnij, ūdens!"

Šoreiz ūdens aizsteidzās viņiem priekšā un atkal atkāpās. Bārnijs klupdams krizdams gāja tālāk, un pēkšņi! Tavu prieku! Kas tur tālāk spīd? Mēness gaisma! Tā noteikti ir ala!

Damijs brīdinoši iesaucās: "Liels nāks, Bārnij!" Šoreiz tiešām bija liels vilnis. Tas viņus gandrīz notrieca no kājām, un Damijs uzgrūdās virsū Bārnijam. Miranda bailēs ielēca Bārnijam rokās īstajā brīdī, lai ūdens vērpetes viņu neaizskalotu.

"Šoreiz līdz ceļiem," Bārnijs drūmi noteica. "Nāc. Vēl mazliet, un mēs būsim ārā!" Zēns spraucās pretī vietai, kur ieplūda mēness gaisma. Tas bija apaļš atvērums, tik liels, ka viņš bez pūlēm tika laukā. Zēns laimīgs izrāpās ārā un pieplaka pie klints virs atvēruma. Viņam kaut mirkli bija jāatpūšas. Tas nav labi, bet viņam vajag!

No ejas atskanēja skaļš kliedziens un baisa ūdens rēkoņa. Damiju pārņēma vilnis! Tas bija pirmais spēcīgais vilnis, ka atplūda līdz pat alai. Briesmīgi spēcīgs vilnis.

Bārnijs, šausmu pārņemts, gaidīja. Ūdens izšāvās no atvēruma kā strūklaka no vaļa. Un tam līdzi parādījās bailēs kliedzošais Damijs. Viņu kā bumbiņu pameta gaisā un ar blīkšķi nometa blakus Bārnijam, kuru apņēma šļakatas.

"Damijs beigts! Damijs noslīka!" Damijs raudāja. "Glāb nabaga Damijs!"

"Tu esi dzīvs," Bārnijs teica. "Mēs abi esam dzīvi. Esam tikuši cauri sveikā. Klau, Damij. Man liekas, tu esi pirmais cilvēks, kas izmests no alas!"

Damijs neizturēja. Viņš vaimanāja, kaut ko murmināja un šņukstēja kā trīsgadīgs bērns. Bārnijam atlika viņu apskaut un mierināt. "Es jau teicu, ka viss kārtībā. Tagad iesim uz viesnīcu. Ieēdīsim, iedzersim un jutīsimies pavisam labi."

"Bārnijs laipns," nabaga Damijs teica un kā bērns pieglaudās zēnam. Bārnijs tikko manāmi pasmaidīja. Tā tik ir nakts! Zaudējis visas lielās cerības, viņš ir palicis viens kopā ar nabaga Damiju, kas šņukst viņam uz pleca.

Beidzot zēns piecēlās. Pēc ilgās spraukšanās caur eju kājas bi ja kā no vates. "Nāc, Damij. Iesim atpakaļ. Kamēr esam kopā, es par tevi rūpēšos."

Damijs sekoja zēnam kā sunītis. Bārnijs nojauta, kur viņi atrodas - garas klinšu radzes galā. Vēl mazliet uz priekšu, un tur būs taciņa, kas ved uz viesnīcu.

Ūdens atvērumā jau trakoja. Milzīgas ūdens strūklas ar apdullinošu troksni šāvās ārā. Bārni js tās mazliet pavēroja. Cik baisi! Un cik briesmīgi būtu, ja ūdens viņus būtu panācis ejas vidū!

Zēns, Damijs un Miranda attālinājās no jūras. Radze saruka. Te bija taciņa, kuru ieminuši cilvēki, kas reizēm nāca, lai paskatītos uz alu, no kuras šļācas ūdens, un Bārnijs priecīgs uz tās nogriezās.

Beidzot viņi nonāca pie viesnīcas. "Iesim pa sānu vārtiem," Bārnijs čukstēja. "Damij, tu nezini, vai kādas durvis ir vajā? Pa kurām tu šonakt iznāci?"

Damijs zināja kādu vecu, aizmirstu ieeju - zemus koka vārtus. Abi dēkaiņi tos atvēra un klusi ieslīdēja dārzā. Miranda Bārnijam azotē mēģināja aizmigt pēc piedzīvojumiem ejā.

"Ko lai tagad dara?". Bārnijs prātoja. "Laikam būs jāzvana policijai. Ak Dievs! Kas tad tas?"

Viņi bija iegājuši virtuvē, lai vispirms mazliet ieēstu un iedzertu. Pa logu iespīdēja mēness, daļēji apgaismodams spēcīgu, draudīgu stāvu pie pieliekamā. Atskanēja klikšķis, un virtuvi pārpludināja elektriskā gaisma.

"Ko tas nozīmē?" atskanēja Drūves kundzes dusmīgā balss. "Atkal gribat līst manā pieliekamajā? Un tu arī, Damij! Kur tu visu šo laiku biji? Man tā vien gribas piezvanīt policijai. Es šonakt gaidīju zagli, kurš aptīra manu pieliekamo. Zināju, ka agri vai vēlu viņš man būs rokā. Kaunies, Bārnij! Ko teiks tavi draugi?"

Izmisušais Bārnijs pārtrauca Drūves kundzi. "Mēs jau paši gribējām zvanīt policijai," viņš teica. "Jāapcietina Mārvela kungs. Viņš ir spiegs, nodevējs! Drūves kundze, ļaujiet man atvest Peperes jaunkundzi. Viņa apliecinās, ka es pasaciņas nestāstu."

"Es labāk atvedīšu kādu citu," Drūves kundze pārsteigta teica. "Ja kaut vārds no tā, ko tu saki, ir taisnība, es pati viņu atvedīšu. Nē, labāk iesim kopā. Tikai pielūkojiet. Ja jūs melojat, es jums tūlīt uzlaidīšu policiju. Tāda nekrietnība manā viesnīcā! Kaut ko tādu es dzirdu pirmo reizi!"

"Pie kā jūs gribat iet?" Bārnijs pārsteigts jautāja.

"Pie profesora Džeimsa," Drūves kundze atbildēja, pārsteigdama Bārniju vēl vairāk. Profesors Džeimss? Bērniem aizdomas krita arī uz viņu. Viņš droši vien strādā ar Mārvela kungu roku rokā. Kāpēc lai viņi ietu pie profesora?

Taču Drūves kundze iebildumos neklausījās. Viņa pagrūda abus dēkaiņus, no kuriem joprojām pilēja ūdens, sev pa priekšu un stūma augšā pa kāpnēm. Viesnīcas saimniece pieklauvēja pie profesora Džeimsa istabas durvīm.

"Ienāciet," atskanēja zema balss, un istabā tūlīt iedegās gaisma. Bārnijs bija neizsakāmi pārsteigts, ieraudzīdams, ka profesors Džeimss pilnīgi apģērbies sēž krēslā. Tā viņš bija sēdējis tumsā. Kas viņam padomā?

"Šie abi ieradās slapji kā žurkas un stāsta muļķības par Mārvela kungu," Drūves kundze paziņoja. "Gribēja jau zvanīt policijai. Tāpēc es nodomāju - būs labāk, ja atvedīšu viņus pie jums, kungs. Es atceros jūsu brīdinājumus."

"Kāda jēga stāstīt viņam?" Bārnijs jautāja. "Pēc tā, ko mēs zinām, viņš varētu būt uz vienu roku ar Mārvela kungu. Mēs pieķērām, kad viņš rīkojās loti dīvaini. Es viņam negribu stāstīt, kas šonakt notika. Uz karstām pēdām jānoskaidro, vai Mārvela kungs ir atgriezies, un jāapcietina, kamēr vēl nav paguvis aizlaisties."

"Ko jūs par viņu zināt?" profesors Džeimss izgrūda tik asā, pavēlnieciskā balsī, ka Bārnijs apstulba. Zēns viņā vērās īgnu skatienu.

Profesors atkal ierunājās, šoreiz maigāk.

"Klau, puis. Man tu vari uzticēties. Es esmu policists. Drūves kundze to apstiprinās. Esmu šeit, lai izmeklētu ļoti dīvainus notikumus un izsekotu ļoti dīvainus cilvēkus. Tavs pienākums ir izstāstīt visu, ko zini."

Bārnijs apmulsa. "Arī Mārvela kungs teica, ka viņš esot slepenais aģents un sadarbojoties ar polici ju," zēns izpļāpājās. "Viņš teica, ka polici ja jūs novērojot. Kungs, tas ir ļoti svarīgi. Mums ir slepeni dokumenti. Nezinu, kas tur ir. Laikam plāni. Tie ātri jānogādā drošā vietā."

"Kur tie ir?" uzstāja profesors, kas pēkšņi sāka likties daudz, daudz jaunāks - gan acis, gan balss, gan viss pārējais. Bārniju pārsteidza pēkšņā pārmaiņa.

"Šeit," viņš teica un uzlika papīrus uz galda blakus profesoram. Profesors paķēra saini, uzplēsa ūdensizturīgo plēvi un izrāva salocītu dokumentu. Steidzīgi atlocījis, viņš noliecās pār to. Pēkšņi profesors skaļi un atviegloti uzelpoja un atzvēlās krēslā.

"Paldies Dievam!" viņš teica, un izklausījās, ka viņš to saka no visas sirds. "Mūsu jaunākie un svarīgākie plāni! Ienaidniekam šīs kopijas ir nenovērtējamas. Mēs zinām tikai to, ka dokumenti ir nokopēti un kāds to vien gaida, lai kopijas iznestu no bāzes. Puis, tu nemaz nesaproti, ko man nozīmē turēt rokās šos dokumentus. Un tomēr tas ir ļoti neparasti. Pie joda! Kā tie nokļuva pie tevis?"

"Kungs, tas ir garš stāsts," Bārnijs atbildēja. "Vai jūs nevarētu vispirms apcietināt un nogādāt drošā vietā aiz atslēgas Mārvela kungu?"

"Par to galvu nelauzi. Viņam seko, kopš viņš pārradās vēlu nakti," profesors teica. "Viens cilvēks stāv aiz loga, otrs ir uz jumta un trešais - kāpņu laukumā pie viņa istabas durvīm. Viņš neaizbēgs. Beidzot mēs tam pieliksim punktu. Un tagad klāj vaļā! Stāstīsi šeit vai man būs jāizsauc policija, lai viņi apliecina, ka man drīkst uzticēties?"

"Nevajag, ser. Es jums ticu," Bārnijs atbildēja. "Mārvela kungs mani tā apveda ap stūri! Es jau sāku domāt, ka nevienam nevar ticēt. Kungs, tātad jūs bijāt tas, kas apgaismoja Strupdeguni, kad viņš izkāpa no lielā pulksteņa skapja?"

"Jā," profesors atbildēja. "Es, tāpat kā Strupdegunis. Rodžers un Damijs, mēģināju noskaidrot, kas te notiek. Tātad pulkstenī bija Strupdegunis! Tas tik ir puika! Un es lauzīju galvu, kur viņš palicis!"

Drūves kundze ievēroja, ka Bārnijs un Damijs abi trīc. "Kungs," viņa teica, "varbūt iesim uz virtuvi, un es sarušināšu ogles kamīnā? Šie abi trīc. Varēsim aizslēgt durvis. Šiem jāuzvelk sausas drēbes un jādabū iekšā kaut kas silts."

"Tad ejam lejā uz virtuvi," profesors laipni teica. "Es arī neatteiktos no kaut kā silta, Drūves kundze. Ložņājot apkārt nakts laikā, kļūst auksti."

Viņi nokāpa virtuvē, un Drūves kundze aizslēdza durvis. Viņa iedeva Damijam un Bārnijam sausas segas, kur ietīties, kamēr drēbes žāvējas pie uguns. Drūves kundze uzlika uz plīts pienu un izņēma no pieliekamā gaļas pīrāgu.

"Nav slikti, Drūves kundze," teica profesors, ar acīm gandrīz aprīdams gaļas pīrāgu. "Varbūt izkratīsim cits citam sirdi, kamēr ēdam? Sāc tu, Bārnij."

Divdesmit devītā nodala OTRĀ RĪTĀ

Visi četri pavadīja neparastu stundu siltajā virtuvē. Bārnijs izstāstīja, kas bija noticis, un Damijs reizēm iestarpināja kādu vārdu. Viņam bija bail no profesora.

"Tā vien liekas, ka jums, bērniem, bijusi pašiem sava izmeklēšana," profesors Džeimss teica. "Pat uz jumta esot līduši! Tas droši vien ir ļoti bīstami. Un mēģinājāt ieskatīties manā logā! Laikam jutāties kā īsti detektīvi?"

"Ne gluži," Bārnijs atbildēja. "Es atvainojos, ka mēs turējām aizdomās jūs, kungs, bet kas cits mums atlika? Tonakt jūsu istaba bija tukša. Turklāt mēs pārliecinājāmies, ka jūs neesat kurls, bet tikai izliekaties. Tagad es saprotu, ka mēs bijām uz nepareizā ceļa. Kungs, kas bija tas, kurš aizslēdza durvis uz kāpnēm un paņēma atslēgu?"

"Protams, Mārvels," profesors atbildēja. "Viņš signalizēja no lūkas saviem draugiem bāzē un, uzzinājis, ka tur ložņā bērni, aizslēdza kāpņu durvis. Viņš ir drošsirdīgs un atjautīgs, šis mūsu Mārvela kungs. Starp citu, viņa īstais vārds ir Pauluss, un viņš tiešām ir burvju mākslinieks. Turklāt ļoti labs."

"Jā, kungs, bet īstenībā viņš neuzmin priekšmetus, kurus es turu rokā," Bārnijs iebilda. "Viņš man mācīja, kā jāuzdod jautājumi. "Kas man ir?" nozīmē, ka runa ir par dārglietām, bet "Ko es turu rokā?" nozīmē pulksteni. Reizēm, kungs, viņš nosēdināja zālē paziņu, kas iedeva kaut ko ar iniciāļiem, tāpēc skatītājiem likās īsts brīnums, kad Mārvela kungs tos uzminēja."

"To es zinu," profesors teica. "Īstenībā burvju mākslinieka darbs bija aizsegs, lai kaut vai nodotu kodētu ziņu. Piemēram, skaitļu minēšana! Tā bija kodēta ziņa kādam jūrniekam skatītāju zālē, kurš to nodeva tālāk uz kuģa. Saproti? Viņš ir nodevējs."

"Jā, kungs. Saprotu," Bārnijs atbildēja. "Taču viņš neminēja skaitļus. Katru vakaru viņš man piekodināja, kuras kārtis jāpaceļ. Tās bija iezīmētas. Tāpēc es zināju, kas tas par skaitli, un viņš arī zināja. Es domāju, ka tā darīt nav labi, bet viņš ir burvju mākslinieks un mānīšanās ir viņa darbs."

"Vispirms viņš iekodēja ziņu," profesors skaidroja. "Tas prasīja daudz laika. Vai drīkstu lūgt vēl vienu pīrāgu, Drūves kundze? Paldies. Ārkārtīgi garšīgi. Tavs stāsts ir ļoti aizraujošs, manu zēn. Tu droši vien esi ļoti noguris pēc līšanas pa eju. Tu esi drosmīgs zēns. Ļoti drosmīgs. Man žēl, ka tā iznāca ar tavu tēvu - šī viltotā vēstule, kurā aprakstīts tavs tēvs, viltus tikšanās. Kāda vilšanās! Būs jāmēģina vēlreiz, vai ne?"

"Nē, kungs," Bārnijs atbildēja. "Es vairs nemēģināšu. Pietiks ar vienu vilšanos. Es par to negribu runāt. Nevajag, lūdzu. Labi vismaz, ka tas virs, kuru es satiku, nebija mans tēvs."

"Tu viņu droši vien nevarētu aprakstīt?" profesors jautāja.

"Laikam jau ne," Bārnijs atbildēja. "Liels, pēc izskata spēcīgs puisis ar ļaunu seju. Man liekas, viņam bija lokaini mati. Ak, jā! Es ievēroju, ka viņam ir līks mazais pirkstiņš. Diez vai tas noderēs."

"Nesaki vis. Nesaki vis," profesors teica un kaut ko uzšņāpa uz papīra.

"Kungs, ko Mārvela kungs darīs, kad beidzot atvērs somu 1111 ieraudzīs, ka dokumentu nav?" Bārnijs jautāja.

"Nav ne jausmas. Droši vien spers zemes gaisā," profesors teica. "Mēs varam neuztraukties arī tad, ja viņam ienāks prātā nolavīties lejā, nozagt laivu un doties meklēt pazaudēto saini. Taču es nešaubos, ka viņš ir cieši aizmidzis pārliecībā, ka dokumenti ir drošībā, bet tu nīksti uz vientuļas salas. Tas Mārvela kungs ir viens "labs" puisis."

"Vai es drīkstu izstāstīt Diānai, Rodžeram un Strupdegunim?" jautāja Bārnijs.

"Tikai rīt no rīta," profesors atbildēja. "Ceru, ka tad viss būs beidzies. Ej ari tu gulēt, zēn. Kā tevi sauc? Bārnijs. Tu esi labi pastrādājis. Žēl, ka to nezina tavs tēvs. Viņš lepotos ar tādu dēlu."

Bārnijs novēlēja arlabunakti profesoram, Drūves kundzei un Damijam, kurš svētlaimīgi snauda kamīna priekšā. Drūves kundze bija teikusi, ka labprāt pieņems viņu atpakaļ darbā un vairs nepieminēs viņa slēpšanos pagrabā un čiepšanu no pieliekamā.

Pēc mirkļa Bārnijs jau bija savā bēniņu istabā un vai krita no kājām aiz noguruma pēc satraucošās līšanas pa klinšu eju. To viņš turpmākajos gados bieži redzēs sapņos!

Nākamajā rītā Strupdeguni un Rodžeru uzmodināja skaļa kņada aiz durvīm. Skanēja saucieni un kliedzieni, cīņas troksnis. Tad likās, ka divi vai trīs cilvēki noripo lejā pa kāpnēm.

Abi zēni izlēca no gultas un līdz ar rejošo Trakuli izskrēja kāpņu laukumā. Viņu acīm pavērās dīvains skats. Kāpņu vidū Mārvela kungs cīnījās ar diviem drukniem policistiem! Viens no viņiem visu nakti bija nosēdējis sardzē trauku skapī, bet otrs ieradies viņu nomainīt tieši tad, kad Mārvela kungs, satriekts par vērtīgā saiņa pazušanu, gribēja steigties lejā, lai pārbaudītu laivu.

Viņš ļoti steidzās. Policisti gan ne. Viņi apturēja Mārvela kungu un ieteica viņam atgriezties savā istabā un vēl mazliet atpūsties. Mārvela kungam tas, protams, nenāca ne prātā, un kāpņu laukumā sākās savdabīga cīņa, kas beidzās, visiem trijiem krītot ar galvu pa priekšu lejā pa kāpnēm.

Ari Bārnijs, kurš tobrīd palīdzēja Damijam klāt brokastgaldu, dzirdēja troksni un skriešus metās lejā, lai redzētu, kas tur notiek. Nejauši Mārvela kunga skatiens krita uz zēnu.

Redzētais viņu apstulbināja. Ko? Bārnijs ir šeit dzīvs un vesels, nevis trīc uz klintīm, gaidīdams, kad pie slavenā atvara ieradīsies nākamā ekskursantu laiva. Mārvela kungs neticēja savām acīm. Viņš apsēdās uz kāpnēm un pavērtu muti blenza uz Bārniju.

"Kā tu te gadījies?" viņš izdvesa.

"Atnācu no virtuves," Bārnijs nevilcinājās ar atbildi. "Kaut ko esat pazaudējis, ser?"

Šie vārdi, protams, uzvedināja Mārvela kungu uz domu, ka tas, ko viņš pazaudējis, ir pie Bārnija. Mārvela kungs vairs nepretojās un pagalam apmulsis padevīgi aizgāja līdzi abiem dusmīgajiem policistiem.

"Ko tas viss nozīmē, Bārnij?" jautāja Strupdegunis, kas stāvēja pārsteigumā pavērtu muti. "Kāpēc viņi aizveda Mārvela kungu? Vai profesors arī apcietināts? Tu biji uz klintīm? Satiki tēvu?"

"Es nevaru atbildēt uz visiem jautājumiem reizē," Bārnijs teica, "bet man ir daudz ko stāstīt. Tiksimies pēc brokastīm!"

Mārvela kungu vairs neviens neredzēja. Viltīgais, nodevīgais nelietis, kas tik veikli prata iedvest uzticību, saņēma, ko bija pelnījis, un vairs nevarēja sagādāt zaudējumus. Viesnīcas iemītniekus pārņēma šausmas, uzzinot, ka burvju mākslinieks bijis nodevējs un spiegs.

Irisa Lakstīgala šņukstēja un drebēja. "Man viņš nekad nav paticis. Viņš bija negodīgs un ļauns."

Klauns visu dienu bija nopietns un ne reizi nepasmaidīja. Viņš bija patiesi satriekts.

Vītes jaunkundze atslīga krēslā un teica, ka tūlīt ģībšot. Viņa ar sesto prātu esot jutusi, ka šis cilvēks nav tas, par ko uzdodas. Taču neviens nepievērsa uzmanību viņas sestajam prātam, tāpēc Vītes jaunkundze aizmirsa ģībšanu un pavērtu muti klausījās jaunumus, kas bira no visām pusēm.

Bērni neticēja savām ausīm, kad Bārnijs stāstīja par nakts dēku. "Tu rāpoji pa eju? Satriecoši!" Diāna teica.

"Kolosāli! Kaut es būtu bijis kopā ar tevi!" Strupdegunis iesaucās.

"Balamute!" Diāna viņu pārtrauca. "Tu to būtu nemitīgi nožēlojis."

"Žēl, ka tu nesatiki tēvu," Rodžers teica. "Tas bija nežēlīgs joks. Tomēr neatmet cerību, Bārnij. Mēs turpināsim meklēt."

"Es par to vairs galvu nelauzīšu," Bārnijs atbildēja, un viņa seja sadrūma. "Pēc tik nepacietīgas gaidīšanas un tikšanās tie izrādījās meli. Nē, es vairs nemeklēšu tēvu. Ja es viņam esmu vajadzīgs, lai meklē mani."

"Viņš par tevi neko nezina!" Diāna iesaucās.

"Nu tad mēs nekad netiksimies," Bārnijs apņēmības pilns atbildēja. "Klausieties visi trīs. Es negribu, lai jūs vēl kādreiz pieminētu manu tēvu. Apsolāt?"

"Nē," Diāna teica. "Neesi nu muļķis, Bārnij. Ak, Bārnij! Neskaties tā."

"Es runāju nopietni," Bārnijs sacīja. "Es saprotu, ka tas ir muļķīgs sapnis. Esmu izticis bez tēva visus šos gadus un esmu nolēmis, ka man viņš nav vajadzīgs. Es negribu, lai kāds no jums viņu vēlreiz pieminētu. Skaidrs?"

"Labi," visi trīs negribīgi piekrita, redzēdami ka Bārnijs ir ļoti nopietns. Cik žēl! Galu galā Mārvela kunga izspēlētais nežēlīgais joks Bārniju ļoti satriecis.

"Kāds izskatījās tas vīrs, kas tev iedeva saini?" Rodžers jautāja.

"Es viņu labi nesaskatīju," Bārnijs atbildēja. "Kaut es viņu būtu labāk apskatījis! Taču mēness pazuda aiz mākoņa. Es zinu, ka profesors tāpēc ir mazliet vilies. Ja es sīki aprakstītu to vīru, viņam rokās būtu viens no galvenajiem nodevējiem. Es tikai ievēroju, ka viņš ir liela auguma, iespējams, lokainiem matiem un līku mazo pirkstiņu."

Strupdegunis pēkšņi iekliedzās: "Līks mazais pirkstiņš? Es viņu varu aprakstīt ļoti sīki. Klausieties!"

Zēns aizvēra acis, atcerēdamies, kā izskatījās abi jūrnieki, kurus viņš bija saticis vilcienā uz Rokipūlu, kur viņi pārsēdās Rabedabas vilcienā.

"Gludi noskuvies vīrietis ar lielu dzimumzīmi uz labā vaiga. Divi priekšējie zobi cieši saauguši kopā, no ausīm spraucas ārā spalvas, līks mazais pirkstiņš. Ja policija var starp zemūdeņu jūrniekiem atrast lādu cilvēku, tad tas ari ir nodevējs, kurš pagājušajā naktī nodeva slepenos dokumentus."

Trīsdesmitā nodala KAS VĒL VAJADZĪGS?

Viņiem aiz muguras atskanēja pārsteigta balss. "Kā tu to visu zini, jaunais cilvēk?"

Bērni apgriezās. Tā bija profesora balss, bet tas taču nav profesors! Šis puisis - uzcirties, taisni izslējies, ar vērīgu skatienu, bez bārdas un nevis sirmiem, bet brūniem matiem.

Puisis iesmējās, ieraudzījis pārsteigtās sejas. "Tagad varu būt tāds, kāds esmu," viņš teica. "Es biju labi nomaskējies, vai ne? Visu laiku uztraucos, ka Strupdegunis kādā trakulības mirklī paraus mani aiz bārdas vai parūkas. Paldies Dievam, viņam tas neienāca prātā. Nu, Strupdeguni, klāj vaļā. Vai tu tikko teici taisnību? Varbūt mazliet piepušķoji? Taisnību sakot, bāzē ir vīrietis, kurš atbilst tavam aprakstam, bet mums nav pierādījumu, ka viņš šajā lietā būtu iejaukts."

"Kad es viņu redzēju, kungs, viņš bija jūrnieka formas tērpā, un es viņu iegaumēju tādu, kādu aprakstīju," Strupdegunis teica. "Sameklējiet viņu, saņemiet ciet, pasakiet, ka Bārnijs viņu vakarnakt redzējis, un viņš būs jums rokā."

"Izskatās, ka tu būsi trāpījis mērķī," profesors sacīja. "Atvainojiet, man tūlīt jāpiezvana un jāpaziņo tālāk - dzimumzīme uz labā vaiga, kopā saauguši zobi…"

Un viņš aizgāja pavisam citāds nekā vecais profesors, kuru bērni tik labi pazina. Cik neparasti! Tad jau pēkšņi var izrādīties, ka Vītes jaunkundze ir policiste! Neviens cilvēks nevar būt tik dumjš, cik dumju iespaidu atstāj Vītes jaunkundze!

"Aiziešu pie Damija." Stupdegunis piecēlās. "Es vienīgais neticēju Mārvela kungam, kad viņš teica, ka Damijs ir slikts. Iešu paspiedīšu viņam roku un teikšu, ka viņš ir jauks puisis."

Strupdegunis devās meklēt Damiju. Tas bija šķūnī pagalmā, mizoja kartupeļus un izskatījās ļoti laimīgs.

"Sarokosimies, Damij," Strupdegunis nopietni teica, izstiepis roku. "Sarokosimies. Tu esi jauks puisis. Trakuli, pacel ķepu un sveicini Damiju. Pareizi. Un tagad trīsreiz rej Damijam - vau-vau- vau!"

Trakulis tūdaļ paklausīja. Damijs jutās ļoti aizkustināts. Viņš papliķēja Strupdegunim pa roku.

"Tu labs zēns," viņš teica. "Jocīgs zēns. Labs draugs Bārnijam."

"Žēl, ka viņam tā sanāca ar tēvu, vai ne?" Strupdegunis jautāja. "Bārnijs esot atmetis domu par viņa meklēšanu. Viņš tiešām domāja, ka vakarnakt satiks tēvu."

"Tēvu?" Damijs apmulsis pārjautāja. "Bārnijs nav tēvs, nav māte."

"Pavisam aizmirsu. Tu pazini Bārnija māti, vai ne?" Strupdegunis jautāja. "Kāda viņa bija? Vai viņa tev stāstīja par Bārnija tēvu?"

Damijs sarauca uzacis, mēģinādams atcerēties, kas bija noticis pirms tik daudziem gadiem. "Damijs domā," viņš lēnām teica. "Strupdeguni, tu spēlē bandžo. Tad es domāj'."

Strupdegunis saprata Damiju. Viņš bija pazinis Bārnija māti tad, kad pats spēlēja bandžo. Strup- deguņa strinkšķināšana un bandžo skaņu atdarināšana varētu atsaukt atmiņā tos gadus.

"Driņ-driņ-driņ, driņ-driņ-driņ," Strupdegunis klusi sāka. Damijs apsēdās un iegrima domās.

"Viņa ir ļoti laipna pret Damiju," mazais vīriņš teica. "Viņa stāsta Damijs savas rūpes un klausa Damijs rūpes. Viņa stāsta Damijs par Bārnijs tēvs - tikai mazliet."

"Vai viņa teica, kā viņu sauc?" Strupdegunis nepacietīgi jautāja un tūlīt atkal sāka atdarināt bandžo skanējumu.

"Viņu arī sauc Bārnabass," Damijs atcerējās mirdzošām acīm. "Bārnabass Frēderiks Mārtiņš. Ļoti bieži viņa tā teic'."

"Kā viņš izskatījās?" Strupdegunis, elpu aizturējis, jautāja. "Tu viņi satiki? Driņ-driņ-driņ!"

Damijs papurināja galvu. Strupdegunis neatlaidās. "Vai viņa minēja, kur viņš dzīvo? Kur ir viņa mājas? Driņ-driņ-driņ, zum-zum-zum!"

"Viņš bija māja. Jā, smuka māja, viņa teica. Čerideilā," Damijs atcerējās. "Viņa māte dusmojas tāpēc, ka viņš apprecēj' cirka meitene. Nelaipna pret nabaga Tesija. Viņas dēļ aizbēga."

"Beidzot kaut kas ir zināms!" Strupdegunis uzgavilēja. "Kas to būtu domājis, ka Damijs tik daudz izstāstīs. Nu es zinu, kā viņam jāatraisa mēle. Driņ-driņ-driņ."

"Damij!" atskanēja kāda balss, un Damijs salēcās. Tik strauji atrauts atpakaļ tagadnē, viņš mirkli izskatījās gandrīz slims. Tā bija jaunā viesmīļa balss. "Ei, Damij. Kur tu esi licis putekļu lupatas? Apēdis, vai?"

Neko citu no Damija vairs nevarēja izvilināt. Viņa seja atkal izskatījās norūpējusies, un tas nozīmēja, ka viņš nespēs atbildēt ne uz vienu jautājumu. Taču Strupdegunis zināja pieliekami daudz. Viņa pirmā doma bija steigties pie Bārnija un izstāstīt jaunumus.

Taču, mirkli apsvēris, zēns pārdomāja. Varbūt Bārnijam vēl nav pārgājusi spīts. Varbūt viņš negribēs klausīties. Turklāt var izrādīties, ka Damija stāstītais ir muļķības. Labāk viņš izstāstīs Peperes jaunkundzei. Pieaugušie reizēm ir ļoti prātīgi. Šķiet, ka viņi vienmēr zina, kā jārīkojas līdzīgos gadījumos.

Tāpēc Strupdegunis visu izklāstīja ieinteresētajai un pārsteigtajai Peperes jaunkundzei. Viņa brīdi sēdēja domādama.

"Čerideilā," viņa teica. "Man tur dzīvo draudzene. Varētu piezvanīt un noskaidrot, vai tur ir dzīvojusi un varbūt vēl tagad dzīvo Mārtiņu ģimene, kurā ir dēls Bārnabass Frederiks. Tūlīt arī iešu. Ak, Strupdeguni! Izklausās pārāk skaisti, lai būtu taisnība."

Tikai pēc pusstundas Peperes jaunkundzei izdevās sazvanīt draudzeni un uzzināt, ka Čerideilā dzīvo Mārtiņu ģimene - veca kundze ar kungu, viņu dēls, vārdā Bārnabass, viņa neprecējusies māsa Katrīna un precējies brālis ar četriem bērniem.

"Peperes jaunkundz! Tad jau Bārnijam ir ne tikai tēvs. Viņam ir vecmāmiņa un vectēvs, tante un tēvocis un brālēni un māsīcas!" Strupdegunis iesaucās. "Peperes jaunkundz! Tas ir satriecoši! Ko mēs tagad darīsim?"

"Atstāj to manā ziņā," Peperes jaunkundze stingri noteica. "Un, Dieva dēļ, ne vārda Bārnijam. Viņš nepārdzīvos vēl vienu vilšanos."

Strupdegunis atstāja to Peperes jaunkundzes ziņā, un viņa neuzkrītoši, bet zinoši ķērās pie loti smalkjūtīgas sazināšanās ar Bārnija radiem. Pēc četrām dienām Peperes jaunkundze iesauca savā istabā Diānu, Rodžeru un Strupdeguni un aiztaisīja durvis.

"Man ir jaunumi," viņa iesāka. "Šodien atbrauks Bārnija tēvs. Viņš ilgojas ieraudzīt Bārniju un noskaidrot, vai tiešām tas ir viņa nezināmais dēls. Jā, bērni. Es redzēju Bārnija tēva fotogrāfiju. Nu, Bārnijs kas Bārnijs!"

"Mīļais, labais Bārnijs!" Diāna teica, un viņai acīs pēkšņi sariesās asaras. "Kad viņa tēvs atbrauks?"

"Pēcpusdienā," Peperes jaunkundze atbildēja. "Es gādāšu, lai Bārnijs tajā laikā būtu kopā ar jums pludmalē. Kad ieradīsies viņa tēvs, es viņu aizsūtīšu uz turieni, bet jūs visi trīs pazūdiet. Trakulis, potams, arī. Sapratāt?"

"Protams," visi trīs dedzīgi atteica. Labais Bārnijs! Tam noteikti jābūt viņa tēvam. Noteikti!

Pēcpusdienā visi četri bērni sēdēja pludmalē. Miranda rotaļājās ar mazu zirneklīti. Trakulis gaidīja, kad mērkaķīte to noliks malā, lai varētu paķert un mesties prom.

Diāna nenolaida skatienu no pastaigu vietas. Pēkšņi viņa piebikstīja Rodžeram. Zēns pacēla skatienu.

Pastaigu vietā stāvēja garš, stalts vīrietis. Viņš bija slaids, atpakaļ sasukātiem rudzu krāsas matiem. Acis bija tālu viena no otras un spoži zilas. Mute plata un seja iedegusi. īsts Bārnijs, tikai pieaudzis! Vīrietis izskatījās uztraucies. Trīs bērni Bārnijam aiz muguras klusējot piecēlās un devās uz pastaigu vietu. Trakulis, pārsteigts par pēkšņo pārmaiņu, devās tiem līdzi. Bārnijs - arī pārsteigts - paskatī jās apkārt.

Vīrietis nolēca no pastaigu vietas un sāka soļot pa pludmali. Bārnijs piecēlās un skatījās uz viņu, prātodams, ko gan viņš varētu vēlēties. Pēkšņi zēna skatienā pavīdēja neticība. Nevar būt-šis cilvēks ir tik loti līdzīgs viņam! Kas viņš ir? Ko viņš grib?

"Tevi sauc Bārnabass, vai ne?" vīrietis jautāja.

"Jā," Bārnijs atbildēja.

"Mani arī," vīrietis teica. "Es meklēju dēlu, kuru pazaudēju pirms piecpadsmit gadiem, un dzirdēju, ka viņš mani meklējot."

"Jā," Bārnijs gandrīz čukstus atbildēja. "Vai jūs… Jūs tiešām esat mans tēvs?"

"Tāpat kā tu - mans dēls," vīrietis teica, dziļā aizkustinājumā uzlūkodams izskatīgo zēnu, kuram bija tikpat spoži zilas acis kā viņam pašam. "Es redzu, ka tev ir mērkaķis. Dīvaini!"

"Kāpēc dīvaini?" Bārnijs jautāja, apmīļodams Mirandu, kas bija uzlēkusi viņam uz pleca.

"Tavai vecmāmiņai ari ir mērkaķis," tēvs teica.

"Viņa ļoti priecāsies par vēl vienu mazdēlu, Bārnij. Un tavas tantes un tēvoči priecāsies par jaunu radinieku. Un tavi brālēni un māsīcas - par vēl vienu brālēnu - manu zēnu."

Pēkšņi Miranda, klusi čivinādama, uzlēca vīrietim uz pleca un sāka knibināt tā ausi.

"Iesim pastaigāsimies un parunāsim," Bārnija tēvs teica un paņēma zēnu aiz rokas. "Tev ir daudz, ko man pastāstīt. Mums jāatgūst piecpadsmit gadi. Tas ir ilgs laiks!"

Viņi abi kopā devās uz priekšu. Miranda joprojām sēdēja uz pleca vīrietim. Trīs bērni pa gabalu viņus vēroja. Diāna norija siekalas.

"Viss kārtībā," viņa teica. "Bārnijs ir dabūjis, ko vēlējās. Mēs viņam vairs nebūsim vajadzīgi."

"Būsim gan," Strupdegunis atbildēja. "Bārnijs vienmēr būs mūsu draugs, vai ne, Trakuli?"

"Vau!" Trakulis nopietni atbildēja, pavadīdams ar skatienu tēvu un dēlu, kas gāja pa smiltīm.

"Brīvlaiks, noslēpumi, dēkas un laimīgas beigas Bārnija meklējumiem," Rodžers teica. "Kas vēl vajadzīgs?"

"Saldējums," Strupdegunis nevilcinājās ar atbildi. "Kurš nāks līdzi to nopirkt?"

Ar tevi kopa ir avīze

Tikai abonentiem:

1.  nedējā - «Mana» + uzlīme

2.  nedējā - «Mana» + iepazīšanās

un sludinājumu pielikums «Mana slepenā paskastīte»

3.  nedējā - «Mana» + superlielais

plakāts (50x70 cm)

4.  nedējā - «Mana» + galda spēles

«Manapols» fragments

Ja vēlies saņemt katru pirmdienu savā pastkastītē avīzi «Mana», tad abonē to līdz katra mēneša 20. datumam.

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Rīgā:

1 mēnesim - Ls 0,95 3 mēnešiem - Ls 2,85 6 mēnešiem - Ls 5,70

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Jelgavā un Ozolniekos:

1 mēnesim - Ls 1,00 3 mēnešiem - Ls 3,00 6 mēnešiem - Ls 6,00

Abonementa cenas visās «Latvijas pasta» nodaļās:

1 mēnesim - Ls 0.99 3 mēnešiem - Ls 2.97

nordik

Aizraujošs troļļa dzīvesstāsts lieliem bērmiem

Tik īpašs dzīvesstāsts nevar tikt atstāts bez ievērības!

Trollīša Mumina tētis memuāros kavējas atmiņās par savu nesaprasto bērnību ar satriecošu bēgšanu naktī, vēsturisko tikšanos ar Frēdrihsonu un Juksaru, kā arī bīstamo ceļojumu ar kuģi "Jūras orķestris" un draugus Bezlikumu kolonijā.

JAUNA NOSLĒPUMU LOTERIJA!

Ja vēlies kļūt par tās dalībnieku, Tev šā gada laikā jāizlasa un jāsakrāj

Enidas Blaitones jaunās Noslēpumu sērijas sešas grāmatiņas. Katrā no tām tiks publicēts viens loterijas kupons ar attēlu.

Izlasi četras jau izdotās grāmatas un gaidi nākamās!

Drīzumā:

5.grāmata - "retatetas noslēpums"

Derīgs ir tikai no grāmatas izgriezts kupons!

Uz tikšanos - nordik i

6.grāmata - "noslēpumainais skrandainis"

SIA "Nordik". Reģistrācijas apl. Nr. 2-0792. Adrese — Daugavgrivas ielā 36—9, Rīgā, LV—1007. Tel. 7602672.

Noliktavas adrese — Jē/.ushaznicas ielā 7a. Rīgā, LV—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

1

2

3

4

5

6

SAJĀ SĒRIJĀ: Rokingdaunas noslēpums Rilobijas gadatirgus noslēpums Ringobelzas noslēpums Rabedabas noslēpums Retatetas noslēpums Noslēpumainais skrandainis

[1] peperes jaunkundzes vārds atvasināts no vārda "pepper" - pipari. (Angļu vai.)

[2] nut - rieksts. (angļu vai.)

Content

Blaitone Enida Rabedabas noslēpums

Pirmā nodaļa KĀ LAI PAVADA BRĪVLAIKU?

Otra nodaļa PIRMS AIZBRAUKŠANAS

Trešā nodala UZ RABEDABU PIE JŪRAS!

Ceturta nodala SAVĀDĀ VECĀ VIESNĪCA

Piektā nodala PĒC TĒJAS

Sestā nodaļa PĀRĒJIE IEMĪTNIEKI

Septītā nodaļa LABI JAUNUMI

Astotā nodala VECAIS ZĒNS BĀRNIJS

Devītā nodala dĪkĀ pĒcpusdiena

Desmitā nodaļa DAŽI VĀRDI AR DAMIJU

Vienpadsmito nodaļa VAIRĀK PAR BĀRNIJU

Divpadsmito nodaļa RABEDABAS ATVARS

Trīspadsmitā nodala ALA

Četrpadsmitā nodaļa ceĻojoŠĀ TEĀTRA IZRĀDĒ

Piecpadsmita nodaļa MĀRVELA KUNGS UN STRUPDEGUNIS

Sešpadsmito nodala KAS NOTIKA VAKARĀ

Septiņpadsmitā nodala NĀKAMAJĀ DIENĀ

Astoņpadsmitā nodala LAIKS IET

Deviņpadsmitā nodala BĀRNIJAM IR DARBS

Divdesmitā nodala NĀKAMAJĀ RĪTĀ

Divdesmit pirmā nodaļa JOKS UN IECERE

Divdesmit otrā nodala TĀ TIK IR DĒKA!

Divdesmit treša nodala strupdegunis nav DROSMĪGS

Divdesmit ceturta nodala TIE TIK IR JAUNUMI!

Divdesmit piektā nodala VĒL SATRAUCOŠĀKI NOTIKUMI!

Divdesmit sestā nodala TIKŠANĀS UZ KLINTĪM

Divdesmit septītā nodaļa VIENS PATS PIE ATVARA

Divdesmit astota nodala PĀRSTEIGUMU PILNA NAKTS

Divdesmit devītā nodala OTRĀ RĪTĀ

Trīsdesmitā nodala KAS VĒL VAJADZĪGS?