Blaitone Enida

Retatetas noslēpums

Enida Blaitone

RETATETAS NOSLĒPUMS

.

.

Pirmā nodala

ZIKMASSVETKU BRĪVLAIKS

"Cik ilgi vilksies šis Ziemassvētku brīvlaiks?" nolicis avīzi, jautāja Lintona kungs, kad no augšstāva atskanēja skaļš blīkšķis. "Reizēm liekas, ka es dzīvoju trakonamā. Ko tie bērni augšā dara? Trenējas augstlēkšanā?"

"Tas būs atkal Strupdegunis," teica Lintones kundze. "Viņam vajadzēja klāt gultu. Ak kungs! Atkal!"

Viņa piegāja pie durvīm un sauca augšup: "Strupdeguni! Palaidni! Ko tu tur dari? Tēvocis kļūst ļoti dusmīgs."

"Piedodiet!" Strupdegunis atsaucās. "Es tikai pārbīdīju mēbeles, un tualetes galdiņš apgāzās. Ks aizmirsu, ka jūs esat lejā. Ai! Uzmanieties! Trakulis skrien lejā, un viņš šodien ir mazliet traks."

Lejā pa kāpnēm pilnos auļos drāzās spaniels, 1111 Lintones kundze steidzīgi deva tam ceļu. Trakulis, izslīdējis cauri priekšnamam, dzīvojamajā istabā gandrīz atdūrās pret Lintona kunga kājām un ārkārtīgi brīnījās, dabūjis pa galvu ar Lintona kunga salocīto avīzi. Suns izšāvās ārā gandrīz tikpat ātri kā iemetās iekšā pa durvīm.

"Tā nu gan ir māja!" Lintona kungs novaidējās, kad viņa sieva atkal ienāca istabā. "Tikko ierodas Strupdegunis, miers un klusums pazūd kā nebijis. Arī Diāna un Rodžers viņa klātbūtnē kļūst trīsreiz neciešamāki. Un tas suns ir dullāks nekā parasti."

"Neņem galvā, dārgais. Galu galā Ziemassvētki ir tikai reizi gadā," Lintones kundze atbildēja. "Un nabaga Strupdegunim kaut kur jāpavada brīvlaiks. Tu aizmirsti, ka viņam nav ne tēva, ne mātes."

"Es vēlētos, kaut viņš nebūtu mans brāļadēls!" Lintona kungs iesaucās. "Un kāpēc ik reizi, kad ierodas Strupdegunis, mums jāpacieš arī viņa suns?"

"Ak, Ričard! Tu taču zini, ka Strupdegunis nebrauktu šurp, ja nevarētu ņemt līdzi Trakuli. Viņš Trakuli dievina," sieva atbildēja.

"Hā!" Lintona kungs izsaucās un atkal attaisīja avīzi. "Tātad bez Trakuļa Strupdegunis nekur nebrauc! Tad pasaki viņam, ka nākamajā brīvlaikā mēs viņa suni šeit necietīsim. Varbūt tad būs miers arī no Strupdeguņa!"

"Tu taču tā nedomā, dārgais," Lintones kundze teica. "Strupdegunis tev krīt uz nerviem tikai tad, ja tu vairākas dienas esi mājās. Drīz atsāksies darbs."

Tikmēr Strupdegunis augšā sēdēja uz savas ne- saklātās gultas, pļāpāja ar māsīcu Diānu un brā- k'iiu Rodžeru un bužināja Trakuļa garās, zīdainās ausis.

"Tu dabūsi no tēta brāzienu," Rodžers teica. "Tu vienmēr aizmirsti, ka tava istaba ir virs dzīvojamās istabas. Un kā tev ienāca prātā pārvietot mēbeles?"

"Es tās nemaz negribēju pārbīdīt," Strupdegunis atbildēja. "Zem kumodes paripoja sešpensu monēta, un, kad es to atbīdīju, man likās, ka kumode labāk izskatītos tur, kur ir tualetes galdiņš, bet tas draņķis ar blīkšķi apgāzās."

"Nebūs ilgi jāgaida, kad tu no tēta dabūsi pa kaklu," ierunājās Diāna. "Es dzirdēju viņu sakām, ka tu pelnoties. Tu tiešām esi neciešams, Strup- deguni. Tētis drīz atkal sāks iet darbā. Vai tu tikmēr nevarētu uzvesties kārtīgi?"

"Es uzvedos kārtīgi!" Strupdegunis sašutis iesaucās. "Kurš šorīt nošļakstīja brokastgaldu ar kafiju? Nejau es!"

Rodžers un Diāna vērās rudmatainajā, vasarrai- bumainajā brālēnā, un viņš vērās tiem pretī atšāvām lielajām, zaļajām acīm. Abiem vieglprātīgais Strupdegunis ļoti patika, taču reizēm viņš nudien kļuva neciešams. Diāna nepacietīgi iesaucās:

"Es, Strupdeguni, nebrīnos, ka tu tēti nogurdini! Jūs ar Trakuli joņojat pa māju kā viesuļvētra. Vai tu nevarētu iemācīt Trakulim, ka nedrīkst stiept prom no guļamistabām apavus un sukas? Tu zini, ka viņš šorīt paņēma tēta drēbju suku? Dievs vien zina, kā viņš to nodabūja lejā no tualetes galdiņa."

"Ej nu ej? Tiešām?" Strupdegunis strauji pielēca no gultas. "Tēvocis Ričards kārtējo reizi uzsprāgs, kad to atklās. Iešu sameklēšu."

Ziemassvētki Lintonu mājā pagāja trakulīgi un jautri. Bērni bija atgriezušies no skolas pacilātā omā, zinādami, ka mājās viņus gaida milzum daudz gardumu, dāvanu un liela līksmība. Strupdegunis sākumā jutās mazliet nomākts. Zēns uztraucās par to, ka liecība ir sliktāka nekā parasti, un viņa tēvocis un krustmāte bija patīkami pārsteigti, redzot, ka viņš ir varen pieklājīgs un izpalīdzīgs.

Taču pēc dažām dienām Strupdegunis jau atkal bija tas pats nevaldāmais, smieklīgais puika, kuram visādi palīdzēja spaniels Trakulis. Viņš ātri nogurdināja tēvoci. Punktu pielika diena, kad Strupdegunis aizmirsa aizgriezt krānu un ūdens applūdināja vannas istabu. Ja nebūtu Ziemassvētku laiks, Strupdegunis noteikti būtu dabūjis pamatīgu brāzienu!

Un tomēr, kaut arī bērni ilgojās pēc sniega, visi priecājās par Ziemassvētkiem.

"Bez sniega Ziemassvētki nav Ziemassvētki," Strupdegunis gaudās.

"Nekas! Līdzko Ziemassvētki paies, būs daudz sniega," Lintones kundze teica. "Kā parasti. Tad jūs visu dienu varēsiet dauzīties pa āru, pikoties, braukt ar kamaniņām un slidot, un man no jums vismaz īsu brīdi būs miers."

Taču pagaidām vēl nesniga, tikai smidzināja lielus, kas, sagādājot Lintones kundzei galvassāpes, lielāko dienas dalu lika bērniem pavadīt iekšā. "Kāpēc nepārtraukti jārunā pilnā balsī?" viņa saniknota dvesa. "Vai tiešām radio jāuzgriež tik skaļi? Un vai kāds nepateiktu tam sunim Trakulim -ja es pret viņu vēlreiz paklupšu, viņš ies dzīvot ārā šķūnī?"

Trakulim no tādiem vārdiem gan nebūtu bijis ne silts, ne auksts. Ja viņš gribēja apsēsties un kasīties, viņš apsēdās, vienalga, vai pret viņu varēja paklupt vai ne. Tad viņu nespēja apturēt pat Strupdegunis. Trakulis tikai pacēla savas aizkustinošās acis, dauzīja pret grīdu astes strupuli un tad turpināja kasīšanos.

"Nesaprotu, kāpēc tu kasies," Strupdegunis saniknots teica. "Izliecies, ka tev ir blusas? Tu zini, Trakuli, ka blusu tev nav. Celies taču!"

Kādā lietainā rītā Diāna bezmērķīgi klīda apkārt, maisīdamās pa kājām aizņemtajai mammai. "Diāna, mīļā! Lūdzu, sameklē, ko darīt!" Lintones kundze teica. "Vai tu paveici rīta soli? Saklāji

gultu, noslaucīji savā istabā putekļus, izdarīji?…"

"Jā, mamm. Es izdarīju visu," Diāna atbildēja. "Tiešām visu. Gribi, es tev palīdzēšu?"

"Vai tu nenoņemtu Ziemassvētku kartītes?" mamma palūdza. "Nu jau ir laiks. Saliec tās kārtīgi lielajā kartona kastē, lai varam nosūtīt krustmātei Lāsijai. Viņa no tām taisa albumus bērniem, kas ir slimnīcā."

"Norunāts," Diāna atteica. "Ak vai! Strupdegunis ar savām mutes harmonikām! Mamm, vai viņš labi spēlē?"

"Nē," mamma atbildēja. "Tikai taisa briesmīgu troksni. Uzaicini viņu palīgā kārtot kartītes. Varbūt tad viņš noliks mutes harmonikas un aizmirsīs tās. Es tiešām ticu, ka tētis sajuks prātā, ja Strupdegunis klīdīs apkārt pa māju, spēlēdams mutes harmonikas."

"Strupdeguni, nāc palīdzi likt galā ar Ziemassvētku kartītēm!" Diāna sauca. "Skaties, mamm. Pa kāpnēm lejā nāk Trakulis."

"Ziemassvētku kartītes? Ko ar tām lai dara?" ienākdams istabā, jautāja Strupdegunis. "Noņemt? Labi! Man patīk skatīties Ziemassvētku kartītes. Saliksim smieklīgās atsevišķi."

Drīz jau viņi abi ar Diānu priecīgi ņēma nost krāsainās kartītes. Viņi lasīja visas pēc kārtas un, gana uzjautrinājušies par smieklīgajām, lika tās glīti kastē.

"Šo mums atsūtīja Bārnijs!" Diāna iesaucās. "Skaties! Brīnišķīga, vai ne? Gluži kā Bārnijs pats."

Viņa pacēla lielu kartīti, kurā bija attēlots gadatirgus. Vienā stūrī tai bija glīti uzzīmēts zēns ar mērkaķi uz pleca.

"Bārnijs uzzīmējis pats sevi ar Mirandu," Diāna teica. "Strupdeguni, es gribētu zināt, kā viņš pirmo reizi mūžā pavadījis Ziemassvētkus kopā ar ģimeni!"

Tobrīd istabā ienāca Rodžers un paņēma Bār- nija sūtīto kartīti. "Vecais zēns Bārnijs!" viņš teica. "Cik labi būtu, ja mēs šajās brīvdienās satiktos! Klau, tas taču bija lieliski, ka atradās viņa tēvs un atklājās, ka viņam ir vesela ģimene!"

"Jā," Diāna domīgi atbildēja. "Viņš pavadīja visu mūžu kopā ar māti cirkā un domāja, ka tēvs miris, bet māte uz nāves gultas atzinās, ka viņa tēvs ir dzīvs, un lika zēnam to atrast…"

"Bārnijs devās meklēt tēvu un izmeklējās visur kur," Rodžers turpināja. "Vai atceraties, kā viņi beidzot satikās? Tas bija pēdējā brīvlaikā Rabc- dabā, tajā jaukajā pilsētiņā piejūras. Viņš izrādījās brīnišķīgs cilvēks. Gluži kā Bārnijs…"

"Jā gan," Diāna piebilda, visu skaidri atcerēdamās. "Un tad Bārnijs atklāja, ka viņam ir ne tikai tēvs, bet arī vectēvs, vecmāmiņa, tēvocis un tantes…"

"Un māsīcas, un brālēni!" Strupdegunis nobeidza. "Bārnijam droši vien bija brīnišķīgi Ziemassvētki. Varu derēt, ka mūs viņš vairs neatceras."

"Varu derēt, ka atceras gan," Diāna atcirta. "Klau! Man ir satriecoša ideja! Apjautāsimies mammai, vai Bārnijs drīkst paciemoties pie mums! Tad mēs uzzināsim visus jaunumus."

"Un atkal satiksim viņa mērkaķīti Miran- du," Strupdegunis sajūsmināts sauca. "Dzirdi, Trakuli? Mēs satiksim Mirandu!"

"Aiziet! Tūlīt pat pajautāsim mammai!" Diāna iesaucās un izspurdza no istabas. "Mamm! Mamm! Kur tu esi?"

Otrā nodaļa BĀRNIJS

Trīs bērni joza augšā pa kāpnēm pie Lintones kundzes. Trakulis skrēja līdzi, gandrīz gāzdams viņus no kājām. Tik ļoti viņam gribējās pirmajam nokļūt kāpņu augšgalā! Pa ceļam viņš rēja, juzdams bērnu sajūsmu un gribēdams tai pievienoties.

Lintona kungs, kurš savā istabā mēģināja rakstīt vēstules, skaļi ievaidējās. "Ak, šis suns! Ja tā turpināsies, es viņu tiešām izlikšu aiz durvīm!"

"Mamm! Mums ir lieliska ideja!" Diāna iesaucās, atradusi mammu vannas istabā, kur viņa kāra tīros dvieļus.

"Kāda, mīlulīt?" mamma jautāja. "Strupde- guni, vai tu varētu man pateikt, kāpēc tavs dvielis ir tik netīrs? Vai tu gadījumā neesi kāpis skursteņos?"

"Hā-hā! Smieklīgs joks!" Strupdegunis pieklājīgi atsaucās.

"Ak, mamm! Klausies taču! Mums ir brīnišķīga ideja!" Diāna nepacietīgi turpināja.

"Jā! Vai mēs drīkstam uz dažām dienām uzaicināt Bārniju?" Rodžers ķērās vērsim pie ragiem. "Saki "jā"! Tev Bārnijs patīk, vai ne?"

"Mēs neesam tikušies kopš vasaras brīvlaika," Diāna teica. "Kopš viņš atrada tēvu un ģimeni un aizbrauca dzīvot pie viņiem."

"Mums viņš ir jāredz," Strupdegunis piebilda. Viņš pūlējās atņemt vannas paklāju Trakulim, kurš to purināja, it kā tā būtu žurka.

"Mani mīļie," Lintones kundze nedroši iesāka. "Tiešām nezinu, ko lai saku."

"Kāpēc? Kāpēc mēs nedrīkstam uzaicināt Bārniju? Un, protams, Mirandu?" Diāna bija pārsteigta. "Tev viņš vienmēr ir paticis, mamm, vai ne?"

"Jā, mīļā, un joprojām patīk," māte atbildēja, "bet man liekas, tētis negribēs uzņemt vēl kādu, kamēr jūs jau tāpat trijatā griežat māju kājām gaisā, un…"

"Mēs negriežam māju kājām gaisā!" Diāna iesaucās. "Vai es visu ritu nekārtoju mantas? Ak, mamm! Ja tu ļausi Bārnijam atbraukt, mēs uzve- dlsimies klusi un kārtīgi. Mums jāuzzina, kā viņam klājies, pirms atgriežamies skolā."

"Lūdziet tētim, Diāna," mamma teica. "Ja viņš teiks "jā", Bārnijs var braukt. Lai izlemj tētis."

"Ak," Diāna sadrūmusi novilka. "Mamm, varbūt tu pajautāsi?"

"Nē," mamma atbildēja. "Beidz grozīt krānus, Strupdeguni! Es teicu - beidz. Un, lūdzu, izved no vannas istabas Trakuli. Viņš tūlit paķers no plauktiņa sūkli."

"Nāc, Trakuli," Strupdegunis bēdīgā balsi teica. "Mēs te neesam gribēti. Iesim paspēlēsimies garāžā."

"Nē, jūs nekur neiesiet," Rodžers stingri noteica. "Tu nāksi un atbalstīsi mūs, kad lūgsim tētim atļauju uzaicināt Bārniju."

"Nevaru," Strupdegunis atbildēja. "Tēvocis teica, lai es viņam šorīt vairs nerādoties acīs. Un Trakulis arī ne."

"Tad nāc tu, Dl, un mēs kopā piespiedīsim tēti pie sienas," Rodžers teica. "Tikai, Dieva dēļ, Strupdeguni, nesāc spēlēt mutes harmonikas pie darbistabas durvīm, kad mēs būsim iekšā."

Trakulis, kā parasti, vēja ātrumā izdrāzās no telpas un metās pakaļ Strupdegunim, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz. Lintones kundze pašūpoja galvu un nosmaidlja pie sevis - neviens, neviens neiemācīs Strupdeguni un Trakuli nejoņot lejā pa kāpnēm.

Lintona kungs izdzirdēja piesardzīgu klauvējienu pie darbistabas durvīm un pacēla skatienu no vēstulēm. "Iekšā!" viņš teica, un ienāca Diāna ar Rodžeru.

"Kas ir?" tēvs jautāja. "Cerams, jūs negribat vēl kabatas naudu pēc tā daudzuma, ko saņēmāt Ziemassvētkos?"

"Nē, tēti, nē," Rodžers steidzīgi atteica. "Mums prātā nenāktu tik drīz lūgt naudu. Mēs tikai… mēs domājām, ka būtu jauki, ja…"

"Jauki un ari pieklājīgi," ierunājās Diāna, "ja mēs… ja Bārnijs varētu…"

"Ko tas nozīmē?" tēvs nepacietīgi jautāja. "Vai nevar iztikt bez aplinkiem?"

"Vai mēs drīkstam uzaicināt ciemos Bārniju?" Diāna izšāva vienā elpas vilcienā. "Tu atceries Bārniju, vai ne, tēti? Tas ir cirka zēns, mēs viņu ļoti labi pazīstam."

"Jā, es viņu atceros," Lintona kungs atbildēja. "Jauks zēns, loti zilām acīm. Vai viņam nav mērkaķis?"

"Jā, tēti!" Rodžers dedzīgi teica. "Miranda, īsts mīļumiņš. Vai viņi mūs drīkst apciemot?"

"Jautājiet mammai," tēvs sacīja.

"Jautājām," Rodžers atbildēja, "un viņa teica, lai jautājot tev."

"Tad es saku "nē"," Lintona kungs stingri noteica. "Un es esmu gandrīz pārliecināts, ka mamma vēlas, lai es teiktu "nē". Jūs viņu šajā brīvlaikā esat galīgi nokausējuši. Turklāt uz trim dienām atbrauks tēvocis Roberts, un es sāku nopietni pārdomāt, vai Strupdeguni ar Trakuli tikmēr nevajadzētu aizsūtīt pie krustmātes Agates. Diez vai vecais kungs varēs izturēt jūs visus trīs un to dul- lo Trakuli."

"Ak, tēti! Nevar būt, ka tu esi uzaicinājis Ziemassvētku brīvdienās tēvoci Robertu!" Diāna iesaucās. "Viņš runā un runā, un runā, un mēs neiedrošināmies bilst ne vārda, un…"

"Varbūt es viņu aicināju tieši tāpēc," acīm no- zibsnot, tēvs teica. "Nē. Taisnību sakot, vecais vīrs pats uzprasījās. Viņš pēdējā laikā nejūtas labi, tāpēc nevarēs paciest arī Strupdeguni un Trakuli. Un mutes harmonikas."

"Ak vai," Diāna skumji nopūtās. "Tad gan nebūs labi, ja aicināsim Bārniju. Kaut vai tāpēc, ka nebūs brīvas istabas. Man tik ļoti gribējās viņu šajā brīvlaikā satiki! Tagad mēs viņu neredzēsim veselu mūžību. Tēti, vai tu nevarētu noraidīt tēvoča apciemojumu?"

"Nē, nevarētu," tētis atteica. "Un ari tad, ja varētu, es Bārniju neaicinātu. Tāpat jau te ir trako nams! Toties jūs varētu brīdināt Strupdeguni, ka drīz viņam varbūt būs jābrauc pie krustmātes Agates."

Strupdeguni, dzirdot šo ziņu, pārņēma šausmas. "Man tur nepatīk!" viņš iesaucās. "Trakulim jādzīvo suņu būdā, un man jāmazgājas vismaz divdesmit reizes dienā! Klau, es vairs nespēlēšu mutes harmonikas. Un beigšu svilpot. Un kāpšu lejā pa kāpnēm uz pirkstgaliem, un…"

"Ēzeli!" Rodžers viņu pārtrauca. "Tad mamma domās, ka tu esi slims vai kaut ko perini. Pie joda! Visi mūsu nodomi kaķim zem astes!"

"Mēs nesatiksim Bārniju," Diāna teica, "un mīlulīti Mirandu arī ne."

"Ej!" Strupdegunis pēkšņi iesaucās. "Skatieties! Snieg!"

Bērni pieskrēja pie loga un paskatījās ārā. Jā, lejup lēnām krita lielas sniega pārslas. Diāna pacēla acis pret debesīm, bet sniga tik stipri, ka tās vairs nebija redzamas.

"Ja tā turpināsies, mūs gaida lieli prieki," Rodžers teica. Viņš jutās daudz mundrāks. "Kad atbrauks tēvocis Rodžers, mēs visu dienu nerādīsimies viņam acīs. Mēs būsim ārā. Brauksim ar ragaviņām!"

"Un slidosim, ja būs ledus," Diāna līksmi teica.

"Tikai manis te nebūs," Strupdegunis teica tik izmisušā balsī, ka pārējie iesmējās. "Es būšu pie krustmātes Agates un tēvoča Horācija, bet nabaga Trakulis viens pats kauks suņu būdā."

"Nabaga Strupdeguni! Nepārdzīvo. Varbūt tēvocis Roberts nemaz neatbrauks," Diāna sacīja.

Taču nākamajā dienā no tēvoča Roberta bija klāt vēstule, kurā viņš ziņoja, ka ieradīsies pēc divām dienām. Strupdegunis izmisis vērās krustmātē. Vai viņu sūtīs prom? Viņš bija gatavs apsolīt jebko, lai tikai paliktu. īpaši tagad, kad sniegs jau sasnidzis tik dziļš un dīķis sāk aizsalt. Viņš zināja, ka pie krustmātes Agates nevarēs braukt ar ragaviņām un slidot.

Taču Lintones kundze bija nelokāma. Ja tēvocis Roberts nejūtas labi, tad lielāko ļaunumu viņam var nodarīt Strupdegunis un Trakulis. Viņu var pat ķert trieka, redzot kādu no Trakuļa izdarībām.

"Man tūlīt jāpiezvana krustmātei Agatei," viņa teica. "Neskaties tā, Strupdeguni. Tas vēl nav pasaules gals."

Lintones kundze izgāja priekšnamā, lai piezvanītu krustmātei Agatei, un gandrīz tajā pašā mirklī, kad viņa pieskārās klausulei, atskanēja spalgs zvans. Dziņ-dziņ! Dziņ-dziņ! Dziņ-dziņ!

"Cerams, tur zvana, lai pateiktu, ka tēvocis Roberts neatbrauks!" Strupdegunis iesaucās. Bet nē! Lintones kundze smaidot pagriezās. "Vai zināt, kas ar jums grib runāt?" viņa jautāja. "Bārnijs!"

"Bārnijs!" bērni iesaucās vienā balsī un visi reizē metās pie tālruņa. Rodžers pirmais paķēra klausuli. "Bārnij! Tas esi tu? Vai tev Ziemassvētkos gāja jautri?"

Zēns noklausījās Bārnija atbildi, un pēkšņi viņa sejā parādījās atvieglojuma izteiksme. "Bārnij! Brīnišķīga doma! Jā, es pajautāšu mammai. Pagaidi. Es tūlīt pajautāšu."

Strupdegunis un Diāna nepacietīgi gaidīja, kas tas būs, ko Bārnijs vēlas zināt.

"Mamm!" Rodžers teica. "Bārnijs kopā ar vienu no saviem brālēniem brauks uz vecmāmiņas māju pie maza kalnu ezera. Ezers ir aizsalis, un kalnus klāj sniegs. Tur varēs braukt ar ragaviņām un slidot. Bārnijs jautā, vai mēs arī drīkstot braukt?"

Diāna un Strupdegunis aiz sajūsmas iespiedzās. "Protams, mēs brauksim! Protams!" . "Ja tu piekritīsi, Bārnija vecmāmiņa tev pa ^ telefonu izstāstīs visu, kas jādara," Rodžers, acīm ^-mirdzot, turpināja. "Ak, mamm! Tu taču ļausi, vai ne? Mēs varam braukt pie Bārnija, ja viņš nevar braukt pie mums, un Strupdegunim nebūs jābrauc pie krustmātes Agates, un tēvocis Roberts varēs mierīgi braukt šurp, te neviens viņu netraucēs. Mamm, vai drīkst?"

Trešā nodala

AIZRAUJOŠS UZAICINĀJUMS

Lintones kundze paskatījās uz trim satrauktajiem bērniem un, visiem uzsmaidījusi, pamāja ar galvu.

"Jā, neredzu iemeslu neļaut. Taisnību sakot, tā ir lieliska iespēja atrisināt visus mūsu sarežģījumus. Strupdeguni, mīļais! Nevajag!"

Strupdegunis bija apķēries krustmātei ap vidukli un sajūsmā valsēja apkārt istabai, kliegdams: "Hip-hip-urā! Hip-hip-urā! Laimīgā, laimīgā diena!"

Lintona kungs pārsteigts iznāca priekšnamā un uzzināja satraukuma iemeslu. Viņš piekrītoši klausījās.

"Jūsu tēvocim miers un klusums nāks tikai par labu. Un mums ari," viņš teica. "Cerams, jūs neatstāsiet Trakuli šeit. Es labprāt kādu laiku neredzētu tā suņa dibengalu."

"Neredzēsiet, neredzēsiet!" Strupdegunis sauca, tuvodamies tēvocim, lai aplaistu riņķi apkārt istabai arī ar viņu. Zēns jutās bezgala atvieglots. Taču, par laimi, viņš pārdomāja - tēvocim tik muļķīgi gājieni nav pieņemami.

Rodžers jau stāstīja Bārnijam, ka vecāki piekrīt, un uzzināja vēl šo to. Pēc dažām minūtēm Diāna izrāva klausuli viņam no rokām, ilgodamās pārmīt kādu vārdu ar veco draugu Bārniju. Viņu sveica aprauta čivināšana.

"Tā esi tu, Miranda!" viņa iesaucās un kā apburta klausījās pazīstamo mērkaķītes čivināšanu. "Mēs drīz tiksimies, Miranda! Drīz, drīz, drīz."

"Vau, vau!" Trakulis rēja, nesaprazdams, kas notiek, un pārsteigts par tādu satraukumu. Viņš mēģināja izraut paklājiņu, uz kura stāvēja Lintona kungs, un mesties prom, bet Strupdegunis viņu acumirkli apturēja.

Visi bija sajūsmā par Bārnija zvanu. Arī Strupdegunis ar viņu pārmija dažus vārdus, tad klausuli nolika, un visi sagāja dzīvojamajā istabā, lai pārrunātu satraucošos jaunumus.

"Brīnumaini! Māja sniegotu kalnu vidū pie aizsaluša ezera! Kas var būt vēl labāk?" Rodžers gavilēja. "Jāsameklē slidas. Laimīgais Strupdegunis! Tu Ziemassvētkos dabūji jaunas."

"Kā būs ar kamaniņām?" Diāna ierunājās. "Neticu, ka tās vēl der. Tās noteikti ir par mazām. Mēs tās neesam lietojuši kādus trīs gadus. Sasodīts!"

"Es par savu Ziemassvētku naudu nopirkšu jaunas," Strupdegunis lielīgi paziņoja. "Klau! Kaut es varētu nopirkt slidas Trakulim!"

Rodžers iesmējās. "Tas gan būtu vareni! Trakulis uz slidām izskatītos nepārspējams. Viņš nezinātu, ar kuru kāju atsperties."

"Pārāk skaisti, lai būtu taisnība!" Diāna teica, ieslīgusi dīvānā. "Mamm, tu neiebilsti, ka mēs braucam, vai ne? Tev nebūs skumji?"

"Ak vai! Nē," mamma sacīja. "Es tikai priecāšos, ka varēšu veltīt laiku tēvocim Robertam. Paldies Dievam, Trakulis būs prom. Rodžer, kad Bārnija vecmāmiņa zvanīs, lai norunātu prombraukšanas dienu un laiku, un visu pārējo? Vai Bārnijs teica?"

"Jā. Viņa zvanīs šovakar," Rodžers atbildēja. Zēns pagriezās pret pārējiem. "Bārnija balss izklausījās tieši tāda pati kā agrāk, vai ne?" viņš jautāja.

"Tieši tāda pati," pārējie piekrita.

"Un kāpēc lai tā nebūtu?" Lintones kundze pārsteigta jautāja.

"Nezinu," Rodžers atteica. "Viņš tik ilgi bija cirka zēns, staigāja skrandās, bieži viņam nebija, ko ēst, nemaz jau nerunājot par skolā iešanu. Un pēkšņi viņš ir atradis ģimeni, var mācīties, valkāt kārtīgas drēbes un ēst pie galda, nevis ārā… Es domāju, ka viņš būs mainījies."

"Bārnijs nekad nemainīsies," Strupdegunis noteica. "Nekad. Kā mēs brauksim ar kamaniņām lejā no kalna! Ūūūūū!" Viņš pilnā sparā aizslīdēja prom pa uzspodrināto grīdu un apstājās, tikai ieraudzījis krustmātes seju. "Un slidosim apkārt un apkārt, iekšā un ārā…"

Strupdegunis uzslidoja virsū mazam galdiņam, un Diāna to pārtvēra kritienā. "Neizliecies par lielāku muļķi kā esi," viņa teica. "Varu derēt, ka tu nokritīsi tūkstoš reižu, ir ne pusduci soļu ncveicis. Es gribu redzēt, kā tu nožausies uz Iedus!"

Bārnija vecmāmiņa jau tajā pašā vakarā piezvanīja Lintones kundzei. Viņai bija laipna, ļoti maiga balss, un Lintones kundze nodomāja, ka Bārnijam ārkārtīgi veicies. Viņa vecmāmiņa atstāja patīkamas kundzes iespaidu. Lintones kundze atstāstīja bērniem, kas nepacietīgi gaidīja, vecās kundzes vārdus.

"Tā māja kalnos kādu laiku esot bijusi neapdzīvota," Lintones kundze stāstīja. "Viņas dēli un meitas jaunībā braukuši turp ziemā sportot. Viņa kādu aizsūtīs, lai māju sakopj un izvēdina, un pēc divām dienām tā būs gatava jūs uzņemt."

"Vai kāds pieaugušais arī brauks līdzi?" Lintona kungs jautāja. "Viņiem vajadzīgs kāds prātīgs cilvēks."

"Bārnijs ir ļoti prātīgs," Strupdegunis attrauca.

"Mārtinas kundze - tā ir Bārnija vecmāmiņa - sūtīšot savas pavāres māsu, lai tā pieskata bērnus," Lintones kundze stāstīja. "Viņa taisīs ēst, žāvēs drēbes un gādās, lai viņi nedarītu muļķības. Taču es ceru, ka par to rūpēsies arī Rodžers. Viņš ir pietiekami liels, lai uzņemtos vadību. Kopā ar Bārniju."

"Mums nekas nenotiks," Rodžers teica. "Mamm, tev nav jāuztraucas. Tas nu gan ir joks! Vēl tikai divas dienas, un mēs būsim kalnu namiņā!"

"Neliekas vis, ka tā būtu ļoti maza," mamma iebilda. "Tajā ir piecas vai sešas guļamistabas, liela, veca virtuve un vēl divas vai trīs telpas. Jums tās jāpalīdz uzturēt kārtībā, citādi pavāres māsa aizies prom un atstās jūs vienus."

"Es viņai palīdzēšu," Diāna apsolīja, "un mēs visi klāsim savas gultas. Kaut gan Strupdegunis no rīta tikai izlien no gultas un uzrauj tai virsū palagus un segas."

"Stāsti vien!" Strupdegunis atcirta. "Tā ir māna gulta, skaidrs?"

"Rit ķersimies pie slidām, zābakiem un drēbēm," Lintones kundze teica. "Jums visiem, protams, vajadzēs labus garos gumijas zābakus. Strupdeguni, cerams, tu savējos atvedi no skolas. Pagājušajā ceturksni tu tos biji aizmirsis."

"Jā, atvedu. Es skaidri atceros, ka vienu atvedu," Strupdegunis izpalīdzīgi teica.

"Varbūt es pārklausījos," mamma sacīja, "bet man likās, ka to māju sauc par "Retatetu"."

Bērni sāka smieties. "Cik mīļi!" Diāna teica. "Cerams, tu nepārklausljies. "Retateta". Interesanti, kāpēc tāds nosaukums."

Nākamā diena bija nemierīga. Zābaki, zeķes, cimdi, džemperi, slidas - viss tika izvilkts no skapjiem un apskatīts. Laiks bija ļoti auksts, pieturējās sals, un naktī atkal bija snidzis. Laika prognoze solīja aukstumu, daudz sniega un stipru salu - visu kas vajadzīgs ziemas sporta veidiem, turpināja ziņot Strupdegunis. Viņš atkal paņēma savas mutes harmonikas un, mēģinādams iemācīties jaunu melodiju, gandrīz noveda visus līdz ārprātam. Beigās Lintones kundze viņam tās atņēma un ielika vienā no ceļasomām pašā dibenā.

Taču Strupdegunis nepadevās un sāka strinkšķināt iedomāto bandžo, caur pavērtām lūpām izlaizdams savādas skaņas, kamēr pirksti skrēja pār iedomātā bandžo stigām. Tas bija vēl sliktāk nekā mutes harmonikas. Tā kā bandžo bija iedomāts, to diemžēl nevarēja atņemt.

"Vai to puiku nevar aizsūtīt uz "Retatetu" jau šodien pat?" Lintona kungs noprasīja, torit jau divdesmito reizi klausīdamies, kā garām viņa istabas durvīm aizslīd bandžo. "Labi gan, ka viņš būs prom, kad atbrauks tēvocis Roberts!"

Beidzot ceļasomas bija piepildītas, slidas sasietas kopā un tīrās drēbes gaidīja nākamo rītu, kad viņi pievienosies Bārnijam. Trakulis, gribēdams palīdzēt, nemierīgi skraidīja apkārt un pazuda ar kurpēm un zeķēm ikreiz, kad tās bija saliktas kaudzītē. Pat Strupdegunim tas beidzot apnika - zēns satika Trakuli jožam augšā pa kāpnēm, kad viņš pats, Strupdegunis, joza lejā, un abi kūleņu kūleņiem novēlās zemē.

"Suņa pakaļa!" Strupdegunis nikni uzkliedza pārsteigtajam Trakulim. "Ja tas atkārtosies, es tevi atstāšu tepat. Es gandrīz lauzu kāju. Rrrrrrrr! Slikts suns!"

Trakulis nolaida asti un palīda priekšnamā zem lādes. Tur bija jūtama peles smaka, un viņš lieliski pavadīja laiku, mēģinot atrast peli, par lielu pārsteigumu Lintona kungam, kārpīdams grīdu un skaļi ošņādams.

"Vispirms brauksim pie Bārnija uz mājām un tad kopā ar viņu un viņa brālēnu uz "Retatetu"," Rodžers stāstīja pārējiem. "Kaut rītdiena jau būtu pienākusi! Interesanti, kāds ir viņa brālēns. Mamm, kad mēs brauksim uz kalnu namiņu?"

"Kad beigs snigt," mamma sacīja. "Tā teica Bārnija vecmāmiņa. Taču, ja snigs veselu nedēlu, jums būs jāatgriežas, lai sagatavotos skolai."

Rodžers ievaidējās. "Nepiemini šo vārdu! Strupdeguni, beidz trokšņot vai pārmaiņas pēc uzspēlē citu instrumentu. Tavs iedomātais bandžo sāk apnikt."

Strupdegunis paklausīgi pārgāja uz cītaru, kas skanēja daudz patīkamāk. Viņš nudien meistarīgi atdarināja skaņas. Lintones kundze cerēja, ka nākamreiz viņš neķersies pie bungām.

Beidzot pienāca rīts - skaidrs rīts ar spožām, zilām debesīm un bāli dzeltenu sauli un sniegu, kas, gluži kā cukurs, gurdzēja zem kājām. "Debešķīgi!" Diāna teica. "Tieši to mums vajag!"

Un bērni devās ar taksometru uz vilcienu, lai brauktu uz pilsētu, kurā dzīvo Bārnijs. Arī Trakulis, kuru ļoti satrauca tas, ka viņam aplikta saite. Uz priekšu! Pretī līksmībai, pretī sportam. Urā! Pretī ziemas brīvlaikam!

Ceturta nodala PIE BĀRNIJA

Bārnijs dzīvoja Litlvendlmenā. Stacijā bērnus gaidīja automašīna - skaists, liels furgons ar uzrakstu "Komunālie pakalpojumi" -, kurā bija daudz vietas bagāžai. Taču vislabākais bija tas, ka viņus sagaidīja Bārnijs ar Mirandu, kas satraukta sēdēja zēnam uz pleca.

"Bārnij! Sveiks, Bārnij! Un Miranda! Hei, Miranda!" Strupdegunis sauca, izkāries ārā pa vagona logu. kad vilciens tuvojās stacijai. Viņš atvēra durvis un kopā ar Trakuli izvēlās ārā. Bārnijs priecīgs pieskrēja klāt, un viņa acis mirdzēja tikpat spoži kā vienmēr. Miranda, mērkaķīte, lēkāja viņam uz pleca un pilnā balsī čivināja. Viņa uzreiz visus pazina.

"Bārnij! Mīļais Bārnij!" Diāna iesaucās un apskāva zēnu. Rodžers papliķēja viņam pa muguru, Strupdegunis smaidīja pa visu vasarraibumaino seju ar strupo degunu, bet Trakulis sajuka galīgi, gūlās uz muguras un, skaļi riedams, mētāja pa gaisu ķepas, it kā mītu divriteņa pedāļus.

"Sveiki!" Bārnijs teica. Viņa brūnā seja staroja priekā, redzot bērnus, kas viņam bija draudzīgi izpalīdzējuši, kad viņš vēl bija trūcīgs cirka zēns. "Cik lieliski ir jūs atkal redzēt! Vai ne, Miranda?"

Mērkaķīte uzlēca Diānai uz pleca un, likās, kaut ko čukstēja, turēdama viņu aiz auss ļipiņas, kā bieži mēdza darīt. Diāna iesmējās. "Mīļā Miranda! Tu nemaz neesi mainījusies, itin nemaz. Un tu nudien izskaties glīta sarkanajā jaciņā, cepurītē un svārkos."

Bārnijs izskatījās citāds. Viņš nebija kļuvis garāks vai apaļāks, un viņa seja bija tikpat brūna kā parasti. Bet mugurā viņam bija labas drēbes, mati kārtīgi apgriezti, apsieta kaklasaite, kuru viņš reti lietoja, kad bija cirka zēns. īstenība Bārnijs izskatījās glīts, un Diāna vērās viņā ar apbrīnu.

Bārnijs iesmējās, ievērojis visu triju skatienus pievērstus sev. "Vai es izskatos citāds?" viņš jautāja tik labi pazīstamajā balsī ar tikko manāmu amerikānisku pieskaņu, kuru viņš bija piesavinājies, klīstot ar cirku pa pasauli. "Es vairs neesmu cirka zēns. Esmu džentlmenis. Iedomājieties tikai! Es, Bārnijs, zēns, kurš strādāja riņķu mešanas teltī, zēns, kurš ķērās pie jebkura darba, kurš vienmēr valkāja auduma kurpes, netīras, vecas bikses un noskrandušu kreklu…"

Viņš apklusa un uzmeta mirdzošu skatienu trim bērniem, kuri uzmanīgi klausījās. "Jā, tagad esmu džentlmenis, un tomēr es esmu tas pats. Redzat? Esmu Bārnijs, vai ne, Miranda?"

Miranda atkal uzlēca viņam uz pleca un sāka lēkāt, čivinādama mērkaķu mēlē. Kāda viņai daļa gar to, kas Bārnijam mugurā, kur viņš dzīvo, vai viņš ir cirka zēns vai džentlmenis? Viņai ir pilnīgi vienalga. Tas ir Bārnijs.

"Jā, tu esi tas pats Bārnijs," Diāna teica un atvieglojumā aprauti nopūtās. Sirds dziļumos viņa baidījās, ka ģimene, skaista māja un nauda Bārniju būs padarījusi citādu.

"Ejam," Bārnijs sacīja. "Auto ir tur. Redzat? Un pie stūres sēž mans tētis." Viņš ļoti lepni izrunāja vārdus "mans tētis". Diāna jutās aizkustināta. Cik ārkārtīgi liels prieks gan laikam ir atrast tēvu pēc tik daudziem gadiem, kad esi domājis, ka viņš miris!

Bārnija tēvs, Mārtiņa kungs, sēdēja pie stūres. Bērnus izbrīnīja abu līdzība - spoži zilas acis tālu viena no otras, rudzu krāsas mati, plata mute, kas gatava jebkurā mirklī izplūst smaidā. Jā, tie, bez šaubām, ir tēvs un dēls. Vienīgā atšķirība ir tā, ka Bārnijs ir daudz brūnāks par tēvu.

"Sveiki, bērni!" Mārtiņa kungs teica un pasmaidīja, vēl vairāk izskatīdamies pēc Bārnija. "Ļoti jauki, ka esat braukuši tādu ceļu, lai satiktu Bārnabasu jeb Bārniju, kā jūs viņu saucat. Leciet iekšā! Ēdīsim pusdienas pie vecmāmiņas, un tad es jūs aizvedīšu uz "Retatetu"."

"Liels paldies, ser," Rodžers pieklājīgi atbildēja. "Jūs esat ļoti laipns, ka sagaidāt mūs, un brīnišķīgi, ka Bārnija vecmāmiņa mūs uzaicinājusi paciemoties "Retatetā". Mēs ļoti priecājamies."

Zēni sakrāva ceļasomas komunālo pakalpojumu furgonā. Trakulis ierāpās automašīnā un iekārtojās stūri, lai varētu skatīties ārā pa logu. Viņam ļoti patika bāzt ārā pa logu galvu un ļaut garajām ausīm plīvot vējā. Trakulis bija sajūsmā par atkaltikšanos ar Bārniju, kaut gan attiecībā uz mērkaķīti Mirandu nebija tik drošs. Spaniels pēkšņi atcerējās, kā viņa mēdza lēkādama nekaunīgi vizināties viņam uz muguras. Trakulis pašķielēja ar acs kaktiņu uz Mirandu. Vai viņa atkal izmēģinās vecos jokus?

Automašīna ieripoja piebraucamajā ceļā un tuvojās glītai koka mājai ar baltām sienām, gariem skursteņiem un platām logu vērlnēm. Mājas durvis atsprāga vaļā, un tajās nostājās maza, veca kundzīte tikpat brūnām acīm kā mērkaķim, kas sēdēja viņai uz pleca.

"Ahā! Klāt gan!" viņa iesaucās. "Laipni lūdzam, laipni lūdzam! Es jau sen gribēju salikt Bārnija draugus. Nāciet iekšā, nāciet iekšā!"

Bērniem uzreiz iepatikās Bārnija vecmāmiņa. Viņai bija balti, cirtaini mati, ļoti sārta seja ar mīkstiem vaigiem, brūnas acis un možs smaids. Bērni sarokojās un smaidīja, vērodami mērkaķīti viņai uz pleca.

Džinija, mērkaķīte, bija ģērbta citādi nekā Miranda. Viņas trauslos plecus sedza īss, dzeltens apmetnis. Mērkaķīte visā nopietnībā stiepa pretī mazo, krunkaino ķepiņu un sarokojās ar visiem.

Trakulis pārsteigts skatījās. Ko? Vēl viens mērkaķis? Varbūt viņam dubultojas?

Drīz viņi sēdēja mājīgā istabā ar degošu kamīnu, košiem aizkariem un ēstgribu rosinošām pusdienām uz apaļa galda. Strupdegunis tās atzinīgi novērtēja. Sākumam karsta tomātu zupa. Tieši tas, ko viņš tagad vēlas! Zēns tūdaļ ieņēma savu vietu un starojošu skatienu vērās apkārt. Tas Strupdegunim patika.

"Kas būs otrajā?" viņš skali čukstēja Bārnijam.

"Bārnabass man pastāstīja, kas jums garšo," teica vecā kundze, kurai bija ļoti asa dzirde. "Cīsiņi - vesela kaudze, cepti sīpoli un tomāti, kartupeļi un zirņi. Es zinu, ka jūs bieži cienājāt Bārnabasu, un lepojos, ka tagad viņš cienās jūs."

Strupdegunis šos vārdus novērtēja atzinīgi. Cik patīkama veca kundze! Bārnijam veicies ar tik brīnišķīgu ģimeni. īsu mirkli Strupdeguni pārņēma greizsirdība, veroties Bārnija skaistajā, smaidīgajā tēvā. Viņš arī gribētu tādu tēvu, taču viņam, tavu nelaimi, vispār nav vecāku. Stupdegunis nesaprata bērnus, kuri gaužas par saviem vecākiem. Viņi neapzinās, kāda tā ir laime, ja ir vecāki!

Pusdienas pagāja ļoti patīkami. Bārnijs stāstīja par nodarbībām. Agrāk viņš skolā nebija gājis, un tēvs domāja, ka viņam vispirms daudz jāmācās pie privātskolotāja. Zēns bija ļoti apķērīgs, un viņam ārkārtīgi patika mācīties.

"Tās viņam padodas tikpat viegli kā staigāšana pa virvi vai riteņa griešana." Bārnija tēvs smējās.

"Brīnišķīgi," Strupdegunis skaudīgi novilka. "Man gan nepadodas. It nemaz! Bārnij, vai tu reizēm ilgojies pēc cirka, gadatirgiem un atrakcijām, kurās piedalījies?"

"Reizēm jā," Bārnijs atbildēja, "bet tas nav bieži. Tikai tad, kad iedomājos, kāda bauda ir gulēt zem zvaigžņotām debesīm vai arī - cik labi garšo ēdiens no katla kādā gadatirgū, kad esi ļoti izsalcis. Es arī mazliet ilgojos pēc cirka ļaudīm."

"Tu vari atkal izbaudīt tās dzīves garšu, kad vien vēlies, Bārnij," tēvs teica viņam uzsmaidīdams.

"Zinu," Bārnijs atbildēja, "bet es vienmēr atgriezīšos mājās - pie tevis un vecmāmiņas. Man patīk ceļojošo mākslinieku brīvā dzīve, bet man patīk arī sajust savas saknes. Piederība kādai vietai vai ģimenei - šīs sajūtas man vienmēr trūcis, un tagad, kad esmu to ieguvis, es no tās neatteikšos."

Saruna pie pusdienu galda turpinājās - priecīga, jautra, draudzīga un omulīga. Trakulis gulēja zem galda, pārsteigts par to, cik dažādus gardus kumosus viņam atmet Strupdegunis, Rodžers un Bārnijs. Miranda, gribēdama noskaidrot, kāpēc Trakulis ir tik mierīgs, noslīdēja gar galda kāju lejā un, par lielu pārsteigumu Trakulim, pievienojās viņa dzīrēm. Džinija, otra mērkaķīte, tikai retumis atstāja saimnieces plecu, lai ļoti nopietni paņemtu ķepiņā kādu gardumu. Reizēm viņa pa- pliķēja vecenītes mīksto vaigu sev līdzās un bieži darīja to, ko Miranda darīja Bārnijam, - ieslidināja ķepiņu saimniecei aiz apkakles, lai pasildītu sīkos pirkstus.

"Pēc pusdienām jūs ar automašīnu aizvedis uz "Retatetu"," Bārnija vecmāmiņa teica. "Kutēs jaunkundze, pavāres māsa, jau ir tur."

"Kutēs jaunkundze? Tas tiešām ir viņas īstais vārds?" Strupdegunis jautāja. "Viņai kut?"

"Nav ne jausmas," Mārtinas kundze atteica. "Un es tavā vietā to nemēģinātu noskaidrot."

"Es domāju, ka Bārnija brālēns arī brauks," ierunājas Rodžers. "Kur viņš ir? Vai mēs iebrauksim viņam pakaļ?"

"Nē. Viņš ir saaukstējies," Mārtinas kundze atbildēja. "Varbūt viņš būs klāt pēc dažām dienām, bet šodien gan ne. Jums būs jāiekārtojas bez viņa."

Tas bērnus loti apmierināja. Viņiem briesmīgi gribējās ilgi un draudzīgi aprunāties ar Bārniju, un nepazīstamais brālēns viņus varēja mulsināt.

Viņi sakāpa komunālo pakalpojumu furgonā un pamāja ardievas Bārnija vecmāmiņai un mazajai mērkaķītei Džinijai. Automašīna aiztrauca pa piesnigušiem ceļiem pretī balti tērptajiem kalniem.

"Uzmodiniet mani, kad būsim pie "Retatetas"," teica Strupdegunis. Viņam pēc pamatīgām pusdienām pēkšņi bija uznācis miegs. "Tā tik būs līksmība!"

Tev taisnība, Strupdeguni. Atliek gaidīt, gan redzēsi.

Piektā nodala "RETATETA"

Vietām ceļi jau bija apledojuši, un vajadzēja braukt lēnām. Pagāja gandrīz stunda, līdz viņi ieradās Bofeimas ciematā, no kura dažu jūdžu attālumā atradās "Retatcta".

"Nu jau drīz būsim klāt," teica Bārnija tēvs, kas sēdēja pie stūres. "Tā tik bija jautrība, kad mēs bērnībā kopā ar brāli, māsām, brālēniem un māsīcām dzīvojām "Retatetā". Tev, Bārnabas, kopā ar draugiem arī klāsies jautri."

Viņi izbrauca cauri ciematam un devās augšā pa zemu, slīpu kalna nogāzi. Automašīna apstājās pusceļā un vairs neizkustējās no vietas. Riteņi griezās un griezās vienā un tajā pašā slidenajā vietā.

"Ņemiet ārā maisus un lāpstu, bērni," Mārtiņa kungs teica. "Es jau domāju, ka tā būs, tāpēc mēs neesam pārsteigti nesagatavoti."

Viņi paņēma lāpstu, atraka no riteņiem sniegu un pabāza zem tiem maisus. Kad Mārtiņa kungs atkal iedarbināja motoru, riteņi sāka malt maisus slidenā sniega vietā, un automašīna lēnām sasniedza kalna virsotni. Tur tā apstājās, un Mārtiņa kungs pagaidīja, kamēr pienāks bērni ar maisiem un lāpstu rokās.

"Labi, ka es vakar paņēmu visas mantas, kas jums būs vajadzīgas "Retatetā"," viņš teica. "Šaubos, vai te vairs izbrauks kāda automašīna, ja sasnigs vēl vairāk."

"Varbūt mēs būsim atgriezti no ārpasaules!" Strupdegunis sajūsmināts sauca. "Pazuduši sniegotajos kalnos! Vieni paši "Retatetā"! Mēs nevarēsim atgriezties skolā. Urā!"

Trakulis līksmi ierējās. Ja kāds saka "urā!", tas nozīmē, ka viņš ir laimīgs, tātad arī sunim jādalās priekā. Miranda izstiepa ķepu un ieknieba viņa garajā ausī. Tūlīt sekoja tusiņš. Mārtiņa kungs uz mirkli palūkojās atpakaļ. "Nezinu, kas notiek aizmugurē, bet tas ļoti traucē vadītāju," viņš piezīmēja. Trakulis tūlīt dabūja no Strup- deguņa pa skaustu un pārsteigts iesmilkstējās.

Automašīna lēnām turpināja ceļu un piebrauca pie cita kalna. Vai arī šoreiz tā apstāsies pusceļā? Nē, tā cītīgi vilkās augšā, un visi atviegloti uzelpoja.

Apkārtne dzirkstoši baltā sniega biezajā segā izskatījās valdzinoša. Ik mazākais zariņš iezīmējās uz baltā fona, un ik žoga vai jumta skaidrās aprises izplūda sniegā. Diāna skatījās pa logu un domāja, cik tas ir skaisti.

"Izvizināsimies ar kamaniņām," Rodžers teica. "Labāk nekā jebkad. Un, ja sals pieturēsies, slidosim, cik vien tīk."

"Bez šaubām," Bārnija tēvs piebilda, iebraukdams mazā ielejā, kuru no visām pusēm apņēma sniegā tērpti kalni. "Gandrīz esam klāt. Pēc mirkļa jūs ieraudzīsiet "Retatetu" - tā ir tūliņ aiz pagrieziena. Re, kur aizsalis ezers. Skatieties!"

"Diezgan liels ezers!" Diāna pārsteigta iesaucās. "Cik žēl. ka nevar vizināties ar laivu un peldēt!"

Visi iesmējās. "To nu tiešām nevar," Bārnija tēvs teica. "Varbūt jūs varētu atbraukt arī vasarā un tad izpriecāties kopā ar Bārniju un viņa brālēniem."

"Tad re, kāda ir tā māja," Strupdegunis atzinīgi sacīja, kad automašīna iegriezās īsā piebraucamajā ceļā. "Man patīk! Izskatās neparasti, vai ne? Ar maziem un lieliem torņiem, dziļiem logiem…"

"Tā ir veca," Mārtiņa kungs teica, "bet tik pamatīgi celta, ka pārdzīvojusi daudzus gadus. Un pieredzējusi vēsturiskus notikumus. Reiz te apmeties Olivers Kromvels, un runā, ka te esot atvests un noslēpts kāds izcils spāņu gūsteknis, bet neviens nezina, kas ar viņu noticis."

"Oho!" Strupdegunis sajūsmā iesaucās. "Cerams, ka viņš vēl ir te. Es neprotu spāniski neviena vārda. Man "Retateta" patīk. Liekas, ka tā piedzīvojusi satraucošus laikus."

Kamēr automašīna loti lēnām virzījās pa piebraucamo ceļu, ārdurvis atvērās, un tajās parādījās ļoti maza, smaidoša sieviete ar tumšu matu pīnēm, kas bija savītas ap galvu, un jautrām, tumšām acīm. Viņai mugurā bija puķains uzsvārcis un virs tā nevainojami balts priekšauts. Bērniem viņa uzreiz iepatikās.

"Tā ir Kutēs kundze?" pirmais izlēcis no automašīnas, jautāja Strupdegunis.

"Jā," Bārnijs atbildēja. "Tikai nejautā viņai, vai viņai kut. Tas viņai jautāts simtiem reižu un ir jau apnicis. Labdien, Kutēs kundze! Es ceru, ka jums nebija vientuļi."

"It nemaz. Es biju pārāk aizņemta," mazā sieviņa atbildēja, nākdama palīgā sanest iekšā ceļasomas. "Salst? Tad nāciet iekšā. Es jau iekūru uguni. Labdien, Mārtiņa kungs. Man dikti liels prieks jūs visus redzēt. Es baidījos, ka jūs netiksiet cauri sniegam."

"Mēs iestrēdzām tikai vienu reizi," Mārtiņa kungs atteica. "Es pārliecināšos, ka bērni ir drošībā, Kutēs kundze, un tad man jābrauc. Gribu doties ceļā, kamēr nav sācis snigt. Tas nav izslēgts - debesis atkal apmākušās."

"Pareizi, kungs. Jums jātiek mājās pirms tumsas," mazā Kutēs kundze teica. "Ak vai! Kas tad tas?"

Tas bija Trakulis, kas, maisīdamies visiem pa kājām, dižojās sniegā.

"Es nezināju, ka jums būs līdzi suns," Kutēs kundze teica. "Man nav suņu cepumu."

"Viņš neatsakās no tā, ko ēdam mēs," Strupdegunis apgalvoja. "Viņam garšo gabaliņš cepta gurna vai karbonādes."

Kutēs kundze izskatījās diezgan satraukta. "Kamēr es te par visu atbildu, to viņš nedabūs!" viņa teica, vadīdama atbraucējus uz durvīm. "Man patīk, ja suņi zina savu vietu. Un mērkaķi arī," viņa piebilda, uzmetusi skatienu Mirandai, kas sēdēja Bārnijam uzpleča. "Pareizi. Sēdi un sildies."

Viņa ieveda viesus lielā, paneļiem apšūtā istabā ar milzīgu kamīnu, kurā sprakšķēja pagales un meta atblāzmu uguns.

"Ak, cik jauki!" aplaidusi skatienu istabai, Diāna teica. "Kā māja no stāstu grāmatas. Un cik gaiša istaba!"

"Tas ir atspīdums no sniega," Kutēs kundze teica. "Ak tu tētīt! Kas tam sunim lēcies?"

Trakulis ļoti dīvaini rūca un kāpās atpakaļ no kamīna, uz kuru bija skrējis, lai sasildītos. Bārnijs sāka nevaldāmi smieties.

"Viņš ieraudzīja lāčādu kamīna priekšā! Tai vienā galā ir galva, un viņš domā, ka tas ir īsts lācis!"

Protams, nabaga Trakulis bija pamatīgi iztrūcies! Viņš bija meties uz kamīna pusi un pēkšņi ieraudzījis vienā paklāja galā lāča galvu ar stikla acīm, kas drūmi vērās viņā. Trakulis iedomājās, ka lācis pieliecies, lai sagatavotos lēcienam, un, nikni rūkdams, tūdaļ kāpās atpakaļ.

"Stulbeni," Strupdegunis teica. "Paskaties uz Mirandu. Viņa ir drosmīgāka par tevi, Trakuli."

Arī Miranda ieraudzīja lāci, taču viņa lāčādu bija redzējusi jau agrāk un nemaz nesatraucās. Mērkaķīte nolēca zemē, apsēdās lācim uz galvas un lēkādama kaut ko čivināja Trakulim.

"Viņa saka, lai tu neesot tāds gļēvulis, Trakuli," Strupdegunis bargi sacīja. "Tiešām. Man kauns par tevi!"

"Nu, bērni, Kutēs kundze jums izrādīs māju un jūsu istabas," Bārnija tēvs teica, skatīdamies rokas pulkstenī, "un es nešaubos, ka jūs jau gaida garda tēja. Palīdziet viņai, lūdzu, kā vien varēdami. Bārnij, iegaumē, ka tu te esi galvenais. Ja kas ies greizi, tūlīt ziņo man."

"Klausos, kungs," Bārnijs atteica. "Cerams, ka "Retatetai" ir pieslēgts telefons?"

"Jā," tēvs atbildēja. "Viss būs kārtībā. Kutēs kundze zina, kur ir kamaniņas un slidas. Mēs tās atvedām līdz ar viņu pašu, produktiem, gultas veļu un visu pārējo. Nu, tad - lai jums labi klājas! Kutēs kundze, pieskatiet viņus un neļaujiet kāpt sev uz galvas."

"Pieskatīšu, neuztraucieties, kungs," Kutēs kundze, izskatīdamās diezgan pikta, atbildēja.

Tad viņa pasmaidīja. "Es tikai priecāšos, ka man apkārt būs bērni," viņa teica. "Manējie jau izauguši, un es jutīšos kā vecajos, labajos laikos, kad viņi plosīsies apkārt. Ceru, jūs nokļūsiet atpakaļ bez sarežģījumiem, kungs."

Viņi visi pavadīja Mārtiņa kungu līdz automašīnai. Jau sāka tumst, kaut gan dzirkstošais sniegs meta baltu atblāzmu. "Uz redzēšanos!" visi sauca un māja, kamēr automašīna izķepurojās pa vārtiem.

Viņi atgriezās uguns apgaismotajā dzīvojamajā istabā ar platiem dīvāniem gar logiem, milzīgo kamīnu un vecām, spožām mēbelēm. Strupdegunis apstājās pie kamīna un līksmi berzēja rokas.

"Vai nav satriecoši?" viņš teica. "Kaut varētu tūlīt iet ārā un braukt ar kamaniņām! Interesanti, kāda ir sajūta, kad pilnā sparā traucas lejā 110 kalna. Trakuli, tev patiks braukt ar kamaniņām?"

Trakulim nebija ne jausmas, kas ir kamaniņas, bet suns bija pārliecināts, ka viņam paliks viss, kas patīk Strupdegunim. Viņš juta vispār rēju sajūsmu un nolēma izrādīties. Suns riedams pilnā sparā metās apkārt istabai, bet pēkšņi paslīdēja uz spoži nopulētās grīdas, apmeta kūleni un slīdēšanu beidza uz muguras. Visi smējās pilnā kaklā.

"Vai tā tu slīdēsi arī pa sniegu?" Strupdegunis jautāja. "Tā tu tālu tiksi, Trakuli."

"Vai negribat sakārtot mantas?" durvīs atskanēja Kutēs kundzes balss. "Nešaubos, ka pēc tam jūs neatteiksieties no tējas."

Viņai bija taisnība - to nu gan viņi nedarīs!

Sestā nodala iekĀrtoŠanĀs

Uz "Retatetas" otro stāvu veda platas kāpnes, un augšā atradās daudzas istabas. Visas sienas bija apsistas ar paneļiem, un Strupdegunis gāja, klauvēdams pie tām - rat-ta-ta.

"Strupdeguni, vai tiešām tā jādara?" Diāna jautāja. "Kas tev padomā?"

"Hā! Slepenā eja, protams!" Strupdegunis ar atbildi nevilcinājās. "Kas to zina! Te varētu būt pilns ar slepenām ejām!"

"Cerams, tu nedauzīsi sienas ikreiz, kad iesi garām," Diāna teica.

"Te ir "Retateta", vai ne tā? Rat-ta-ta!" Strupdegunis smaidot teica un pieklauvēja pie nākamā koka paneļa - rat-ta-ta. "Interesanti, kā radies tik dīvains nosaukums? Tu zini, Bārnij?"

"Nē," Bārnijs atbildēja. "Varbūt Kutēs kundze zina. Kādreiz pajautāsim."

Kutēs kundze gāja gar atvērtajām durvīm kāpņu laukumā. "Varat izvēlēties istabu!" viņa sauca. "Bārnijam jau ir, Diānai arī, bet jums abiem.

zēni, būs jāguļ vienā istabā. Suns var gulēt lejā virtuvē."

"Nevar vis," Strupdegunis čukstus nomurmināja. "Un negulēs ari! Viņš gulēs mana gultā, kā parasti."

Istabas atstāja ļoti patīkamu iespaidu. Tās visas bija izsistas ar paneļiem, pie kuriem Strupdegunis, garām ejot, veikli klauvēja ar pirkstu kauliņiem, visās bija dīvāni ar spilveniem, vecmodīgi mazgāšanās galdiņi un sienās iebūvēti skapji.

"Gandrīz nevar pateikt, ka te ir skapji," vērdama tos vaļā, sacīja Diāna. "Tie pilnīgi saplūst ar ozolkoka sienām. Man nekad nav bijusi tāda istaba. Tā vien liekas, it kā es būtu nokļuvusi pagātnē pirms simt gadiem."

"Arī mūsu istabas ir lieliskas," Strupdegunis paziņoja. "Kur ir Kutēs kundze? Ak, viņa ir prom. Labi. Es gribēju teikt to, kas viņai nav jādzird. Es neļaušu Trakuli šonakt ieslēgt virtuvē, tāpēc jāiz- v domā, kā viņu no tā pasargāt. Tad viņš, kā parasti, varēs nākt manā gultā. Virtuvē viņš būs ļoti nelaimīgs."

Kamēr zēni klīda apkārt, Diāna attaisīja ceļa somas, izņēma mantas un salika tās glītās kaudzītēs. Kutēs kundze sauca, vērdamās augšup: "Tēja būs gatava pēc piecām minūtēm, un plāceņi ir karsti, tāpēc nekavējieties!"

Diāna uzsauca pārējiem: "Rodžer! Bārnij!

Strupdeguni! Tēja ir gatava, tāpēc žigli kārtojiet mantas!"

Rodžers un Bārnijs salika mantas lielās, vecās lādēs un tumšos sienas skapjos. Strupdegunis un Trakulis, aplipuši ar putekļiem un zirnekļu tīkliem, uzskrēja augšā pēdējā mirklī.

"Ak šausmas! Kur tu biji?" Diāna jautāja, vērdamās viņā ar nepatiku. "Nenāc man klāt, lūdzu! Tu esi viss vienos zirnekļa tīklos, varbūt pa tevi rāpo zirnekļi!"

"Tiešām?" Strupdegunis pārsteigts jautāja un tik sparīgi nokratīja putekļus, ka sacēlās vesels mākonis. "Es atradu mazu jumtistabiņu. Tur ir tik interesanti! Vecas kastes un ceļasomas. Ei, kas tad tas?"

Tur dunēja vecais gongs priekšnamā. Kutēs kundzei bija apnicis gaidīt, kamēr bērni kāps lejā, un viņa pēkšņi atcerējās gongu. Nu gan viņi satrūkās! Miranda acumirklī uzlēca uz aizkaru stangas, un Trakulis paskrēja zem gultas.

"Laikam aicina mūs uz tēju," Diāna teica. "Strupdeguni, tev jāizlādē ceļasoma un jānoliek mantas, pirms ejam lejā. Žigli!"

"Labi, labi, skolotāj," Strupdegunis norūca. "Nesāc mani izrīkot! Es ilgi nekavēšos."

Un nekavējās ar'. Viņš vienkārši attaisīja ceļasomu, atvēra sienas skapja durvis un sabēra visu iekšā lielā kaudzē. Tad iegrūda ceļasomu skapja aizmugurē un, ko kājas nes, metās lejā pa kāpnēm pakaļ Trakulim. Kāpnes beidzās plašā priekšnamā ar nospodrinātu grīdu, un Trakulis bez liekām pūlēm varēja slīdēt līdz pašam galam.

"Sasodīti labi. Trakuli!" Strupdegunis apbrīnodams teica un nosvērti iesoļoja dzīvojamajā istabā, kur pārējie jau grasījās sēsties pie galda. Diāna pārmetoši uz viņu paskatījās.

"Tu nevarēji tik ātri sakārtot mantas. Ej atpakaļ un izdari to."

"Viss salikts sienas skapī," Strupdegunis atbildēja. "Un ceļasoma ir tukša, skolotāj!"

"Beidz mani tā saukāt," Diāna nikni atcirta, bet Strupdegunis to vairs nedzirdēja. Viņa uzmanību saistīja cienasts. Uz nevainojami balta galdauta bija seši šķīvji ar dažādiem ēdieniem. Diānai priekšā atradās liela, brūna tējkanna, liela, brūna piena krūka un liels trauks ar cukura graudiņiem. Uz galda vēl bija divas bļodiņas ar ievārījumu un trauciņš ar zivs pastēti.

Strupdegunis bijīgi skatījās uz sešiem pilnajiem šķīvjiem. "Kaudzēs sakrautas sviestmaizes, karsti, ar sviestu apziesti plācenīši - vismaz trīs katram -, brūni un lipīgi piparkūku kvadrāti, milzīga šokolādes kūka, ievārījuma biskvītkūka - divreiz lielāka nekā parasti un mājas makaroni! Makaroni - mans mīļākais ēdiens! Kutēs kundze! Kutēs kundze!"

Priecīgais Strupdegunis ar Trakuli pa pēdām iesteidzās virtuvē pie pārsteigtās Kutēs kundzes, lai izteiktu sajūsmu par tējas galdu. Zēns prātoja, vai nevajadzētu viņu stipri apskaut, bet nolēma, ka vēl nepazīst viņu pietiekami labi.

Kutēs kundzei ļoti glaimoja zēna sajūsma par pirmo maltīti, ko viņa bērniem bija sarūpējusi. "Ej vien," viņa starodama teica. "Tu nu gan esi īpatnis! Goda vārds! Labāk pasteidzies, kamēr pārējie nav visu apēduši!"

Šie vārdi lika Strupdegunim pa galvu pa kaklu mesties ārā no virtuves, taču, viņam par atvieglojumu, ēdamā vēl bi ja pietiekami daudz. Strupdegunis rija, lai panāktu pārējos, bet zēnu tas nesatrauca.

"Tu tomēr neesi iemācījies uzvesties pie galda." Diāna saknieba lūpas. Sēdēdama aiz lielās, brūnās tējkannas, viņa jutās kā mamma.

"Atvainojiet, skolotāj," Strupdegunis atbildēja tik pazemīgā balsī, ka visi sāka smieties. "Es neiešu ārā, bet palikšu iekšā un simt reižu uzrakstīšu: "Man jādara pa prātam mīļajai Diānai. Man jādara pa prātam mīļajai Diānai."

"Es tev tūlīt ar kaut ko metīšu," Diāna teica. "Droši vien ar tējkannu."

"Labi," Strupdegunis piekrita. "Tikai pagaidi, kad tā būs tukša. Es neatteiktos no vēl vienas tasītes. Bārnij, paskaties uz Mirandu. Viņa mērc pirkstus zemeņu ievārījumā un aplaiza tos."

"Miranda! Kā tu tā vari?" Bārnijs pārmetoši teica, un mērkaķīte it kā nokaunējusies piespieda purniņu viņam pie kakla, taču nākamaja mirkli mazā ķepiņa jau atkal ieslidčja traukā ar ievārījumu!

Ēdienreize pagāja priecīgi un jautri, un Bārnijs to izjuta vairāk nekā pārējie. Viņš tik daudzus gadus bija juties vientuļš, ilgojies pēc sabiedrības un zobgalībām, pēc sarunām ģimenes lokā. Tagad viņam jautrība vairs nebija sveša un viņš ar prieku iesaistījās zobgalībās. Taču nevienam atbilde nebija gatava tik ātri kā Strupdegunim - viņš vienmēr zināja, ko teikt vai darīt.

Bērni palīdzēja novākt galdu. Tikmēr Kutēs kundze iededzināja lampas. Tās bija vecmodīgas eļļas lampas - "Retatetā" elektrības nebija.

"Uzmanieties ar šīm lampām," viņa brīdināja. "Ja tu, Strupdeguni, kopā ar savu dullo suni gribi skraidīt apkārt, neapgāz tās, citādi māja aizdegsies."

"Uzmanīšos," Strupdegunis apsolīja.

"Augšā, kāpņu laukumā, ir sveces," Kutēs kundze turpināja. "Sveces degs arī priekšnamā, kamēr jūs uziesiet augšā. Ja gribēsiet piemest malku, tā ir sienas skapī pie kamīna. Es varu ienest vēl."

"Nē, nevajag," Rodžers tūlīt atbildēja. "Es ienesīšu. Sakiet, Kutēs kundze, kas vēl jādara, un mēs tūlīt izdarīsim."

"Tas man patīk!" mazā sieviņa apmierināta sacīja un smaidot izgāja no istabas.

Drīz vien bērni jau sēdēja pie kamīna. "Uzspēlēsim," ierosināja Strupdegunis. "Es atvedu kārtis. Iešu atnesīšu." Viņš kāpa augšā, sizdams pie paneļiem - tuk-tuk-tuk, rat-ta-ta, rat-ta-ta!

"Kaut viņš vienreiz beigtu!" Diāna teica. "Kāpēc Strupdegunim vienmēr jātaisa kaut kāds troksnis?"

Strupdegunis atgriezās ar kārtīm, un bērni atkal saklausīja tuk-tuk-tuk. Trakulis klausījās, piešķiebis galvu, tāpat arī Miranda. Atplūda baiga, dobja un uzbāzīga skaņa.

"Piemetīsim vēl kādu pagali, pirms sākam spēlēt," Rodžers teica un atvēra mazo sienas skapi, kurš bija ierīkots blakus kamīnam un kurā glabājās malka. Zēns izvilka vienu pagali, iemeta to ugunī un aiztaisīja skapja durvis. Tad kopā ar pārējiem aizgāja pie galda, un viņi apsēdās, lai spēlētu kārtis.

Taču bērni nepaguva izspēlēt pat vienu partiju, kad kaut kas viņus atkal iztraucēja. Tā bija dobja klauvēšana - tuk-tuk-tuk, rat-ta-ta! Tuk-tuk-tuk, rat-ta-ta!

Trakulis ierūcās, un bērni atkal satrūkās. Šoreiz neklauvēja Strupdegunis - viņš bija te, pie galda, kopā ar pārējiem un, juzdamies neomulīgi, klausījās.

"Laikam Kutēs kundze kaut ko sit virtuvē," Rodžers teica, redzēdams, ka Diāna ir nobijusies.

"Nē," māsa klusā balsī atbildēja. "Tas ir šajā

istabā. Taču te nav neviena cita, izņemot mūs!"

Tuk-tuk-tuk, rat-ta-ta! Tieši tādā pašā ritmā, iedams augšā un lejā pa kāpnēm, pie paneļiem apsistās sienas bija klaudzinājis Strupdegunis.

"Tas tiešām ir šajā istabā," Bārnijs teica, pie- lēkdams kājās. "Kas tas varētu būt? Kas tas ir? Man tas nepatīk."

"Pasauksim Kutēs kundzi," ieteica Rodžers un iesaucās: "Kules kundze! Jūs mums esat vajadzīga. Ātri!"

Kutēs kundze ienāca, ārkārtīgi pārsteigta. "Kas noticis?" viņa jautāja, ieraudzījusi izbiedētās sejas.

"Klausieties," Rodžers teica, kad atkal atskanēja klusais tuk-tuk-tuk. "Klauvējieni, Kutēs kundze… Kas tas varētu būt?

Septītā nodala TUK-TUK-TUK!

Kutēs kundze stāvēja istabas vidū un klausījās. Viņa izskatījās satraukta. "Klauvējieni!" viņa ierunājās. "Klauvējieni! Atkal pēc tik daudziem gadiem!"

"Ko jūs gribat teikt, Kutēs kundze?" Bārnijs jautāja. "Tētis man neko nav stāstījis par klauvējieniem, un viņš par šo māju zina visu."

"Varbūt par klauvējieniem viņš tomēr nezina," Kutēs kundze teica, atviegloti nopūzdamās, kad troksnis beidzās. "Vakar es Bofeimas ciematā dzirdēju kādu stāstu. Šī māja savu nosaukumu dabūjusi klauvējienu dēļ."

"Apsēdieties, Kutēs kundze, un izstāstiet mums," Bārnijs sacīja, un mazā sieviņa tūdaļ apsēdās - uz pašas krēsla maliņas. Viņa atsāka runāt klusā balsī.

"Es jums izstāstīšu, ko esmu dzirdējusi," viņa teica. "Tā ir teika, kas nodota no paaudzes paaudzē. Saprotat? Man to pastāstīja vecais Džons Hērdijs no pasta, bet viņš to esot dzirdējis no sava vecvectēva."

"Turpiniet, turpiniet," Rodžers mudināja, kad Kutēs kundze apklusa, lai atvilktu elpu. Liesmās salūza pagale, un degošais koks iekrita kamīna dibenā, likdams visiem satrūkties.

"Nu, labi," iesāka Kutēs kundze, "stāsta, ka šo māju esot saukuši par "Bofeimas mājām", tāpēc ka blakus ir ezers un ciemats ar tādu pašu nosaukumu, bet drīz pēc tam, kad te ievākušies pirmie iemītnieki, pie ārdurvīm sākuši skanēt dīvaini klauvējieni…"

"Pie ārdurvīm?" Rodžers pārjautāja. "Kāds sitis ar dūrēm?"

"Nē. Ārpusē karājas liels klauvēklis," Kutēs kundze atbildēja. "Vai jūs neredzējāt, kad pēcpusdienā atbraucāt?"

"Durvis bija lidz galam vaļā, tāpēc mēs to neievērojām." Diāna mēģināja atcerēties. "Vai klau- vēklis ir ļoti liels?"

"Milzīgs," Kutēs kundze atbildēja. "Un jūs nespējat iedomāties, kādu troksni tas saceļ! Pēr- kondimdošu! Tā man stāstīja Hērdija kungs no pasta. Taču, kad sulainis gājis atvērt durvis, tur neviena neesot bijis."

"Varbūt klauvētājs aizskrēja prom," cerību pilnā balsī ierunājās Strupdegunis. "Daudzi klauvē vai piezvana pie durvīm un tad bēg prom. Viņiem tas liekas smieklīgi."

"Tas nav smieklīgi, tas ir muļķīgi," Kutēs kundze atteica. "Mums ciematā ir tāds zēns, taču ar mani viņš to joku izspēlēja pārāk bieži. Jā, jā! Es apziedu klauvēkli ar līmi. Būtu jūs redzējuši, kādā ķezā viņš bija!"

Visi iesmējās. "Kāpēc tas, kurš pirms daudziem gadiem klauvēja, negaidīja, līdz durvis atvērs?" Strupdegunis jautāja. "Un kas tas bi ja?"

"Neviens viņu tā arī netika redzējis, kaut gan viņš klauvēja bieži, diena vai nakts," turpināja Kutēs kundze, kurai patika atstāstīt tik dramatiskus notikumus. "Un tas vēl nav viss! Klauvējieni esot turpinājušies simt piecdesmit gadu. Tā stāsta vecā teika!"

"Tad jau tas nevarēja būt viens un tas pats cilvēks," Strupdegunis teica. "Un kāpēc viņš klauvēja? Tāpat vien?"

"Nē. Tas bijis brīdinājums, ka mājā ir nodevējs!" Kutēs kundze sacīja. "Man gan liekas, ka nodevēju vajadzēja būt labi daudz! Un vecais Hērdija kungs stāstīja, ka, atskanot klauvējieniem, veco māju vienmēr pārmeklējuši, lai redzētu, vai kāds tur neslēpjas. Iztaujājuši visus kalpus, lai noskaidrotu, vai kāds nav kļuvis neuzticams. Ai, jā! Vecajos laikos te notika dīvainas lietas. Iegaumējiet manus vārdus."

"Kad šie klauvējieni beidzās?" Bārnijs jautāja. "Jus teicāt, ka tie turpinājušies simt piecdesmit gadu, bet šī māja ir daudz vecāka."

"Nav pagājis vairāk par simt gadiem, kopš Kāds klauvēja pie durvīm," Kutēs kundze teica. "Tagad klauvēklis ir tik vecs, ka droši vien nokristu no durvīm, ja kāds to aiztiktu."

Kutēs kundze stāstīja tik aizraujoši, ka bērni jau gandrīz bija aizmirsuši noslēpumainos klauvējienus, ko dzirdēja pirms brīža, taču drīz vien viņi tos atcerējās. Tie atskanēja atkal!

Tuk-tuk-tuk… Rat-ta-ta! Jau atkal! Klusi, dobji un noslēpumaini - un kaut kur tepat istabā! Tas nu bija droši.

Bārnijs pielēca kājās. "Jānoskaidro, kas tas ir!" viņš teica.

"Ak vai!" Kutēs kundze novaidējās, viņai sāka trīcēt ceļi. "Ak vai! Man tā vecā teika uzdzinusi bailes. Es viscaur drebu. Tas ir klauvēklis! Kāds atgriezies pēc tik daudziem gadiem! Bet kāpēc viņš klauvē? Tc taču nodevēju nav!"

"Galvu augšā!" Rodžers teica. "Viņš neklauvē pie ārdurvīm, Kutēs kundze. Nāc, Bārnij. Noskaidrosim, kurā vietā klauvē."

Viņi nogaidīja, kad atkal atskanēs klauvējieni, un tie atskanēja, līdzko iestājās klusums. Tuk-tuk-tuk… Rat-ta-ta!

"Tas ir tur - tajā istabas kaktā!" Bārnijs iesaucās un skrēja uz kaklu. Klauvējieni norima un atkal atsākās. Tuk-tuk-tuk.

"Tie nāk no sienas skapja, kur glabājas malka!" Kutēs kundze iesaucās. "Lai Dievs mums stāv klāt! Re, 110 kurienes tie nāk. Bet tur ir tikai malkas pagales. To 11u es zinu."

"Tūliņ redzēsim," Bārnijs stingri teica un atrāva vaļā sienas skapja durtiņas.

No skapja briesmīgi sašutusi un pamatīgi nobijusies, izlēca Miranda! Mērkaķīte čivinādama pieskrēja pie Bārnija un, vienā acumirkli uzlēkusi uz pleca, piespieda spalvaino ģīmīti viņam pie kakla.

"Miranda! Miranda! Izrādās, sienas skapī esi bijusi tu," Bārnijs sacīja. "Ak, tu mazā palaidne! Tu mūs tik briesmīgi nobiedēji! Un kāpēc tu klauvēji?"

"Viņa atdarināja Strupdeguni!" Diana iesaucās. "Dzirdēja, kā viņš, kāpdams augšā un lejā, klauvē pie apšuvuma. Jūs jau zināt, ka viņai patīk mūs atdarināt. Un, kad viņu ieslēdza sienas skapī, viņa darīja to pašu, ko Strupdegunis - klauvēja pie koka durvīm gluži kā viņš - tuk-tuk-tuk… rat- ta-ta!"

"Pareizi." Rodžers atviegloti nopūtās. "Fū! Man tas nemaz nepalika. Kad Miranda ielīda tur,

iekšā?"

"Kad tu atvēri sienas skapi, lai piemestu ugunī malku," Bārnijs teica. "Ielavījās, kamēr neviens neredz, bet tu aizvēri durvis. Mazā savād- niece! Šitā klauvēt!"

"Cerams, viņa vairs nedarīs neko tādu, kas mūs varētu nobiedēt," Kutēs kundze teica, pieceldamās un atgūdama parasto izskatu. "Es biju nobijusies kā diegs! Un nesāciet nu domāt par to lielo, veco klauvēkli pie ārdurvīm. Neviens to nav aizticis simt gadu un diez vai tagad vairs aizliks."

"Tik un tā šajā mājā nodevēju nav," Bārnijs sacīja. "Tikai četri bērni, jūs, Kutēs kundze, viens mērkaķis un viens suns. Miranda, nedari vairs tādas dumjības. Brīnums, ka mēs neievērojām tavu prombūtni, bet es domāju, ka tu esi ieritinājusies dīvāna pārklājā."

"Kāpēc Trakulis negāja pie sienas skapja, kā parasti, kad viņš dzird troksni?" Diāna brīnījās.

"Ļoti vienkārši," Strupdegunis smaidot teica. "Viņš nealkst izlīdzēt Mirandai! Saderam - Trakulis domāja, ka Miranda tur vēl varētu pakavēties."

"Jā. Tev laikam taisnība," Bārnijs piekrita, skatīdamies uz Trakuli, kurš cītīgi kasījās. "Slikts suns,Trakuli,-ļāvi nabaga Mirandai paliki tumšā sienas skapī un nesniedzi viņai palīdzīgu ķepu."

"Vau," Trakulis pieklājīgi atsaucās un turpināja kasīšanos. Strupdegunis viņam iespēra ar kurpes purngalu.

"Beidz!" viņš teica. "Apsēdies un klausies, kad ar tevi runā."

Trakulis pavicināja asti, un tās strupulis atsitās pret grīdu - tuk-tuk-tuk!

"Ak Dievs! Nesāc tu ar' vēl to rat-ta-ta!" Strupdegunis iesaucās, un Diāna sāka ķiķināt. Viņa jutās bezgala atvieglota, uzzinājusi, ka bailes bijušas bez pamata, un sirds dziļumos vēlējās, kaut Kutēs kundze nebūtu stāstījusi to veco, savādo teiku.

"Ķersimies atkal pie spēles," Strupdegunis teica. "Paskatīsimies… Dalīsim no jauna!"

Kārtis izdalīja no jauna, un Strupdegunis nopētīja savējās. "Hā!" viņš iesaucās. "Labāk nevar būt! Klau, ko es teikšu! Pat tad, ja tūlīt ierastos Kāds un sāktu dauzīties pie durvīm, es turpināšu partiju. Man sanākušas satriecošas kārtis!"

Viņam par laimi, pie ārdurvīm neviens nedauzījās, un viņš bez pūlēm uzvarēja, izskatīdamies ļoti apmierināts ar sevi.

Dzīvojamajā istabā, kur visapkārt meta atblāzmu uguns, bija mājīgi un silti. Bērni jutās ļoti laimīgi, iztēlodamies, kādi prieki viņus gaida nākamajā dienā. Pēc brīža Diāna aizvilka aizkarus, atstādama ārpusē zvaigžņoto nakti un balto sniegu.

Vēlāk ienāca Kutēs kundze ar paplāti. "Vakariņas!" viņa starodama teica. "Diāna, vai tu neuz- klātu galdu, kamēr es paskatīšos, vai olas bez čaumalām vārās?"

"Vārītas olas bez čaumalām! Kutēs kundze, kā jūs zinājāt, ka es tieši domāju par vienu tādu?" Strupdegunis naski jautāja.

"Man tā vien likās, ka tu domā par divām, nevis vienu tādu," atbildēja Kutēs kundze, kurai patika strupdegunainais, vasarraibumainais "velnēns", kā viņa klusībā zēnu dēvēja. Strupdegunis sajūsmināts plati smaidīja.

"Divas! Cik labi jūs mani jau pazīstat!" viņš teica. "Trakuli, pasveicini, lūdzu, Kutēs kundzi. Parādi savu labāko sveicienu!"

Un Trakulis, lepns, ka var izrādīt savu jaunāko triku, izslējās pakaļkājās un, par lielu interesi Mi- randai, diezgan veikli pacēla ķepu sveicienā.

"Paskat vien! Tikpat gudrs kā saimnieks!" Kutēs kundze teica un smiedamās nolika paplāti. "Jūs abi divi esat dīvaiņi. Tūlīt būšu klāt ar vārītām olām." Un viņa aizgāja, ķiķinādama par Strupdeguni un Trakuli. Tiešām! Tas tik ir pāris!

Astotā nodala

TIE TIK IR PRIEKI!

Vakariņas bi ja ļoti gardas, galdā bija tikai vārītas olas bez čaumalām, karsts kakao un cepumi ar sviestu. Diāna sāka žāvāties, neapēdusi pat ne pusi. Miranda viņu tūdaļ atdarināja. Graciozi žāvādamās, parādīja baltos zobiņus un, gluži kā Diāna, paplikšķināja sev pa muti.

Mirandai un Trakulim garšoja ar sviestu ap- ziestie cepumi. Abi vispirms nolaizīja sviestu - Trakulis ar savu lielo rozā mēli un Miranda ļoti graciozi ar smalko, lunkano mēlīti.

"Tā nav laba uzvedība," Rodžers laiski teica. "Goda vārds, man nāk miegs. Laikam karstuma dēļ. Strupdeguni, kā tu panāksi, lai Trakulis neguļ virtuvē? Varu derēt, ka Kutēs kundze uz to pastāvēs."

Protams, ka tā bija. Viņa parādījās pulksten deviņos ar sveci rokā, lai ietu gulēt.

"Jums visiem laiks iet augšā," viņa stingri paziņoja. "Suni es aizvedīšu uz virtuvi, Strupdeguni."

"Tātad jūs neiebilstat, ja viņš sakošļā paklāju un krēsla spilvenu, un čības, un dvieļus, ko jūs tur atstājāt, Kutēs kundze?" Strupdegunis nopietni jautāja. "Ja zaudējumi būs ļoti lieli, es, protams, samaksašu, bet manai kabatai tas bus milzīgs robs."

Kutēs kundze apjuka. Viņa skatījās uz Trakuli, kurš, acis nemirkšķinādams, vērās pretī.

"Viņš nevar negrauzt un nekošļāt," Strupdegunis godīgi atzinās. "Tāda ir viņa daba. Un dī.vaini ir tas, ka viņš nekad neko nesagrauž, ja guļ kopā ar mani."

Kutēs jaunkundze vairs ilgi nedomāja. "Tad lai guļ kopā ar tevi," viņa padevās, "ja tu vari paciest savā guļamistabā suni, kas nelabi ož. Es nepieļaušu, ka viņš sagrauž visu, kas ir manā virtuvē. Tas nu ir skaidrs."

"Es darīšu visu, lai jūs iepriecinātu," Strupdegunis pārcentīgi teica. "Visu. Pat paturēšu savā istabā suni, kas nelabi ož. Vai ne, Trakuli?"

Trakulis sāka dauzīt pret grīdu astes strupuli, un Miranda tam tūlīt klupa virsū. Trakulis apmetās apkārt, un mērkaķīte viņam uzlēca uz muguras, no visa spēka ieķerdamās zīdainajā spalvā.

Trakulis joņoja apkārt pa istabu ar Mirandu uz muguras, izmisīgi mēģinādams atcerēties, kā lai viņu dabū nost. "Apvelies uz muguras, ēzeli!" Strupdegunis sauca. "Apvelies uz muguras!"

Tikko Trakulis apkrita uz muguras, Miranda aizspurdza kā putns un lēkāja apkārt, tad atgriezās Bārnijam uz pleca.

"Kādi paši, tāda spēle!" Kutēs kundze smiedamās teica. "Kas būs? Nāksiet augšā vai ne? Lejā, kur var apgāzties eļļas lampas un izcelties ugunsgrēks, es jūs neatstāšu! Mārtiņa kungs to stingri piekodināja."

"Pareizi," Bārnijs piekrita un piecēlās. "Nāciet visi. Iededziniet sveces."

Zēns pagaidīja, līdz visi izgāja priekšnamā un aizdedzināja sveces, tad nodzēsa eļļas lampu dzīvojamajā istabā. Miranda visus kaitināja, pūzdama nost sveces, līdzko tās aizdegās.

"Ei, Bārnij!" Strupdegunis sašutis teica. "Nāc un gādā, lai tas biezpaurainais mērkaķis nepūš nost sveces! Viņa droši vien ir nojūgusies."

Bārnijs izplūda skaļos smieklos. "Ak, Miranda!" viņš teica. "Vai tu vēl neesi aizmirsusi vecmāmiņas dzimšanas dienas kūku?" Viņš pagriezās pret pārējiem un paskaidroja:

"Vecmāmiņai nesen bija septiņdesmitā dzimšanas diena. Mūsu pavāre iesprauda kūkā septiņdesmit svecītes, un Miranda palīdzēja tās visas nopūst. Viņa bija sajūsmā!"

"Tad jau viņa pūtīs nost jebkuru sveci." Rodžers novaidējās. "Beidz, Miranda. Ak kungs! Viņa atkal nopūta manējo! Bārnij, paturi viņu. Tā mēs nemūžam netiksim gulēt."

Mirandu saņēma stingri ciet, un mazā procesija devās augšā pa platajām kāpnēm. Trakulis, kā parasti, metās pa priekšu, un Miranda no visa spēka iespiedās Bārnijam labajā rokā, tālāk no viņa sveces.

"Arlabunakti!" viņš teica. "Saldus sapņus. Mēs esam blakus cits citam, tāpēc, ja naktī kāds nobīsies, tad iekliedzieties!"

Taču bērni bi ja pārāk samiegojušies, lai viņus kaut kas spētu nobiedēt. Gultas bi ja ļoti ērtas, un segu pietika, lai pasargātos 110 aukstuma, jo nevienā istabā nebija sevišķi silts. Strupdegunis nolēma, ka ūdens krūkā ir pārāk auksts, lai mazgātos, - gan pagūs no rīta. Vēl viņš nolēma, ka arī mantas kārtos no rīta; lai tagad sakārtotu kaudzi, ko viņš bija sametis sienas skapī uz grīdas, vajadzētu stipri daudz laika!

Trakulis jau gulēja gultas vidū. Strupdegunis viņu spēcīgi atstūma uz gultas galu un iekārtojās pats, gluži apmierināts ar to, ka Trakulis iesildījis vietiņu vidū. Zēns gulēja īsu brīdi, brīnīdamies par pilnīgo klusumu un mieru vecajā mājā. Nedzirdēja ne skaņas. Itin nekā!

Cik šausmīgi būtu, ja vecais klauvēklis sāktu dauzīties pret durvīm kā senos laikos! Strupdeguni, to iedomājoties, pārņēma patīkams satraukums, un viņš tūlīt iegrima ciešā miegā un nejuta, ka Trakulis pierāpo tuvāk un smagi ieguļas gultas vidū.

Rīts bija gaišs un dzidrs, un saule spīdēja tik spoži, ka sniegs uz ezera sāka ātri kust. "Tas ir labi," Rodžers teica, kad ģērbdamies paskatījās ārā pa logu. "Ja sniegs uz ezera izkusīs un vairs nesnigs, un šonakt atkal piesals, tad rit varēsim slidot, jo ledus nebūs apsnidzis. Šodien brauksim ar kamaniņām."

Pēc brokastīm, kuras Strupdegunis nosauca par "satriecošām" un kuras sastāvēja no auzu pārslu putras, šķiņķa, olām un grauzdiņiem, bērni gāja skatīties, ko varētu palīdzēt Kutēs kundzei. Virtuve bija milzīga, un tās vienā galā slējās sūknis. Otrā galā bija liels, vecs pavards, bet tam blakus jauna eļļas plīts, uz kuras Kutēs kundze pamanījās gatavot visus ēdienus.

Pavarda uguns apsildīja virtuvi, un tā izskatījās ļoti omulīga. Kad bērni ienāca virtuvē, nesdami brokastu traukus, viņa pacēla skatienu un viņas mīlīgo seju apmirdzēja smaids.

"Kā mēs vēl varam līdzēt?" Diāna jautāja. "Es jums palīdzēšu nomazgāt traukus."

"Tas nav vajadzīgs," Kutēs kundze atbildēja. "Taču, ja jūs saklātu savas gultas, atnestu malku un iztīrītu lampas, tas būtu jauki. Ar pārējo es tikšu galā."

"Visi augšā!" Diāna izrīkoja, uzņemdamās vadību. "Rodžer, lai Strupdegunis palīdz saklāt tavu gultu, pēc tam tu palīdzi viņam, citādi viņš to atstās nesaklātu. Dzirdi, Strupdeguni?"

"Nē, skolotāj," Strupdegunis atteica un izvairījās no Diānas plika.

Drīz visi darbi bija paveikti, turklāt labi. Strup- deguna gulta bija saklāta tikpat glīti kā pārējās, lampas iztīrītas un gatavas naktij, un malkas sanests tik daudz, ka Kules kundzei pietikšot veselai nedēļai. Viņa bija ļoti apmierināta. Strupdegunis nolēma, ka tagad pazīst viņu pietiekami labi. lai apskautu.

"Ka tevi! Liecies mierā," viņa pārsteigta teica. "Saspiedi tā, ka elpas aptrūka. Tu gan esi jokupēteris! Kas nu ir, tas ir. Vai! Ak, tu kungs! Tas suns atkal paķēris manu suku. Nu gan sazvetēšu. ja noķeršu!"

Taču Kutēs kundzei ne reizi nebija izdevies noķert izveicīgo Trakuli. Spanielam patika skriet prom ar viņas suku, viņas putekļu lupatu un viņas beržamo vīkšķi, līdz viņai izveidojās paradums turēt pie rokas lielu slotu un dzīt suni prom, tikko tas parādās.

"Iesim saģērbsimies," Rodžers teica, kad visi darbi bija apdarīti. "Es ilgojos izkļūt ārā sniegā. Vispirms vizināsimies ar kamaniņām, tad pikosimies."

Necik ilgi, un viņi jau bija āra drēbēs - biezos adītos džemperos, garajiem gumijas zābakiem kājās, šallēm ap kaklu, cimdiem rokās. Tur, kur nespīdēja saule, sals knieba vaigos, bet drīz vien bērniem kļuva silti.

Viņiem bija divas kamaniņas - katrā varēja sasēsties divi vai trīs cilvēki. Bērni kāpa tuvējā kalnā, vilkdami līdzi kamaniņas. Trakulis, kā parasti, mēģināja auļot mežonīgā ātrumā, bet samulsis atklāja, ka kājas grimst mīkstajā, baltajā vielā, kas tik nesaprotamā kārtā klāj zemi, un vietām uz priekšu varēja likt ļoti lēnām.

Miranda nepameta Bārnija plecu. Mērkaķītei nepatika sniegs, kaut gan viņa aptvēra, ka būtu liels joks, ja to aizlaistu Bārnijam aiz apkakles. Viņa turēja ķepiņas pabāztas Јcm Bārnija apkakles, lai tās sasildītu. Bārnijam palika tās tur sajust.

Kalns bija pietiekami stāvs, lai bērni sajūsmināti laistos lejā. Tur viņi kliegdami un smiedamies sakrita kupenā. Trakulis ātri iemācījās sēdēt kamaniņās kopā ar Rodžeru un Strupdeguni, un vējš atglauda viņa garās ausis. Viņš bija sajūsmā un rēja līdz pat kalna pakājei.

Miranda brauca kopā ar Bārniju un Diānu. Viņa mazliet baidījās no straujā brauciena un palīda Bārnijam zem mēteļa, tā ka ārā rēgojās tikai mazā galviņa. "Tev bail, Miranda!" Bārnijs teica. Taču, kad zēns gribēja atstāt Mirandu kalna virsotnē, viņa tur nepalika. Nē, viņa ik mirkli gribēja būt kopā ar Bārniju.

Bērni sacentās, kurš nobrauks ātrāk, - vispirms divi ar vienām kamaniņām, tad pa vienam. Bārnijs bez pūlēm uzvarēja. Šajā žilbinoši baltajā dienā viņa spoži zilās acis izskatījās vēl zilākas, un viņš bija ļoti laimīgs. īstenībā laimīgi bija visi. Pirmajam vēders, kā parasti, sāka kurkstēt Strupdegunim.

"Vai tad tu jau gribi ēst?" Rodžers teica. "Pēc tik kolosālām brokastīm, Strupdeguni? Pēc visa pārējā tu vēl iedabūji iekšā sešus grauzdiņus. Vēl nevar būt pusdienlaiks." Viņš novilka cimdu, lai paskatītos rokas pulkstenī.

Taču tajā mirklī salto gaisu skaidri sadzirdami pāršķēla gonga skaņas - Kutēs kundze zvanīja, lai paziņotu, ka gatavas pusdienas.

"Ko es jums teicu?" Strupdegunis uzvaroši teica. "Man nav jāskatās, cik ir pulkstenis, lai zinātu, kad ir ēdienreize. Nāc, Trakuli. Jožam uz "Retatetu"!"

Devītā nodala LAIMĪGĀ DIENA

"Cik jauki smaržo!" Strupdegunis teica, sasniedzis "Retatetu". "Kas tas ir?"

"Sautējums!" ievilcis nāsīs gaisu, Rodžers atbildēja. Tas tiešām bija sautējums - ar burkāniem, sīpoliem, rāceņiem un pastinakiem. Trakulis gandrīz visu norāva 110 galda, degdams nepacietībā noskaidrot, kas tur tik labi smaržo.

"Tūlīt izbeidz!" pavēlēja Kutēs kundze, pēdējā brīdī pagrūdusi viņu nost. "Ja nāksi man līdzi uz virtuvi, dabūsi gardus kaulus no sautējuma. Ķepas nost no galdauta, lūdzu."

"Es esmu nogurusi," atkritusi krēslā, Diāna teica. "Un tu, Bārnij?"

"Nē, ne sevišķi," Bārnijs atbildēja. "Es esmu pieradis pie darbīgas dzīves, bet tu ne. Atceros, kad strādāju riņķa mešanas teltī, man bija jāceļas pussešos, lai visu sakārtotu, pirms gadatirgus sāk darbu. Visu rītu un pēcpusdienu es strādāju riņķa mešanas telti, pēc tam pārbaudīju biļetes, savācu naudu un tad palīdzēju pie šūpolēm."

"Ak, Bārnij! Tagad tev dzīve droši vien liekas pavisam citāda," Diāna teica, ķerdamās pie sautējuma. "Bārnij. vai tu nejūties dīvaini, kad vispirms tev atradās tētis, tad uzradās mājas un ģimene, kurā tu nevienu nepazini?"

"Jā, jutos gan," Bārnijs atzinās. "Laikam pirmo reizi mūžā jutos apmulsis. Man likās, ka es neprotu pareizi spiest roku un sveicināties, pat skatīties sejā. Tikai no vecmāmiņas es nekautrējos. Laikam tāpēc, ka viņai, tāpat kā man, uz pleca bija mērkaķis, un abi mērkaķi uzreiz sapratās. Viņi pat spieda viens otram ķepu."

"Vai tev ir labi brālēni un māsīcas?" jautāja Strupdegunis, sniegdams šķīvi pēc otras sautējuma porcijas.

"Jā. Ļoti," Bārnijs atbildēja. "Tas bija dīvaini. Es nekad neesmu kaunējies par to, ka esmu cirka zēns, neesmu kaunējies ne par vienu darbu, bet, kad satiku savus tīros un kārtīgos brālēnus un māsīcas - viņiem pat nagi bija tīri - un redzēju, cik smalki viņi uzvedas, - man kļuva kauns un gribējās vai zemē ielīst."

"Nevar būt!" Strupdegunis pārsteigts iesaucās. "Varu derēt, tu esi sešu tādu brālēnu un māsīcu vērts. Tu esi pat sešu tādu zēnu kā es un Rodžers vērts. Es domāju, ka tu esi īsts brīnums."

"Tu vari būt īsts ēzelis, Strupdeguni, bet tu esi lāga zēns," Bārnijs aizkustināts teica. "Tikai zini, kas bija savādi? Brālēni un māsīcas vis neskatījās uz mani no augšas, tāpēc ka es biju dzīvojis autofurgonos un teltīs un darījis cirkā visus iespējamos melnos darbus, nē, - viņiem tas likās brīnišķīgi, un viņi lepojās ar tādu brālēnu. Vai vari-iedomāties!"

"Tu to esi pelnījis," Diāna sacīja. "Tev klājās ļoti grūti, un tu biji pavisam viens, bet tu nepadevies. Es tiešām priecājos, ka mēs todien satikāmies, - tagad liekas, ka pagājusi vesela mūžība. Mums kopā ir gājis jautri, vai ne, Bārnij?"

"Jā," Bārnijs piekrita un piecēlās, lai aiznestu uz virtuvi traukus. "Taču baidos, ka tie laiki pagājuši. Ja viss rit gludi un bez aizķeršanās, tad dēkām un noslēpumiem vairs nav vietas."

Strupdegunis, aizmirsis labās manieres, norādīja uz viņu ar dakšiņu. "Kā tu to zini? Atliek tā pateikt, lai ritenis sāktu griezties. Es kaut ko jūtu gaisā."

"Jā, tu jūti sautējuma paliekas," Bārnijs smiedamies teica. "Celies, sliņķi, un palīdzi man aiznest traukus un atnest pudiņu."

"Labi," Strupdegunis teica un piecēlās. "Oho!" viņš pārsteigts iesaucās. "Kājām kaut kas noticis. Es tikko varu nostāvēt."

Rodžers un Diāna atklāja to pašu. Kājas bija stīvas un ejot sāpēja, Bārnijs smējās.

"Tas viss tāpēc, ka jūs slājāt augšā pa apsnigušiem kalniem," viņš teica. "Mēs kāpām augšā un braucām lejā kādas piecdesmit vai sešdesmit reizes. Dažas dienas jūs būsiet stīvi kā kraķi."

"Es šodien vairs nevarēšu uzkāpt pat ne mazākajā kalnā." Strupdegunis samulsis novaidējās. "Nudien, šķiet, ka man būs vajadzīgi kruķi." "Es šodien vairs nevarēšu braukt ar ragaviņām, tas ir pilnīgi skaidrs," Diāna teica, ieslīgusi krēslā. "Taču… Es negribu laist garām iespēju tik debešķīgā dienā iziet ārā."

"Nenokar degunu," Bārnijs sacīja. Mēs iesim ārā, uzcelsim milzīgu sniegavīru un pikosimies. Gan redzēsi, ka to tu varēsi!"

Bārnijam bija taisnība. Kaut gan, piecēlušies no galda, bērni juta, ka tikko var pavilkt kājas, un streipuļodami aiznesa Kutēs kundzei netīros traukus, kājas pamazām zaudēja stīvumu, un, tikuši ārā, sniegā, viņi tās varēja kustināt jau tīri labi, kaut arī neviens, izņemot Bārniju, nebūtu spējis uzkāpt kalnā, velkot līdzi kamaniņas.

"Sniegs kā radīts, lai pikotos!" Diāna iesaucās, to mazliet pagrābdama cimdotajā rokā. Visiem bērniem bija ādas pirkstaiņi, jo viņi zināja no pieredzes, ka vilnas cimdi ātri samirkst, un tad sals kniebj pirkstos un kož līdz kaulam.

"Es ņemšu Diānu savā pusē, un jūs abi varat palikt kopā," Bārnijs teica. "Diāna, tu taisi un krauj kaudzē šāviņus, bet es metišu. Skaties, šis ir mūsu mazais cietoksnis. Ja mūs no tā izdzīs, būs uzvarējusi otrā puse, taču mēs turēsimies stingri!"

Viņš apvilka lielu apli sev un Diānai, bet Rodžers ar Strupdeguni sev. Miranda, protams, palika uz pleca Bārnijam, un Trakulis bija otrā pusē.

Drīz šāviņi bija gatavi un kauja sākās. Strupdegunis meta nemērķēdams, bet Rodžeram veicās lieliski, un vairākums viņa mesto piku trāpīja mērķī. Diāna elsdama un kliegdama centās izvairīties, bet Bārnijs pūlējās viņu aizsargāt, raidīdams pret Rodžeru veselu zalvi. Miranda notiekošo nesaprata un, aptvērusi, ka Bārnijam uz pleca nav droši, uzlēca tuvējā kokā.

Viņa palika tupam uz apsniguša zara un aizrautīgi vēroja kauju, reizēm palēkdamās un notraukdama no zara sniegu.

Trakulis, kā parasti, kad bērni sacentās, galīgi zaudēja savaldību. Viņš klumpačoja, maisīdamies visiem pa kājām, un beidzot, pats vien zinādams, kādēļ, sāka rakt sniegā milzīgu bedri, un sniegs gāja pa gaisu tā, it kā viņš būtu trusis, kas smiltīs rok alu.

Kauja turpinājās, līdz Rodžers vairs nespēja turēties pretī Bārnijam, un tas, pārkāpis līniju, metās virsū abiem elsojošajiem zēniem, citu pēc citas raidīdams labi tēmētas sniega pikas.

"Miers, miers!" sauca Strupdegunis, kad arī Diāna drāzās uz priekšu un sāka nežēlīgi apmētāt viņu ar sniega pikām, līdz zēns paslīdēja un novēlās sniegā.

"Labi, jūs esat uzvarējuši!" Rodžers izdvesa, sabrukdams sniegā. "Tik kolosālu sniega kauju es vēl nebiju pieredzējis! Miers, Diāna! Ei! Neiedrošinies bāzt sniegu man aiz apkakles! Palīgā, Trakuli! Palīgā!"

Joki topēcpusdien sākās tad, kad Miranda piepeši aptvēra pikošanās jēgu. Viņa tik ilgi bija sēdējusi kokā un izbrīnā vērojusi, kā bērni veļ sniega pikas un met tās pa gaisu, līdz pēkšņi saprata spēli.

Mērkaķīte žigli nolēca no zara un, saņēmusi ķepiņās mazliet sniega, uztaisīja mazu, cietu piciņu, tad, ļoti rūpīgi nomērķējusi, meta to tieši Trakulim un trāpīja - bāc! - degunā. Suns pārsteigumā iekampa gaisu un izšļāca siekalas.

"Labs metiens, Miranda!" Bārnijs iesaucās un laida vaļā savus aizrautīgos smieklus. "Jūs redzējāt? Miranda meta ar piku Trakulim un trāpīja. Uzmanies, Trakuli! Viņa uztaisījusi vēl vienu."

Miranda nolēma, ka šī diena ir kā radīta, lai paķircinātu Trakuli, taču drīz viņai sāka salt pirksti un, smilkstēdama aiz sāpēm, viņa uzlēca Bārnijam uz pleca un piebāza aukstās ķepiņas tam pie siltā kakla.

"Au!" viņš satrūcies teica. "Vai tu bāz sniegu man aiz apkakles, Miranda? Labāk nevajag. Ak, tās ir tavas aukstās ķepiņas. Nu, labi. Sasildi arī."

Sniegs bija kā radīts arī sniegavīra celšanai. Strup- degunim ienāca prātā godkārīga doma - uzcelt līdzās sniegavīram sniega māju.

"Tu cel sniegavīru, Bārnij, - tu, Miranda un Diāna," viņš teica. "Mēs abi ar Rodžeru celsim viņam māju - kārtīgu māju ar skursteni un visu pārējo."

Bārnijs un Diāna ķērās pie sniegavīra un uzcēla resnu puisi ar lielu, apaļu galvu un lielām pēdām, kas rēgojās apakšā. "Sauksim viņu par Ledutiņu." Diāna ieķiķinājās. "Uztaisīsim cepuri!"

Rodžers un Strupdegunis pūlējās vaiga sviedros, lai uzceltu sniega māju. Viņi bija aizņēmušies no Kutēs kundzes divas lāpstas, kas ievērojami paātrināja darbu.

Drīz zēni bija uzcēluši apaļas sienas savā augumā un kaut kā uzstutējuši jumtu, lai tas nekristu nost, - turklāt apaļu kā eskimosu sniega būdai iglu. Viņi pievienoja ari mazu skurstenīti.

"Tagad logu," Strupdegunis sajūsmināts teica. "Ej prom, Trakuli. Ej dauzīties gar sniegavīru, nevis gar mums. Atjēgsies, kad būsi iebūvēts jumtā."

Zēni uztaisīja apaļu lodziņu un atstāja apaļu atvērumu ieejai. Viņi patiesi lepojās ar pabeigto darbu.

"īsta sniega māja," Strupdegunis apmierināts teica. "Tik liela, ka tajā var apsēsties. Rodžer, iespiedīsimies tajā uz brīdi un paskatīsimies, kāda sajūta ir, dzīvojot sniega mājā."

Zēni ielīda iekšā un apsēdās. Strupdegunis pa- lūrēja ārā pa lodziņu. "Es redzu mūsu dzīvojamās istabas logu," viņš teica, "un Kutēs kundzi iekšā. Viņa kārto istabu. Ū-u! Sasodīti auksts! Varbūt iekursim uguni mūsu mājiņā?"

Tas izraisīja Rodžeram smieklus. Trakulis pienāca, lai paskatītos, kas par joku, un mēģināja iespraukties iekšā pa durvīm un pievienoties bērniem. Viņš gandrīz ielauza sienu, un Strupdegunis sāka protestēt.

"Tu esi tik neveikls, Trakuli," viņš gaudās, grūzdams suni ārā. "Tu sabojāji sniegavīram kāju, gribēdams zem tās atrast trusi. Ja neuzvedīsies kārtīgi, es tevi nomētāšu ar sniega pikām."

"Pietiks," Rodžers teica. "Man kļūst auksti. Kā eskimosi var dzīvot un gulēt mājā no sniega? Es nosaltu līdz nāvei."

Zēns uzmanīgi spraucās ārā, Strupdegunis viņam sekoja. Pienāca Miranda un aizrautīgi vēroja bērnus. Ko viņi tagad dara? Mērkaķīte ielēca pa logu mājā un sāka nekaunīgi lūrēt ārā. Trakulis gribēja mesties viņai virsū, bet Strupdegunis saķēra spanielu aiz skausta.

"Nē! Ja jūs ar Mirandu saķersieties sniega mājā, ar to būs cauri. Rodžer! Bārnij! Varbūt iesim? Drīz jābūt tējas laikam - tā man saka pulkstenis vēderā -, un es neatteiktos no svilinoši karstas tējas."

Pie vēlā tējas galda apsēdās loti nogurušu bērnu pulciņš - noguruši, bet laimīgi. Diāna teica, ka viņa nevarēšot pacelt lielo, brūno tējkannu.

"Mēs aizmirsām aizvilkt aizkarus." Rodžers novaidējās. "Es gribēju, bet tagad jūtu, ka nevarēšu piecelties no krēsla."

Lielā eļļas lampa no galda meta gaismu ārā pa logu pāri sniegam, iezīmējot sniega mājas aprises un apgaismojot arī lielo sniegavīru.

"Liekas, it kā viņš ilgodamies skatītos uz mums," Strupdegunis teica. "Varu derēt, ka viņš labprāt ienāktu pie mums. Nabaga Ledutiņš!"

Strupdegunis cēla tasi pie lūpām, skatīdamies ārā pa logu, tad pēkšņi atkal nolaida tasi un vērās vienā punktā.

"Ei!" viņš nobijies teica. "Kas tur ārā ir? Skatieties! Aiz manas sniega mājas! Kāds stāv un nekustas. Skatieties!"

Visi palūkojās ārā, bet nevienu neredzēja. "Tas ir tikai sniega vīrs, ēzeli," Bārnijs teica. "Nebiedē

Diānu. Kas gan šajā vientuļajā apkaimē nāktu un skatītos mūsu logā tik vēlā stundā?"

"Nezinu," neatraudams skatienu, Strupdegunis sacīja. "Tagad es nevienu neredzu. Laikam kļūdījos. Taču, goda vārds, man likās, ka tur kāds nekustīgi stāv un vēro mūs."

Bārnijs piecēlās un cieši aizvilka aizkarus. "Es tev saku, tas ir mūsu sniegavīrs," viņš teica. "Nabadziņam droši vien nav patīkami stāvēt aukstumā un skatīties, kā mēs ēdam gardas vakariņas siltā istabā. Arlabunakti, Ledutiņ. Līdz ritam!"

Desmitā nodaļa

KAM PIEDER ŠIS CIMDS?

"Tur neviens nevarēja būt," Diāna teica. "Tad Trakulis rietu."

"Jā. Rietu gan," Strupdegunis atviegloti piekrita. "Man būs tikai izlicies."

Gan Bārnijs, gan Rodžers atturējās piebilst, ka Trakulis droši vien nebūtu dzirdējis soļus sniegā un noteikti nebūtu varējis redzēt nevienu ārā pa logu. Viņi negribēja biedēt Diānu, un abi visā nopietnībā domāja, ka Strupdegunis ir kļūdījies.

Un tomēr Bārnijs apņēmās no rīta iet un paskatīties pēdu nospiedumus - varbūt izdodas ieraudzīt starp savējiem arī kādas svešas. Drīz saruna pievērsās citam tematam un bērni aizmirsa Strupdeguņa bailes. Viņi bezgala priecīgi baudīja vakariņas un, kā parasti, aiznesa netīros traukus Kutēs kundzei. Miranda salasīja dakšiņas un lepni sniedza tās, saspiestas mazajā ķepiņā.

"Ak, tu viena!" Kutēs kundze iesaucās. "Kas par gudru radījumu! Bet kā tu viņu vari nēsāt uz pleca, Bārnij? Un kā tu vari izturēt, ka viņa bāž ķepas tev aiz kakla, lai sasildītu?"

Pusdeviņos visi jau gulēja, bet ne gultās. Nē, viņi bija aizmiguši krēslos pie kamīna ar grāmatām klēpī vai uz paklāja pie kājām, kur tās bija nokritušas. Arī Trakulis gulēja, klusi rūkdams, - viņš sapnī dzinās pakaļ žurkai. Miranda, saritinājusies kamolā Bārnijam zem žaketes, nebija redzama, bet arī viņa gulēja.

Tā viņus atrada Kutēs kundze, ienākusi, lai apjautātos, vai kāds pirms gulētiešanas vēlas karstu pienu, jo nakts tiešām bija ļoti auksta.

"Vai kāds vēlas?…" viņa iesāka un klusi iesmējās. Nu, nu, nu… Visi cieši aizmiguši! Viņiem jābūt gultā. Nabadziņi! Tik ļoti noguruši!

Kutēs kundze pamodināja bērnus, kas, sev par milzīgu pārsteigumu, atklāja, ka ir nevis ērti ieritinājušies gultā, kā bija iedomājušies, bet gan ie- zvēlušies krēslos pie kamīna. Tad redz, ko nozīmē rīts, kas pavadīts, vizinoties ar kamaniņām!

Vaidēdami un žāvādamies bērni aizdedzināja sveces un vilkās augšā gulēt, bet Kules kundze par viņiem smējās un rādīja ceļu. Miegamiču bars!

Nākamajā rītā bērni aizgulējās, un Kutēs kundze velti sita gongu. Galu galā viņai bija jākāpj augšā un viņi jāmodina, un pat jārauj Strupdegunis ārā no gultas un jāatņem viņam sega!

Taču pie brokastgalda bērni bija moži un jautri, kaut gan visi, izņemot Bārniju, jutās ļoti stīvi. Ēzdami ceptus cīsiņus un apgrauzdētu maizi, viņi skatījās pa logu uz aizsalušo ezeru. Tā virsma tikpat kā nebija apsnigusi, un ledus izskatījās zils un vilinošs.

"Varbūt šorīt iesim slidot?" Bārnijs jautāja. "Vai jūs esat briesmīgi stīvi?"

"Diez vai es gribētu sasprindzināt sāpošos muskuļus, velkoties augšā kalnā, lai pēc tam laistos lejā ar kamaniņām," Diāna teica, "bet es labprāt pamēģinātu slidot. Tad es droši vien izmantošu citus muskuļus, un tie nesāpēs."

Bērni paveica parastos darbus un ar prieku palīdzēja Kutēs kundzei. Izdzirdējusi, ka viņi ies slidot, viņa iedeva katram pa cepumu paciņai.

"Slidošana rada izsalkumu," viņa teica. "Jums vajadzēs iekost. Ja jums būs līdzi cepumi, jūs varbūt neizēdīsiet mani no mājas un visu māju tukšu, pirms nākat pusdienās."

"Man jāpaliek, lai salāpītu džemperi," Diāna sacīja. "Vakar uzplēsu, un, ja nesalāpišu, tas izirs. Zēni, es jūs vēlāk panākšu pie ezera."

Pārējie viņu atstāja lūdzam Kutēs kundzei adatu, un paši ar slidām padusē devās prom. Pa ceļam viņi palēnināja gaitu pie iepriekšējā dienā uzceltā lielā sniegavīra un apstājās, lai uzmestu tam skatienu.

"īsts skaistulis," Bārnijs teica. "Tik lielu es vēl neesmu redzējis. Vajadzētu vēl uzvilkt mēteli, lai viņš izskatītos kā īsts."

"Paraudzīsimies, vai tuvumā nav svešu pēdu nospiedumu," Rodžers ierunājās, atcerējies Strup- deguņa bailes iepriekšējā vakarā.

"Ai, nē!" Strupdegunis teica. Viņam bija mazliet kauns par sacelto troksni. "Laikam acis bija nogurušas no sniega spožuma. Es redzēju to, kā nebija."

"Un tomēr jāpaskatās," Bārnijs sacīja. Viņš apgāja apkārt sniegavīram, bet neredzēja neko neparastu - tikai lielu pēdu jucekli, ko iepriekšējā dienā bija atstājuši viņu garie gumijas zābaki.

Tad viņš apskatīja sniega māju un nopētīja tās apkārtni. Arī te bija milzums pēdu nospiedumu, un nevarēja noteikt, vai kādas no tām pieder svešiniekam, kaut gan Bārnija vērīgā acs pamanīja da-žas pēdas, ko, viņaprāt, nevarēja atstāt gumijas apavi. Un tomēr ne; to tiešām nevarēja noteikt.

"Ejam," viņš teica. "Te nekā nav. Strupdegunis tomēr kļūdījies."

Strupdegunis tikai prieka pēc iegāja sniega mājiņā. Viņš apsēdās uz īsu brīdi, iztēlodamies, ka ir eskimoss. Tad, izdzirdējis, ka pārējo balsis izgaist tālumā, piecēlās, lai ietu prom.

Un šajā mirklī viņš ieraudzīja cimdu. Tas gulēja, daļēji apsnidzis, tieši blakus ieejai sniega mājiņā. Strupdegunis to cieši uzlūkoja, tad pacēla, uz mirkli iedomājies, ka tas pieder Bārnijam vai Rodžeram.

Taču cimds bija liels - no biezas, tumši zilas dzijas. Nevienam bērnam rokas nebija tik lielas. Strupdegunis, sirdij strauji pukstot, apgrieza cimdu. Tātad te vakarvakarā kāds tomēr varēja būt bijis - kāds ir skatījies apgaismotajā logā un vērojis viņus. Šī doma nebija no patīkamajām. Strupdegunis metās pakaļ abiem pārējiem zēniem, saukdams:

"Bārnij! Rodžer! Pagaidiet! Man jums kaut kas jāsaka!"

Zēni, saklausījuši viņa balsī satraukumu, pagriezās atpakaļ. Trakulis, kas bija skrējis viņiem līdzi, acumirklī apmetās apkārt un kūleņoja pa sniegu Strupdegunim pretī.

"Kas ir?" Rodžers jautāja.

"Skatieties, ko es atradu sniega mājā," Strupdegunis elsdams atbildēja. "Cimdu! Es to atradu, kad rāpos ārā. Tas, protams, nav jūsējais. Tas ir ļoti liels."

"Nē, tas nav mūsējais," Rodžers piekrita. "Mums visiem ir ādas cimdi, arī Bārnijam. Šis pieder kādam citam. Droši vien Trakulis kaut kur paķēris un nometis, vai ne?"

"Nē, nevar būt," Strupdegunis atteica. "Viņš pat nenāca man līdzi uz sniega mājiņu. Viņš skrēja jums līdzi. Klau, man liekas, kāds tomēr vakarvakarā ir bijis ārā. bet kāpēc? Ārā - tādā aukstumā un sniegā."

"Nesaki ne vārda Diānai vai Kutēs kundzei," Rodžers teica. "Citādi nobiedēsi viņas līdz nāvei. Varbūt tas nav nekas īpašs. Tik un tā mēs neko nevaram darīt, tikai šovakar turēsim acis vajā. Varbūt kādu atklāsim. Jāsaka, tas ir diezgan dīvaini."

"Vai tiešām kāds vakarvakarā bija ielīdis sniega mājiņā un vēroja mūs?" Strupdegunis jautāja. "Es būtu redzējis, ja kāds līstu iekšā vai ārā."

Zēni apsēdās mirdzošā ezera krastā, lai pieliktu slidas. Bārnijam bija jaunas slidas, ko viņam Ziemassvētkos bija uzdāvinājusi vecmāmiņa. Viņš vēl nekad nebija slidojis un nu ar nepacietību gaidīja šo brīdi. Sākumā zēns lauzīja galvu par Strup- deguņa atrasto cimdu, bet, tikko ļodzīdamies nostājās uz slidām, aizmirsa to.

Strupdegunis un Rodžers prata slidot. Strupdegunis, lai cik jocīgi liktos, bija veiklāks par Ro- džeru un drīz, uzsaukdams pārējiem, jau bija gabalā.

Visvairāk sajūsmināts, redzot savu saimnieku, burtiski, lidojam pa ledu, bija Trakulis. Viņa saimnieks slidoja tik ātri un tik viegli! Priecīgi riedams, Trakulis metās pāri sniegam uz ledu un mēģināja jozt Strupdegunim pakaļ.

Taču, viņam par pārsteigumu, visas četras kājas sāka slīdēt katra uz savu pusi, un viņš, apvēlies uz muguras, slīdēja tāpat kā dažkārt pa nospodrināto priekšnama grīdu.

Uz slidenā ezera sajust atkal stingru pamatu zem kājām bija daudz grūtāk nekā uz spožās priekšnama grīdas - ikreiz, kad Trakulis mēģināja nostāties uz kājām, viņš atkal paslīdēja, līdz beidzot viņam izdevās apsēsties uz astes, un tā nu viņš palika, izskatīdamies ļoti nožēlojams.

"Neveicas, Trakuli?" riņķodams apkārt, Strupdegunis sauca. "Tu šorīt nespēj noturēties kājās? Būs beidzot jāiemācās staigāt lēnām."

Trakulis pielēca kājās, lai sekotu Strupdegunim, un atkal zaudēja līdzsvaru. Ķepas aizslīdēja katra uz savu pusi, un deguns atsitās pret ledu. Kaut kā viņam izdevās atkal apsēsties, un viņš drūmi iekaucās.

"Labi. Aiznesīšu tevi atpakaļ krastā," Strupdegunis teica. "Tikai esi prātīgs un paliec tur."

Rodžers piesardzīgi slidoja, lai nenokristu, bet drīz jau jutās droši. Bārnijs stāvēja un vēroja, cik viegli Strupdegunis spurdz pa ledu. Viņam likās, ka galvenais ii noturēt līdzsvaru, un to nu Bārnijs prata. Vai viņš tuksloš reižu nav gājis pa cieši novilktu virvi? Vai viņš nav stāvējis zirga mugurā, kad tas graciozi auļo apkārt pa cirka arēnu?

Ilgi neprātodams, Bārnijs spēra soli uz ledus un līganām, ritmiskām kustībām sāka slidot. Viņš tūdaļ jutās tā, it kā darītu to jau nez kuru reizi un kājām būtu pieauguši spārni. Zēns iesaucās:

"Ho-ho! Brīnišķīgi! Kāpēc es agrāk neslidoju?"

Rodžers un Strupdegunis ar apbrīnu vēroja Bārniju. Viņi paši pirms dažiem gadiem bija neciešami lēni un grūti apguvuši šo māku - krituši, slīdējuši, klupuši uz ledus, rausušies kājās, lai kristu atkal, - līdz beidzot spēja noturēt līdzsvaru un noslidot vairāk nekā dažus jardus.

Un pēkšņi Bārnijs slido ar trīsdesmit jūdžu ātrumu stundā, it kā būtu to darījis visu mūžu. Jūs tikai paskatieties! Met apļus, aizšaujas garām, tad izpleš plati kājas un atkal met apli. Tas tik ir zēns!

"Tu jau prati slidot, melkuli!" Strupdegunis sauca.

"Nepratu! Es pirmo reizi esmu uz slidām!" Bārnijs atsaucās, un viņa zilās acis spoži mirdzēja. "Tas ir debešķīgi. Superīgi. Labākais sporta veids, kādu esmu izmēģinājis!"

Šajā mirklī uz ledus uzkāpa Diāna, arī viņa bija sajūsmā par to, ka Bārnijs tik viegli slido. Miranda viņam uz pleca no visas sirds baudīja jauno spēli. Diāna bija maza, gracioza slidotāja, un, izstiepusi roku, tuvojās Bārnijam.

"Slidosim kopā," viņa teica. "Pareizi, turi manas rokas tā. Ak, Bārnij! Tu tik skaisti slido!"

Tajā skaidrajā ziemas rītā uz ledus bija lieliski. Rodžers daudzreiz krita un kurnēja, berzēja sasistās vietas un klusībā apskauda pārējos, it īpaši Strupdeguni. Strupdegunis neslidoja tik graciozi kā Bārnijs vai Diāna, bet, kā vienmēr, bija muļķīgu stiķu pilns - lēca gaisā, griezās tik ilgi, līdz apreiba un nokrita, - un vispār uzvedās, kā mēdza teikt Diāna, "ļoti strupdeguniski".

Bērni pavadīja brīnišķīgu rītu uz ledus un priecājās par Kutēs kundzes iedotajiem cepumiem, kuros cēli dalījās ar Trakuli un Mirandu.

"Nāksim slidot arī pēcpusdienā," Bārnijs teica. Zēnam likās, ka viņam nekad neapniks vieglā slīdēšana dzedrajā gaisā. Tāpēc bērni visu dienu pavadīja uz ezera. Tas gandrīz nemaz nebija apsnidzis, izņemot tālo galu, kur to apņēma koki un virsma joprojām bija klāta ar sniegu.

Vakarā bērni jutās ļoti noguruši - tik noguruši, ka uzvilkās augšā gulēt ļoti agri, uzreiz pēc vakariņām. Kutēs kundze bija bezgala pārsteigta un apmierināta, jo nu ari viņa varēja agri tikt pie miera.

Bērni priekšnamā aizdedzināja sveces, un Bārnijs cieši turēja Mirandu, lai mērkaķīte tās nenopūstu. Tad viņi žāvādamies kāpa augšā.

"Es droši varu teikt, ka šonakt mani nekas neuzmodinās!" teica Strupdegunis, apvaldīdams milzīgas žāvas.

"Ja nu vienīgi pērkona negaiss," teica Diāna. "Mani tas vienmēr uzmodina."

"Nē. Mani pērkona negaiss neuzmodinās. Pat ne zemestrīce. Pat ne bumba!" teica Strupdegunis. Taču viņš kļūdījās. Un kā vēl! Tā kā vēl nekad!

Vienpadsmitā nodala

NAKTS TROKSNIS

Strupdegunis jau gandrīz aizmiga, vēl neticis līdz gultai. Viņš juta, ka acis krīt ciet, kamēr viņš grābstījās gar gultas veļu, un tad vairs neko neatcerējās. Viņš pat nesapņoja.

Pārējie bija tikpat samiegojušies. Pat mazā Miranda, pārguruši pēc dzedrajā gaisā pavadītās dienas, saritinājās Bārnija gultas kājgalī. Pēdējā gulēt devās Kutēs kundze.

Viņa gan nebija visu dienu slidojusi. Viņa lēnām noģērbās, kā parasti, rūpīgi salocīja drēbes, nomazgājās ledusaukstā ūdenī un atpina bizes, lai izsukātu matus.

Kutēs kundze domāja par četriem bērniem. Jauki bērni, viņa klusībā sprieda, vienmēr izpalīdzīgi un vienmēr turas kopā. Taču, ak, šis palaidnis Strupdegunis! Viņš ir vislabākais, domāja Kutēs kundze, atkal veikli sapīdama matus.

"Ak, šie vasaras raibumi un joki! Viņš atgādina manu Tomu - prātā vienmēr palaidnības un izveicīgs kā mērkaķis. Jā, izveicīgs kā mazā Miranda! Man viņa sākumā nepatika, bet reizēm viņa ir ļoti smieklīga. Un Trakulis! Ja kādam sunim bijis piemērots vārds, tad tas ir viņam. Augu dienu čiepj un slēpj sukas."

Beidzot Kutēs kundze apgūlās, paveikusi visu, ko darīja ik vakaru, - noskaitījusi lūgšanu, palasījusi Bībeli un ieziedusi raupjās rokas ar krēmu. Viņa nopūta sveci, iekārtojās gultā, ar patiku piespiedusi sev klāt termoforu, un tad, tāpat kā pārējie, cieši aizmiga.

Nakts bija rāma un loti auksta. Nedzirdēja ne skaņas, pat pūcei bija par aukstu, lai iebrēktos un bez mazākā trokšņa sērīgi lidotu peļu meklējumos. Tās mita dziļi zem sniega mājīgo alu drošībā.

Pēkšņi dziļo klusumu pārtrauca pērkondim- došs troksnis - vecajā mājā atbalsojās apdullinošs rībiens, kas visus tūdaļ uzmodināja.

Neviens nesaprata, kas notiek. Troksnis no- granda, kamēr visi vēl gulēja, un tagad, kad viņi bija pamodušies, atmiņā bija palikusi tikai atbalss.

Strupdegunis šausmās salēcās. Diāna sarāvās zem segas. Rodžers uzslējās sēdus, un Bārnijs izšāvās no gultas. Kutēs kundze uzvilka uz galvas segu. "Negaiss!" viņa nodomāja. "Ak kungs, kāds troksnis!"

Trakulis bez apstājas mežonīgi rēja, daļēji aiz bailēm, bet galvenokārt aiz dusmām. Viņš bija tik cieši gulējis - kā bluķis, un pēkšņi viņu pamodināja savādais troksnis.

Rodžers, kurš gulēja vienā istabā ar Strupdeguni, sauca: "Strupdeguni, tu dzirdēji to briesmīgo troksni? Kā tev liekas, kas tas bija?"

"Es teiktu, ka pasaules gals," Strupdegunis atteica. Sirds viņam joprojām strauji sitās. "Negaiss tas nevar būt. Skaties, debesis tik skaidras, ka var redzēt zvaigznes."

"Aiziešu pie Diānas. Paskatīšos, vai viņa nav nobijusies," Rodžers teica, izkāpa no gultas un skrēja uz Diānas istabu. Kāpņu laukumā viņš satika Bārniju ar iedegtu sveci.

"Sveiks. Tu dzirdēji to traci?" Rodžers jautāja. "Kas tas varēja būt? Sprādziens?"

"Nē, es nezinu, kas tas bija," Bārnijs atbildēja. "Es cieši gulēju. Izklausījās pavisam tuvu."

Zēni ienāca Diānas istabā. "Diāna! Vai tu jūties labi?" Rodžers uzsauca māsai. Viņa joprojām bija zem segas. Tad meitene izbāza ārā galvu un šaudīgajā sveču gaismā lūkojās zēnos.

"Ak, Rodžer! Bārnij! Kas gan tas bija?" viņa trīcošā balsī jautāja.

"Nav ne jausmas. Varbūt pērkons dārdēja," Rodžers moži atteica. Viņam ļoti negribējās, lai Diāna baidītos.

"Neuztraucies," ierunājās Bārnijs. "Debesis nav apmākušās. Dārdoņa neatkārtosies."

Taču. līdzko viņš izteica šos vārdus, atkal atskanēja rībiens. Un šoreiz viņi to sadzirdēja pavisam labi, nevis neskaidri kā tad, kad bija aizmiguši.

Ret-ta-ta! Ret-ta-ta!

Troksnis atbalsojās visā mājā, tad lēnām noklusa. Diāna, šausmās iekliegušies, pazuda zem segas. Rodžers cieši piespiedās pie Bārnija.

"Klauvēklis!" viņš izdvesa. "Kāds ar milzīgo klauvēkli dauzās pie ieejas durvīm. Ak Dievs! Kas tur atnācis nakts vidū?"

"Varbūt… Varbūt tētis," Bārnijs minēja. "Nē, viņš būtu piezvanījis. Ārprāts! Man nemaz negribas iet lejā un vērt vaļā durvis."

Kāpņu laukumā pie Diānas durvīm šaudījās otras sveces liesma. Tur stāvēja Kutēs kundze, kas, kaut arī ļoti baidījās kāpt ārā no gultas, bi ja jutusi pienākumu atnākt un paskatīties, vai bērniem nekas nav noticis. Viņa tik ļoti trīcēja, ka tikko spēja noturēt taisni svečturi.

"Kas tas bija?" viņa jautāja. "Kāds klauvēja pie durvīm? Ir taču pusnakts! Es nevēršu vaļā. Es neiedrošinos kāpt lejā!"

"Klausieties," teica Bārnijs, cenzdamies runāt pēc iespējas mundrāk, "mēs izlieksimies ārā pa logu virs ieejas durvīm un pajautāsim, kas tur ir. Varbūt kāds apmaldījies un meklē palīdzību."

Viņiem bija pievienojies Strupdegunis ar pārbijušos Trakuli, kurš nebeidza rūkt, bet nerēja.

"Kāpēc tu, Strupdeguni, teici, ka nekas šajā pasaulē tevi šonakt neuzmodinās?" Diāna jautāja. "Vienmēr, kad tu runā tādas muļķības, kaut kas atgadās!"

"Ejam," Bārnijs sacīja. "Iesim un pasauksim pa logu. Varbūt jūs vēlētos palikt te kopā ar Diānu, Kutēs kundze?"

"Es palikšu te," viņa atbildēja. "Pieskatīšu Diānu, un viņa pieskatīs mani. Iegaumējiet, ja kāds apmaldījies, nelaidiet viņu iekšā, nepateikuši man. Uzmodināt mūs visus pusnaktī! Tā ir nekaunība!"

Trīs zēni kopā ar Trakuli un Mirandu devās pāri kāpņu laukumam uz lielo logu virs ieejas durvīm. Tas bija ļoti smags, un viņi to atvēra ar pūlēm.

Zemi klāja bieza sniega kārta, un spožajā zvaigžņu gaismā iezīmējās sniegavīra un sniega mājas aprises. Bārnijs, mēģinādams saskatīt ieejas durvis, izliecās ārā pa logu.

"Kas tur ir?" viņš sauca. "Kas tur ir?"

Zēni aizturēja elpu, gaidīdami atbildi. Taču tās nebija. Lejā valdīja pilnīgs klusums. Bārnijs sauca vēlreiz.

"Kas klauvēja pie durvīm? Atbildiet, lūdzu!"

Atbildes tomēr nebija. Nakts bija klusa un mierīga. Bārni js aiztaisīja logu - aukstums ķērās pie kauliem. Zēns drebēja.

"Neviena nav," viņš sacīja. "Nedzird ne skaņas."

"Vai tu domā, ka vajadzētu iet lejā un atvērt durvis? Katram gadījumam," Rodžers ieminējās.

"Kādam gadījumam?" Bārnijs jautāja, cieši aizvērdams logu.

"Gadījumā ja tur ir kāds slims vai nomaldījies un spēkus zaudējis ceļinieks," Rodžers atteica.

"Tas, kurš tik sparīgi spēj dauzīt klauvēkli, nevar būt slims vai vārgs," Bārnijs drūmi noteica. "Mēs lejā neiesim. Tas nu ir skaidrs."

Viņi atgriezās pie Kutēs kundzes un Diānas. "Tur neviena nav," Bārnijs īsi ziņoja.

Kutēs kundze atkal sāka drebēt, daļēji aiz bailēm, daļēji aiz aukstuma. "Tas ir Neviens," viņa teica. "Tas, kurš pirms daudziem gadiem sita pie durvīm, lai brīdinātu ģimeni, ka mājā ir nodevējs."

"Pupu mizas!" Rodžers atcirta. "Dumjības! Blēņas! Tā ir veca, muļķīga teika. Lai nu kā, šajā māja nodevēja nav, Kutēs kundze. Man liekas, ka ar mums kāds izspēlē stulbu joku."

"Ja tā, tad mēs neuzķersim ies," Bārnijs stingri noteica, kaut gan sirds dziļumos šaubījās, vai tas ir.joks. "Liksimies atkal gultā, sasildīsimies un gulēsim tālāk, bet no rīta izpētīsim pēdu nospiedumus pie ārdurvīm. Mūsu Nevienam bija jāuzkāpj uz lieveņa. Vismaz redzēsim, kādas viņam ir pēdas - lielas, mazas, vidēja lieluma."

"Jā. Tā ir laba doma," Strupdegunis piekrita. "Nu, tad ejam gulēt."

"Es gulēšu uz dīvāna tavā istabā, Diāna," Kutēs kundze sacīja. "Kopā mums būs mierīgāk. Tu taču neiebilsti?"

"Nē!" Diāna atteica, un laipnā Kutēs kundze, atnesusi savu gultas veļu un termoforu, uzklāja sev guļvietu uz mazā dīvāniņa Diānas istabas otrā galā. Diāna jutās pavisam mierīgi, zinādama, ka nav viena, un arī Kutēs kundze priecājās par Diānas klātbūtni. Ak, šis Neviens! Kā viņš visus nobiedēja!

Strupdegunis ar Rodžeru vēl brīdi sarunājās par notikušo, un tad Strupdegunis cieši aizmiga. Arī Bārnijs blakusistabā lauzīja galvu par klauvējieniem un dīvaino faktu, ka pie durvīm neviena nebija. Viņš ne mirkli nebija noticējis vecajai teikai.

"Gan jau no rīta kaut ko noskaidrosim," viņš domāja, iekārtodamies ērtāk. "Piedod, Miranda. Es tevi saspiedu?"

Mērkaķīti troksnis bija tik loti nobiedējis, ka viņa ielīda gultā pie Bārnija un saritinājās tam pie kājām.

Pulkstenis priekšnamā nosita pusstundu. "Pusstunda pāri pusnaktij," Bārnijs nodomāja. Piesar- gieties, Klauvētāja kungs, lai kas jūs būtu! No rīta mēs visi jums dzīsim pēdas!

Divpadsmitā nodala PĒDU NOSPIEDUMI

Visi, izņemot Kutēs kundzi, saldā miegā nogulēja līdz pat ritam. Kutēs kundzei, kas atšķirībā no bērniem nebija pārguruši slidojot, nenāca miegs, viņa ilgi palika nomodā un bažīgi domāja par savādajiem klauvējieniem.

Bez ceturkšņa septiņos viņa piecēlās no dīvāna Diānas istabā, uzvilka rītakleitu un klusi atvēra durvis, lai dotos uz savu istabu. Laiks bija ģērbties un iet lejā iekurt pavardu.

Vēlāk Bārnijs iegāja Rodžera istabā, lai kopā ar viņu un Strupdeguni apģērbtos un pārrunātu nakts traci. Nu vairs nevienam nebija bail: viņi juta drosmi un nicīgumu pret pagājušās nakts izbīli. Ārā spoži spīdēja saule un dzirkstīja sniegs, un domas par slidošanu un vizināšanos ar kamaniņām izgaisināja nakts rēgus.

Pie durvīm pieklauvēja Diāna. "Vai esat gatavi iet brokastīs? Es esmu apģērbusies."

"Jā, mēs esam gatavi," atvēris durvis, teica Rodžers. "Es iesaku uzmest skatienu klauvēklim, kuru pagājušajā naktī kāds tik sparīgi izmantoja."

Trakulim joņojot pa priekšu, bērni traucās lejā pa platajām kāpnēm un devās taisnā cejā uz ieejas durvīm.

"Mēs šīs durvis neesam lietojuši, kopš ieradāmies te pirmoreiz," teica Bārnijs. "Te mēs ienācām, kad atbraucām, bet pēc tam staigājām iekšā un ārā pa sānu durvīm."

"Kopš mēs atbraucām, nav snidzis," Rodžers prātoja. "Tāpēc padomāsim - par pēdām. Mēs piebraucām ar automašīnu pie akmens pakāpieniem, kas ved uz durvīm…"

"Tātad uz piebraucamā ceļa jābūt tikai automašīnas riepu un mūsu pēdu nospiedumiem, kas ved līdz pakāpieniem un augšup līdz durvīm," Bārnijs teica. "Un jābūt jaunām - Neviena - pēdām, kas ved no piebraucamā ceļa līdz pakāpieniem, kur tās diemžēl būs sajukušas ar mūsējām. Cik grūti atvērt!"

Un patiesi. Durvīm bija divi lieli aizšaujamie, viens augšā un otrs apakšā, divas slēdzenes un smaga ķēde. Atslēgas griezās smagi, tomēr beidzot noklikšķēja, un bērni varēja atvērt lielās durvis.

"Mēs klauvēkli pat neesam redzējuši!" Diāna sacīja un palūkojās, kāds tas izskatās.

Klauvēklis bija varens, izveidots kā lielas lauvas galva. Lai pieklauvētu, vajadzēja satvert vienu dzelzs krēpju cirtu. Diāna un pārējie apbrīnoja klauvēkli. Tādu viņi redzēja pirmo reizi. Nav brīnums, ka tas sacel tik lielu troksni!

"Palūkošu, cik tas smags," Strupdegunis teica un satvēra gredzenu - lauvas krēpju cirtu. Zēns pacēla klauvēkli, taču tas bija tik smags, ka tūdaļ atkrita atpakaļ un atsitās pret durvīm.

Bum!

Trakulis šausmās nokūleņoja lejā pa pakāpieniem, un Miranda vienā rāvienā bija Bārnijam zem jakas. Diāna stipri satrūkās un pagriezās pret Strupdeguni. "Nevajag! Es to nevaru izturēt! Kāpēc tev tik dumji jāuzvedas?"

"Piedod," Strupdegunis teica, pats ļoti nobijies. "Man nebija ne jausmas, ka tas ir tik smags."

Priekšnamā izskrēja Kutēs kundze. Viņa bija nobijusies ne pa jokam. "Ko…" viņa iesāka un tad ieraudzīja bērnus. "Lai Dievs pasarg! Es domāju, ka tas atkal ir Neviens. Es jau nācu, lai pateiktu viņam ko sirsnīgu."

"Tas biju tikai es," Strupdegunis teica. "Piedodiet! Tas ir milzīgs klauvēklis, Kutēs kundze. Goda vārds! Nav brīnums, ka mēs naktī tik ļoti nobijāmies. Tam, kurš klauvēja, vajag būt spēcīgam vīram, lai tā varētu dauzīties pie durvīm."

"Nedari vairs tā, citādi brokastis būs pagalam," Kutēs kundze, joprojām dusmīga, atteica. "Man no rokām izvēlās ola un uzkrita uz kurpes. Re!"

"Trakuli, uzlaizi!" Strupdegunis pavēlēja, taču suns vēl nebija pieskrējis pie kurpes, kad Miranda jau lielā sajūsmā uzlaizīja olas baltumu.

"Kā tu tā vari, Miranda?" Diāna nepatikā saviebās.

"Meklēsim pēdas," Rodžers teica, uzkāpa uz lieveņa un paskatījās lejā.

No pēdu jūkļa pie lieveņa, kā arī pie ārdurvīm nebija lielas jēgas. Pēdu nospiedumi bija saplacinājuši sniegu, un tos gandrīz nevarēja atšķirt.

"Mēs te visi stāvējām, kad atbraucām," Diāna teica. "Tavs tētis, Bārnij, mēs četri, un, protams, apkārt lēkāja Trakulis. Mirandas pēdiņu nospiedumus neredz, viņa sēdēja tev uz pleca."

"Te jābūt arī ceļasomu nospiedumiem," Bārnijs sacīja. "Jā, re, kur, un tur arī."

Bērni kāpa lejā pa lieveni, mēģinādami turēties gar malām, lai jaunie pēdu nospiedumi nesajuktu ar jau esošajiem. Un, tikai nokāpuši lejā un nokļuvuši uz piebraucamā ceļa, viņi kaut ko atklāja.

Tur, protams, bija automašīnas riepu nospiedumi, kas aprāvās pie durvīm. Tad auto bija apgriezies un pēdas veda pretējā virzienā - Mārtiņa kungs brauca prom. Taču pāri piebraucamajam ceļam no apsnigušā mauriņa puses stiepās savādas pēdas. Bērni tām sekoja līdz vietai, kur paši pikodamies bija atstājuši simtiem pēdu nospiedumu.

"Skatieties!" Bārnijs satraukts iesaucās. "Tās nav mūsu pēdas - tās ir milzīgas! Tās atstājis cilvēks, kas valkā loti lielus apavus - izskatās pēc gumijas zābakiem, tikai tie ir daudz lielāki par mūsējiem."

Bērni nopietni skatījās. Jā, tās nav viņu pēdas.

Cik žēl, ka tās sajaukušās ar viņu pašu pēdām un šeit izzūd! Bērniem likās, ka vietām viņi svešās pēdas vēl saskata, bet droši tas nebija.

"Sekosim tām līdz ārdurvīm," Rodžers ieteica. "Visi uzmanieties, neuzkāpiet uz. tām un nesabojājiet."

Bērni, sekodami pēdām, šķērsoja mauriņu, pārgāja pāri piebraucamajam ceļam un pienāca pie lieveņa, kur pēdas, protams, sajuka vienā mudžeklī ar pārējām.

Kutēs kundze, izskatīdamās nepacietīga, pienāca pie ārdurvīm. "Vai jūs beidzot nāksiet brokastīs?" viņa jautāja. "Un vai jūs gribat saaukstēties un nolikties gultā, dauzīdamies pa āru bez mēteļa?"

"Kutēs kundze, nāciet paskatieties: mēs atradām Neviena pēdas!" Strupdegunis sauca. "Nāciet taču!"

Kutēs kundze tūlīt saausījās. Viņa piesardzīgi nokāpa pa pakāpieniem, baidīdamās paslīdēt, un apskatīja lepni izrādītās pēdas, kas izbeidzās pie apakšējā pakāpiena.

"Nāciet līdzi, un mēs parādīsim, kur tās sākas," Rodžers teica un aizveda viņu uz vietu, kur bērni bija pikojušies. "Redzat? Te tās pazūd, bet no šejienes Neviens gājis pāri mauriņam, pāri piebraucamajam ceļam un tad uzkāpis uz lieveņa, lai klauvētu pie durvīm."

"Jā," Kutēs kundze novilka. Viņa izskatījās pagalam apmulsusi. "Jā, bet kāpēc te ir tikai vienas pēdas?"

"Tāpēc, ka viņš bijis viens!" Strupdegunis teica, nodomādams, ka Kutēs kundze neizceļas ar apķērību.

"To es zinu, bet kāpēc pēdas neved atpakaļ no lieveņa?" Kutēs kundze jautāja. "Viņam taču bija jāiet atpakaļ, vai ne? Bet pēdu, kas liecinātu, ka viņš gājis prom, nav."

Tas nevienam nebija ienācis prātā. Cik muļķīgi! Bārnijs nesaprašanā rauca pieri. "Jā, to mēs neiedomājāmies. Mēs bijām tik uztraukti par to, ka atradušies svešu pēdu nospiedumi un nemaz neiedomājāmies, ka pēdām taču jāved abos virzienos: šurp un atpakaļ."

"Tas ir šausmīgi!" Diāna iesaucās. "Kā var pienākt pie ieejas durvīm, pieklauvēt un pazust? Te viņa vairs nav. Kā tad viņš ir aizgājis?"

"Dieva dēļ, nāciet brokastīs!" aukstumā drebēdama, teica Kutēs kundze. "Ja vēl ilgāk uzturēsieties ārā, visi noliksieties gultā ar temperatūru. Lai nu paliek Neviens un viņa triki. Nāciet iekšā."

Bērni, neteikdami ne vārda, paklausīja. Tas, ka pēdas neved prom no mājām, bija ļoti, ļoti dīvaini. Tikai uz māju! Kā gan Neviens - tā viņi dēvēja nakts viesi - aizgājis, ja ne kājām? Tā bija mīkla - īsts noslēpums!

Viņi apsēdās pie brokastu galda un salika šķīvjos auzu pārslu putru. Strupdegunis atcerējās, kā bija nobijies pirms divām dienām, kad viņam vakariņu laikā likās, it kā blakus sniega mājiņai kāds stāvētu. Zēns to atgādināja pārējiem.

"Varu derēt, ka tas bija Neviens," viņš sacīja. "Un varu derēt, ka cimds, kuru mēs atradām, pieder viņam!"

"Pareizi," Rodžers piekrita. "Laikam gan. Nu, tagad mēs zinām, ka tas ir cilvēks ar lielām rokām un lielām kājām, un viņam ir viens tumši zils cimds. Taču mēs nezinām, kāpēc, pie joda, viņš klīst ap "Retatetu"."

"Es gribētu, lai viņš ietu citur," Diāna teica, 1 iedama lielās tasēs kafiju ar pienu, "un es ceru, ka viņš, Dieva dēļ, vairs neklauvēs pie durvīm."

"Varbūt piezvanīsim un izstāstīsim tētim?" Bārnijs ierunājās. "Tā ir viņa vecmāmiņas māja, un, ja kāds grib tajā ielauzties, mums kaut kas jādara."

"Jā, protams. Piezvanīsim un izstāstīsim, kas noticis," Rodžers piekrita. "Laba doma. Varbūt tavs tētis atbrauks un pieveiks Nevienu, Bārnij."

Taču, kad bērni piegāja pie telefona, tas klusēja. Sniegs bija aprāvis vadus, un, kamēr tos salabos, "Retateta" bija pilnīgi nošķirta no ārpasaules!

Trlspadsm i tā nodala ŠIS TAS INTERESANTS

"Tā," Bārnijs novilka, pakāris telefona klausuli.

"Re, kā. Šobrīd mēs esam atšķirti no visiem. Ja gribētu, pat ārstu nevarētu izsaukt."

"Ja vajadzētu, mēs kaut kā aizkļūtu līdz Bofeimas ciematam," Rodžers teica.

"Tā paietu vesela mūžība," Bārnijs atteica. "Tādu ceļa gabalu pa tik dziļu sniegu! Turklāt varu derēt, ka mēs apmaldītos. Apsnigusi apkārtne vis- caurs izskatās vienāda. Mums vajadzētu slēpes, lai tiktu uz priekšu."

"Tad "Retatetas" noslēpums būs jāatklāj pašiem!" Strupdegunis moži iesaucās. "Es domāju, ka noslēpumus atklāt mēs protam sasodīti labi. Mūsu rēķinā jau ir četri - Rokingdaunas noslēpums, Rilobijas gadatirgus noslēpums…"

"Rabedabas noslēpums," Diāna turpināja. "Un kāds vēl? Ak, jā! Ringobelzas noslēpums."

"Tad sauksim šo par "Retatetas" noslēpumu, kā teica Strupdegunis," Bārnijs pārtrauca. "Cik savādi! Tie visi sākas ar "r"."

"Vai vēl ir šķiņķis un olas?" Strupdegunis jautāja cerību pilnā balsī.

"Protams, ka nav," Diāna sašutusi atcirta. "Tu jau tā dabūji divreiz vairāk nekā citi."

"Nedabūju vis! Pareizi, Trakuli?" Strupdegunis jautāja, izskatīdamies aizvainots. Trakulis piesita pie grīdas astes strupuli un nolaizīja Strup- degunim roku.

"Beidz trokšņot," Diāna pavēlēja. "Es vēl ilgi negribēšu dzirdēt ne klauvējienus, ne sitienus, ne bungāšanu. Trakuli, izbeidz!"

"Vai šodien kāds grib vizināties ar ragaviņām?" Rodžers jautāja. "Man kājas vairs neļo- dzās."

Bārnijs labprāt visu dienu būtu slēpojis, bet, kad pārējie nobalsoja par ragaviņām, arī viņš piekrītot pamāja ar galvu.

"Labi," Rodžers teica. "Tātad norunāts. Tikai šoreiz neizvēlēsimies tik stāvu pakalnu, lai nebūtu grūti vilkt augšā ragaviņas."

Bērni izvēlējās citu pakalnu un jautri vilka kalnā ragaviņas, iepriekš paveikuši visu, ko vien varēja, lai palīdzētu Kutēs kundzei, kura šobrīd bija ļoti klusa. Viņu nemaz neiepriecināja Neviena parādīšanās.

Bērni uzkāpa pakalnā, un viņu acīm pavērās jauks skats - balta apkārtne. Pēkšņi viņi ieraudzīja kaut ko tādu, ko nebūtu saskatījuši no otra pakalna, no kura vizinājās ar ragaviņāmr

"Kas tas ir?" Strupdegunis ierunājās, norādīdams uz tādu kā mazu namiņu ar apsnigušu jumtu. Tas atradās ļoti tuvu ezeram, likās pat, ka tieši uz ezera.

Visi palūkojās lejup uz namiņu. "Tā ir laivu nojume!" Rodžers iesaucās. "Uzcelta daļēji uz zemes, daļēji ūdenī. Tur ir laivas, vai ne, Bārnij?"

"Jā," Bārnijs sacīja, atcerējies tēva vārdus, ka laivas glabājas pie ezera, lai vasarā tās varētu lietot. "Es biju aizmirsis, ka te ir laivu nojume. Varbūt iesim paskatīsimies, kad apniks vizināties ar ragaviņam?"

Sniegs brīnišķīgi gurkstēja un atkal bija kā radīts, lai vizinātos ar ragaviņām. Bērni izpriecājās pēc sirds patikas - īpaši tad, kad lejā brauca Strupdegunis kopā ar Trakuli. Ragaviņas kaut kam uzdūrās, pasitās gaisā un izmeta ārā abus - Strupdeguni un Trakuli. Nabaga Trakulis iegrima sniegā tik dziļi, ka nebija vairs redzams!

"Trakuli! Trakuli, kur tu esi?" Strupdegunis izmisis sauca. "Nāciet palīgā, ēzeļi! Nestāviet un nesmejieties, vēderus turēdami. Trakulis sniegā nosmaks."

"Lai nu kas, tikai ne Trakulis!" Rodžers atkliedza. "Viņš bauda jauku atpūtas mirkli!"

Trakulis tobrīd raka sniegā tuneli, tā aizelsies, ka nespēja pat ierieties. Viņš izlēca blakus Strupdegunim, un zēns pārsteigumā salēcās. Trakulis sajūsmināts metās viņam virsū un nogāza nabaga Strupdeguni sniegā, kurš iegrima vēl dziļāk, kamēr Trakulis uzlēca viņam virsū. Pārējie smējās, līdz sāka durt sānos, bet Strupdegunis kļuva nikns kā pūķis.

"Apēdīsim cepumus laivu nojumē. Ja tiksim iekšā," Bārnijs teica, kad bērni sāka just nogurumu un izsalkumu. Viņi devās pāri sniegam uz laivu nojumi, kuru tās balti krāsoto sienu un apsnigušā jumta dēļ pa gabalu gandrīz nevarēja saskatīt.

Nojumes durvis bija ciet un aizslēgtas. "Pie joda!" Bārnijs iesaucās. "Mēs netiekam iekšā."

Bērni pienāca pie loga, lai ieskatītos nojumē, un pustumsā ieraudzīja trīs laivas. Strupdegunis sāka iet apkārt nojumei un pēkšņi iesaucās:

"Te ir izsists logs! Mēs tomēr varam tikt iekšā."

Pārējie devās apkārt namiņam pie viņa, bet nebija vēl pienākuši pie izsistā loga, kad Rodžers pēkšņi ieraudzīja vēl kaut ko. Pēdas! Lielas, pēc izskata gandrīz tikpat lielas kā tās, ko viņi bija redzējuši uz piebraucamā ceļa.

"Klau! Mēs kaut ko uzgājām," Bārnijs satraukti teica. "Varbūt mūsu Neviens nelikumīgi dzīvo te, mana tēva laivu nojumē. Vai kādam ir kabatas lukturītis?"

Par lielu sarūgtinājumu, kabatas lukturīša nevienam nebija. Bārnijs paskatījās uz izsisto logu un redzēja, ka iekšā var bez pūlēm iekļūt, nesabojājot drēbes. "Uzmetīšu skatienu, kas tur iekšā ir," viņš teica, pēc mirkļa viegli uzlēca uz koka palodzes un nozuda izsistajā logā.

Pārējie nepacietīgi gaidīja. Drīz viņš atgriezās ar jaunumiem. "Jā, es domāju, ka mūsu Neviens apmeties te. Viena laiva izklāta ar dīvāna spilveniem, it kā tur kāds gulētu, un es atradu tukšu cigarešu paciņu. Skatieties!"

Viņš iedeva Rodžeram paciņu un, acīm mirdzot, izveicīgi izkāpa pa logu. Zēns vēlreiz nopētīja lielās pēdas tieši zem loga. Jā, Neviens iekļuvis iekšā pa logu, tas nu ir skaidrs. Kur pēdas paliek? Tās varētu aizvest pie paša Neviena!

Taču pēdas veda tikai apkārt laivu nojumei, kas atradās nevis kā parasti ūdenī uz pāļiem, bet uz bieza ledus, jo ezers bija aizsalis. Sasniegušas ledu, pēdas, protams, pazuda, tāpēc ka uz ledus pēdas nav redzamas.

"Šoreiz pēdas ved uz abām pusēm," Rodžers atviegloti teica. "Redzat? Vienas ved pie loga. bet otras prom - visas sajukušas, bet pietiekami skaidras, lai redzētu, ka svešinieks nācis un gājis."

"Kas viņš ir? Klaidonis?" Diāna prātoja. "Kāpēc lai klaidonis klauvētu pie "Retatetas"? Un kā viņam izdevās panākt, ka pēdas ved tikai uz māju, bet neved prom? Tas man visu dienu neliek mieru!"

"Nelauzīsim par to galvu," ieteicās Strupdegunis, kurš jau bija apēdis cepumus un atkal gribēja vizināties ar ragaviņām. "Ejam. Te stāvot, ir auksti."

Pusdienās bērni, pamatīgi izbadējušies, ieradās mirdzošām acīm un sārtiem vaigiem.

"Vai Neviens atkal klauvēja pie durvīm?" Strupdegunis moži jautāja, kad Kutēs kundze ienesa pilnu šķīvi ar karbonādes šķēlēm ceptu kartupeļu un zaļu zirnīšu vidū. "Oho! Es esmu izsalcis tā kā vēl nekad!"

"Šis Neviens dienas laikā neiedrošinātos nākt," Kutēs kundze atbildēja. "Man pie rokas ir mīklas rullis, un uz plīts tējkannā verdošs ūdens. Lai viņš nāk, dauzīdamies pie jebkurām - parādes vai sētas - durvīm! Es esmu gatava."

Bērni smējās par to, cik apņēmības pilna ir sīkā auguma kundze. Arī viņa iesmējās. "Te būs. Ķerieties pie pusdienām un atstājiet vietu arī sīrupa pudiņam."

Ēdiens, kā parasti, bija gards, un pēc pusdienām bērnus pārņēma gurdums. Taču diena bija ļoti skaista, un neviens negribēja ilgāk atpūsties. Drīz bērni atkal bija ceļā, lai vizinātos ar ragaviņām, un visu pēcpusdienu pavadīja apsnigušajos pakalnos, traukdamies lejā un kāpdami augšā. Kad nolaidās krēsla un bērni pārvilkās "Retatetā", viņi bija ļoti noguruši.

"Man nav pat tik daudz spēka, lai mestu sniega piku," Strupdegunis skumji teica. "Un Trakulis ir tik noguris, ka man viņš jāvelk ar ragaviņām. Sliņķis."

"Mūsu sniegavīrs joprojām stāv sardzē pie sniega mājiņas," Rodžers sacīja. "Sveiks, Ledu- tiņ. Tev cepure sašķiebusies. Lūdzu, ļauj man to uzlikt taisni."

Zēns, viegi pieskardamies, iztaisnoja veco cepuri, un bērni devās uz durvīm, kas veda no dārza mājā, lai novilktu slapjos apavus un cimdus. Kutēs kundze dzirdēja viņus ienākam un iznāca pretī.

"Jūs esat vēlu," viņa teica. "Es jau pirms divdesmit minūtēm apsmērēju karstos grauzdiņus ar sviestu. Pasteidzieties un nomazgājieties, kamēr grauzdiņi nav atdzisuši."

"Man nav spēka, lai steigtos pat pēc grauzdiņa ar sviestu," Strupdegunis teica. "Esmu vecs, vecs vīrs, Kutēs kundze, salīcis un stīvs, un tikko turos kājās. Re, ko dara vizināšanās ar ragaviņām!'

"Ej nu, ej!" Kutēs kundze atteica. "Arī tad, ja tu butu salīcis vecis, tu apēstu vairāk grauzdiņu, nekā tev pienākas. Varu derēt!"

Bērni sēdēja pie apkrautā, balti klātā galda, ēzdami gardu muti, un Diāna lēja visiem milzīgās krūzēs tēju. Viņi bija laimīgi, bet tik noguruši, ka nespēja pat pazoboties cits par citu. Trakulis ar skalu atvieglojuma nopūtu sabruka zem galda. Viņš loti baidījās, ka aizmigs, iekams zem galda sāks birt gardi kumosi.

"Aizvilksim aizkarus," Bārnijs teica. "Negribu just šo Nevienu atkal vērojam no mūsu sniega mājiņas, kā mēs ēdam."

Bārnijs piecēlās, lai aizvilktu aizkarus. Pirms aizrāva tos priekšā apgaismotajam logam, viņš ieskatījās tumsā, kuru kliedēja tikai spožās eļļas lampas gaismas stari. Pēkšņi viņš apsviedās.

"Klau! Mūsu sniegavlrs pazudis! Viņa nav!"

"Pazudis! Nevar būt! Kad mēs nācām, pirms pusstundas, tas bija savā vietā!" Diāna teica. "Rodžers tam vēl sakārtoja cepuri."

"Tagad vairs nav," Bārnijs uzstāja. "Nāc un paskaties. Redzama tikai sniega mājiņa, bet sniegavīra nav! Kas tie par dīvainiem notikumiem! Kur pazudis Ledutiņš?"

Četrpadsmitā nodala KĀRTĒJĀ MĪKLA

Visus četrus bērnus neizsakāmi pārsteidza sniegavīra pazušana, īpaši tāpēc, ka vēl pirms mirkļa, nākdami dzert tēju, viņi tam bija pagājuši garām.

"Varbūt kāds viņu nogāzis," Bārnijs beidzot ierunājās. "Citādi es to nevaru izskaidrot. Snie- gavīri paši prom neiet - pat mūsu jaukais Ledutiņš."

"Paņemsim kabatas lukturīti un iesim paskatīsimies, vai viņš nav pārvērties par sniega kaudzi," Rodžers ieteica.

"Labi. Varbūt izdosies noskaidrot, kas to izdarījis," sacīja Bārnijs, ņemdams no kamīna savu kabatas lukturīti. "Lai Trakulis arī nāk līdzi; viņš saodīs, ja kāds būs paslēpies tuvumā."

"Nesaprotu, kāpēc tas būtu jāgāž zemē," Diāna lielā nesaprašanā iesāka un pēkšņi apklusa. No virtuves atskanēja kliedziens, un bērni dzirdēja skrejošus soļus, kas tuvojās dzīvojamajai istabai. Durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa, atkal trīcēdama no galvas līdz kājām, parādījās Kutēs kundze.

"Kas noticis?" Bārnijs iesaucās.

"Sniegavlrs! Jūsu sniegavīrs! Viņš skatījās iekšā pa virtuves logu, kad es dzēru tēju." Kutēs kundze elsoja. Bērni neticīgi vērās viņā.

"Kules kundze… Jūs droši vien zināt, ka snie- gavlri neprot staigāt," Rodžers ierunājās. "Varbūt tas bija…"

"Es jums saku, tas bija sniegavīrs! Viss balts un ar to cepuri," Kutēs kundze, ieslīgusi krēslā, stāstīja. "Kas par izdarībām! Pie pirmās izdevības brauksim atpakaļ uz Litlvendlmenu. Piezvani tētim, Bārnij."

"Telefons nedarbojas," Bārnijs atbildēja, un Kutēs kundze ievaidējās. Tad viņa paskatījās ārā pa logu un aprauti iespiedzās.

"Viņš ir prom! Jūsu sniegavīrs ir prom!" viņa sauca. "Es jau domāju, ka tas ir viņš, kas lūrēja manā logā un nobiedēja mani līdz nāvei. Cepure un viss pārējais!"

Tas nudien bija ļoti savādi. Neviens no bērniem ne mirkli neticēja, ka Kutēs kundze redzējusi sniegavīru. Bet kas tad tas bija? Un kāpēc no galvas līdz kājām ietinies baltā? Un kā viņu sniegavīrs varēja tik pēkšņi pazust?

"Es esmu pārliecināta, ka tas nemaz nebija sniegavīrs," pamājusi ar galvu uz loga pusi, Kutēs kundze teica. "Sākumā varbūt bi ja, bet pēc tam mūs vēroja apsnidzis cilvēks."

"Ak, nē, Kutēs kundze!" Bārnijs iesaucās. "Goda vārds, mēs pagājām viņam cieši garām no rīta un pēcpusdienā, un nav ne mazāko šaubu, ka tas bija no sniega uztaisīts sniegavīrs. Rodžers tam pat cepuri sakārtoja, vai ne, Rodžer?"

"Tad… paskaidrojiet, kā viņš varēja pienākt un ieskatīties manā virtuves logā," Kutēs kundze dusmīgi uzstāja. "Sakiet!"

To bērni nevarēja pateikt. Viņiem tā bija tāda pati mīkla kā Kutēs kundzei. Bārnijs un Rodžers kopā ar viņu aizgāja uz virtuvi, lai paskatītos, vai sniegavīrs vēl lūr iekša pa logu. Taču tas jau bi ja prom. Bārnijs izgāja ar kabatas lukturīti sētā un apgaismoja visus kaktus, taču neatrada neko uzmanības vērtu, tikai pēdu jūkli, acīmredzot Kutēs kundzes un savējās. Nevarēja pateikt, vai tur ir arī svešas pēdas.

Viņi atgriezās mājā, un Kutēs kundze cieši aizslēdza un aizbultēja durvis. "Es neļaušu, ka tas sniegavīrs ienāk manā virtuvē," viņa teica.

"Žēl gan," Strupdegunis sacīja. "Viņš ienāktu un sasildītos pie jūsu lielā pavarda, Kutēs kundze, un pēc brīža jums atliktu uzslaucīt lielu peļķi un izliet sniegavīru izlietnē."

Kutēs kundze nespēja novaldīt smieklus.'Tu gan esi dīvainis!" viņa teica. "Tēju izdzēri?"

"Ak vai! Nē!" Strupdegunis iesaucās, satriekts par to, ka varējis aizmirst tēju. "Es sāku ēst trešo grauzdiņu ar sviestu."

"Tad ej un apēd to līdz galam," Kutēs kundze teica un viegli pagrūda zēnu.

Bērni atgriezās dzīvojamajā istabā, lai izdzertu tēju. Viņi bija manāmi satraukti, bet nespēja noticēt, ka Kutēs kundze tiešām redzējusi kādu, kas līdzīgs sniegavīram. Tie būs bijuši krēslas jociņi.

"Un tomēr nekļūst skaidrāks, kāpēc mūsu sniegavīrs pēkšņi pazuda," Strupdegunis teica.

"Varbūt tas izkusa," Diāna iedomājās. "Varbūt laiks kļuvis siltāks. Tā izskatās."

"Kā tu vari zināt, kāds ir laiks, sēžot karstā istabā?" Rodžers jautāja. "Es varu derēt, ka ir tikpat auksts kā bijis. Cerams. Rites gribu doties slēpot."

"Jā." Bārnijs priecīgi smaidīja. "Jā, iesim visi slēpot."

Turpmāk vakars pagāja ļoti patīkami, bez traucējumiem. Bērni domāja, ka Kutēs kundzei virtuvē vienai ir bail, tāpēc nolēma viņu pasaukt, lai kopā uzspēlētu kārtis. Tas viņai liktu aizmirst sniegavīru, kas esot lūrējis iekšā pa logu.

Bērni izlika galda vidū džokeri, un Rodžers sāka dalīl kārtis. Tam, kurš dabūtu divas vienādas kārtis, bija ne tikai jāiesaucas "Ņemu!", bet jāpaķer ari džokeris. Tas aiztaupīja daudzos strīdus par to, kurš pirmais iesaucies "Ņemu!". Strupdegunis, ik reizi saukdams "Ņemu!", tik stipri sagrāba džokeri, ka beidzot viņam lika atnest cimdus un uzvilkt vienu rokā.

"Tu man divreiz saskrāpēji roku," Diāna sūdzējās. "Tu rupji spēlē, Strupdeguni. Es nespēlēšu, ja neuzvilksi cimdu."

Tā nu Strupdegunis atnesa cimdus un uzvilka vienu labajā rokā. Tagad, grābjot džokeri, viņš nevienu nevarēja saskrāpēt!

Mirandai loti iepatikās spēle, un, līdzko kāds iesaucās "Ņemu!", viņa mēģināja pirmā sagrābt džokeri. Vienreiz viņai tas izdevās, viņa uzlēca uz kamīna un tik cieši turēja džokeri, ka Bārnijs to nevarēja atņemt.

"Tu esi nejauka," viņš teica, bet Miranda atteicās atdot džokeri. Mērkaķīte to iebāza mutē un nikni skatījās uz Bārniju.

Strupdegunis iesmējās. Viņš piecēlās un nolika uz kamīna blakus Mirandai dažas vecas kārtis.

"Ņem," viņš teica. "Tev būs pašai savas kārtis, džokeris un viss pārējais, palaidne. Mums kavā ir vēl viens džokeris."

Miranda sajūsmināta paķēra kārtis un sāka čivināt savā nodabā. Tikko Bārnijs, atkal apsēdies pie galda, bija drošā attālumā, viņa izņēma no mutes džokeri un, nolikusi to blakus, sāka dalīt savas kārtis.

"Skatieties! Skatieties taču uz Mirandu!" Diāna pārsteigta iesaucās. "Pēc mirkļa viņa sauks "Ņemu!"."

Taču tik tālu, protams, netika! Miranda iedomājās, ka spēlēt vienai nav sevišķi jautri, un jau pēc dažām minūtēm nolēca no kamīna ar džokeri mutē un kārtīm vienā ķepā. Viņa ātri aiz- klunkurēja pa grīdu uz to vietu, kur dziļā miegā gulēja Trakulis, un, iekodusi tam astē, uzmodināja.

Mērkaķīte izdalīja kārtis un nolika uz grīdas džokeri. Diāna, palūrējusi zem galda, sāka raustīties smieklos, un arī Bārnijs laida vaļā savus aizrautīgos smieklus.

Trakulim tas nemaz nepatika. Viņš apostīja džokeri, nicīgi paskatījās uz kārtīm un atkal aizmiga. Mirandai atlika spēlēt vienai.

Drīz Strupdegunis, kā parasti, izrāvās priekšgalā, kaut gan Kutēs kundze sekoja viņam cieši pa pēdām. Strupdeguniin par lielu nepatiku, viņa pārsteidzoši veikli prata sagrābt džokeri. Par spīli tam, kas bija nolicis pirms dažām stundām, vakars izdevās loti jautrs.

"Laiks gulēt," Kutēs kundze beidzot teica. "Cerēsim, ka Neviens vairs nedauzīsies pie durvīm. Un, ja viņš atnāks, es no gultas neizkustēšos. Lai klauvē pēc sirds patikas."

"Es saku to pašu," Rodžers žāvādamies teica. "Jā, iesim gulēt. Diāna jau gandrīz aizmigusi."

Viņi nodzēsa eļļas lampu, pasauca Trakuli un Mirandu, kas vēl joprojām grāba kārtis un džokeri, tad aizdedzināja sveces un devās augšā. Pēc pusstundas māja iegrima tumsā un visi, izņemot Trakuli, gulēja ciešā miegā.

Ari Trakulis bija iemidzis, bet tonakt viņam viena auss palika vaļā, tas nozīmēja, ka viena auss bija nomodā un Trakulis nebija cieši aizmidzis. Iepriekšējās nakts jukas un satraukums par sniegavīru lika viņam palikt sardzē. Viņš bija apņēmies visu nakti turēt vienu ausi vaļā - katram gadījumam!

Bija ap pusnakti, kad šī auss saklausīja kaut ko neparastu - šoreiz tie nebija klauvēkla sitieni pie ieejas durvīm, bet klusa skaņa kaut kur apakšstāvā. Trakuļa auss uztvēra troksni, un viņš tūdaļ pamodās un izslējās sēdus. Strupdegunis gulēja ciešā miegā un neko nemanīja. Trakulis pieskrēja pie durvīm un klausījās.

Jā, lejā kaut kas notika. Viņš pieskrēja pie Strup- deguņa un brīdinot klusi ierūcās. Tad pagrūda zēnu ar ķepu. Beidzot uzlēca virsū Strupdegu- nim. Trakulis zināja, ka tā zēnu vienmēr var pamodināt.

Arī šoreiz viņš pamodās un sašutis pietrūkās sēdus. "Ēzeli! Kas tev uznācis? Vai es tev neteicu?… Klau! Kāpēc tu smilksti?"

Trakuļa smilkstieni lika Strupdegunim saau- sities. Ahā! Varbūt kāds atkal grasās dauzīties pie durvīm un Trakulis saklausījis solus? Pareizi. Strupdegunis nokāps lejā, paskatīsies, vai tur nav Neviens, un pieķers to dauzāmies pie durvīm. Rrrrrr! Strupdegunis klusi ierūca Trakuļa zīdainajā ausī. Viņi vēl nekāps uz kara takas!

"Nāc," Strupdegunis teica. "Kaut kas notiek."

Piecpadsm it cl nodaļa uzmanies, STRUPDEGUNI!

Strupdegunis ieslīdēja rītatērpā un paskatījās pāri istabai uz Rodžeru, apgaismodams to ar kabatas lukturīti. Zēns cieši gulēja. Vai modināt? Nē, vispirms viņš ies lejā un noskaidros, kas tur ir, un tad, ja tiešām notiek kaut kas satraucošs, nāks atpakaļ un uzmodinās Rodžeru.

Trakulis joprojām klusi rūca, saslējis uz skausta spalvu un sastindzis. Bez šaubām, viņš kaut ko dzirdēja.

Strupdeguni pārņēma satraukums. "Nakts dēka!" viņš čukstēja Trakulim. "Nāc, veco zēn."

Viņi klusi izgāja no istabas, un Strupdegunis aizvēra durvis. Viņi zagās pāri platajam kāpņu laukumam un pienāca pie kāpnēm. Strupdegunis izslēdza kabatas lukturīti un ieklausījās. Tagad zēns sadzirdēja troksni - viņam likās, ka apslāpētās skaņas nāk no virtuves.

"Kas tur ir?" viņš prātoja. "Varbūt Neviens! Trakuli, iesim piesardzīgi. Oho! Tur varētu būt sniegavīrs. Tas man neienāca prātā."

Dienas laikā Strupdegunim nebūtu ienācis galvā, ka viņš tiešām var satikt sniegavīru, bet tumsā klusā mājā, kurā dzirdamas savādas skaņas, likās pavisam ticami, ka aiz stūra varētu salikt sniegavīru. Strupdegunis savilka ciešāk rīta- tērpa jostu un ar kabatas lukturīti rokā klusi devās lejā pa kāpnēm.

Jā, troksnis pavisam noteikti nāca no virtuves. Tas bija dīvains, un Strupdegunis nespēja iedomāties tā iemeslu. Bija dzirdami būkšķi, švīksti un elšana, it kā tur kāds nestu kaut ko smagu. Kas tas varētu būt?

Strupdegunis nokāpa lejā un devās caur priekšnamu uz lielajām virtuves durvīm. Kutēs kundze tās pa nakti vienmēr atstāja vaļā, bet tagad tās bija aizvērtas. Strupdegunis zagās tuvāk. Trakulis, joprojām klusi rūkdams, sekoja zēnam pa pēdām.

Strupdegunis pieliecās pie atslēgas cauruma, taču virtuvē valdīja tumsa, kuru kliedēja, kā zēnam likās, tikai nekustīga kabatas lukturīša staru kūlis. Viņš saklausīja klusu balsi un būkšķi, kas nāca no virtuves attālākās malas. Strupdegunis mēģināja iedomāties, kas tur atrodas. Vai pieliekamais? Nē. Vai trauku skapis, kurā Kutēs kundze glabā māla traukus un pannas? Nē. Nu, protams, lur ir pagrabs! Viņi abi ar Bārniju bija ievērojuši durvis un mēģinājuši tās atvērt, lai redzētu, kas aiz tām slēpjas, taču tās bija aizslēgtas.

"Pagrabs aizslēgts, un es nezinu, kur ir atslēga," Kutēs kundze bija paskaidrojusi. "Tava vecmāmiņa, Bārnij, tur droši vien ir kaut ko glabājusi. Pagājušajā vasarā pagrabs bija vaļā. Mēs te dzīvojām, tavi brālēni vizinājās ar laivām un peldējās, lava vecmāmiņa pagrabu droši vien aizslēdza, kad mēs braucām prom."

Taču tam, kurš šajā brīdī atrodas virtuvē, lai kas viņš būtu, ir pagraba atslēga. Strupdegunis, sasprindzināja dzirdi, skaidri saklausīja soļus, kas kāpa lejā. Kas tur galu galā notiek? Vai zagļi nes ārā no pagraba produktus? Ir nu gan izvēlējušies laiku - sniegotas ziemas vidū, kad nav ne mazāko cerību tos aizvest prom ar kravas automašīnu vai furgonu.

Trakulis joprojām rūca, un Strupdegunim apnika skatīties pa atslēgas caurumu. Viņš pēkšņi iedomājās, ka varētu izlavīties ārā pa durvīm, kas ved uz dārzu, un pieiet pie virtuves loga. Tur varētu redzēt daudz labāk.

"Nāc," viņš pačukstēja Trakulim, un abi atgriezās priekšnamā. Viņi devās garām atvērtajām dzīvojamās istabas durvīm, un dziestošā kamīna gaismā Trakuļa skatiens pēkšņi sastapās ar lāčādas mirdzošajām acīm. Suns atkāpdamies stipri uzgrūdās Strupdegunim un skaļi ierūcās.

"Uzmanīgi!" Strupdegunis nočukstēja, tikko nepakritis. "Kas tur ir? Ak, tas vecais lācis! Viņš šonakt izskatās kā dzīvs, vai ne?"

Zēns jau gribēja doties tālāk, kad pēkšņi viņam prātā ienāca kāda doma. Varbūt uzmest plecos lāčādu un uzraut to pāri galvai? Ja cilvēki, kas ir virtuvē, nejauši ieraudzīs viņu logā, viņiem saskries dūša papēžos, ieraugot īstu lāci!

"Turklāt," Strupdegunis drebēdams domāja, "tā ir mīksta un silta. Ārā droši vien ir briesmīgi auksts."

Doma uzmodināt Rodžeru viņam vairs nebija prātā, zēns juta, ka viņu pēkšņi sagrābj uztraukums un pār muguru skrien skudriņas. Jā, viņš uzvilks sev virsū lāčādu. Viņš nobiedēs zagļus un uzzinās, ko viņi dara. Tad tik būs, ko pastāstīt pārējiem! Strupdeguņa krūtis lepnumā cilājās, un viņš papliķēja Trakulim pa galvu.

"Es uzmetīšu plecos lāčādu," viņš čukstēja. "Bet nu neuztraucies. Lācis mani neapēdīs."

Tad, Trakulim par neizsakāmu pārsteigumu, Strupdegunis piegāja pie lāčādas, pacēla to un, pārmetis pāri galvai, tajā ietinās! Kad zēns pielieca galvu, lāča galva noslīdēja zemāk, un likās, ka tas ir atdzīvojies.

Āda bija ļoti smaga - smagāka, nekā Strupdegunis bija iedomājies. Taču zēns bija stingri apņēmies to noturēt! Trakulis blenza saimniekā atkārtu žokli un nolaistu asti. To nu viņš galīgi nesaprata un bija gatavs lēkt virsū lāčādai, ja tā izrādīs kaut mazāko vēlmi Strupdegunim kost vai iecirst nagus.

Strupdegunis lēnām pienāca pie dārza durvīm, salīcis zem smagās ādas, kas spieda plecus. Viņš atslēdza durvis un kopā ar Trakuli izgāja nakts aukstumā. Zēns brida pa dziļo sniegu apkārt mājai uz virtuves durvīm, un Trakulis paklausīgi sekoja viņam pa pēdām.

Kad viņi nonāca tuvāk pie virtuves durvīm, spaniels ierūcās, un Strupdegunis viegli iedeva viņam pa galvu. Tie cilvēki neko nedrīkst dzirdēt. Apgājis ap stūri, zēns ieraudzīja, ka virtuves durvis ir vaļā un, Strupdegunim par izbrīnu, mazajā virtuves pagalmiņā sakrautas vairākas lielas kastes, kas izskatījās pēc ceļasomām.

Zēns mēģināja kaut ko saskatīt. Kastu aprises ļoti neskaidri iezīmējās zvaigžņu gaismā, jo mēness nebija, un Strupdegunis tikai redzēja, cik tās lielas. Ko šie cilvēki ar tām dara? Slēpj pagrabā?

"Varbūt nes ārā!" Strupdegunis iedomājās. "Nu, protams! Viņi tās nes ārā. Tāpēc jau pagraba durvis bija aizslēgtas un atslēga pazudusi. Šie cilvēki droši vien ieradušies, kad māja bija tukša, un kaut ko noslēpuši pagrabā, zinādami, ka tukša māja ir droša slēptuve. Neviens nebāzīs degunu un nelūrēs."

Viņš aizzagās garām kastēm, pielavījās pie virtuves loga un palūrēja iekšā - gluži kā sniegavīrs, kas vakarā skatījās uz Kules kundzi. Uz galda atradās kabatas lukturītis, tā gaismas kūlis bi ja vērsts pret pagraba durvīm, kuras, protams, stāvēja vajā.

Trakulis, uzlicis ķepas uz palodzes, darīja visu iespējamo, lai arī viņš varētu ieskatīties iekšā pa logu. Suns gandrīz aizrijās, cenzdamies aizturēt rejas, it īpaši, kad uz pagraba kāpnēm parādījās kāds vīrietis. Tas kāpa atmuguriski un, likās, palīdzēja otram vīrietim nest kaut ko smagu.

Strupdegunis satraukts vēroja. Jā, tā bi ja kārtējā kaste - tāpat ļoti smaga. Ak Dievs! Nav brīnums, ka šie cilvēki aizslēdza pagraba durvis un pievāca atslēgu! Kutēs kundze būtu bijusi pārsteigta, ieraudzīdama, ka pagrabs pilns ar smagām kastēm. Strupdegunis iedomājās, ka vīri tās nav paguvuši aizvākt pirms Kutēs kundzes un pārējo ierašanās "Retatetā". Viņi droši vien bija pārliecināti, ka māja būs tukša visu ziemu.

Pirmais vīrs iznāca no pagraba, viņam sekoja otrs; viņi turēja lielu kasti.

"Noliec uz mirkli, Džim," otrais vīrs elsodams teica. Uz tuvējā galda noliktā kabatas lukturīša gaismā Strupdegunis redzēja, ka viņš ir resns, taču vīru sejas nevarēja saskatīt.

Trakulis vairs nespēja valdīties. Viņš pēkšņi i/.deva briesmīgu rūcienu, abi vīri izbailēs strauji pagriezās pret logu, un viens no viņiem to apgaismoja ar kabatas lukturīti. Viņš gandrīz izmeta lukturīti no rokām, ieraudzījis milzīgu lāča galvu, kas vērās viņam pretī ieplestām mirdzošām acīm, un zemāk, tieši virs palodzes - vēl vienu pinkainu galvu mirdzošām acīm!

"Skaties! Kas tas ir? Nē, tas nevar būt lācis!" baiļpilnā balsī ierunājās vīrs vārdā D/.ims. "Kas las ir, Sten?"

Ieraudzījis, ka vīri lūkojas uz viņu, Strup- degunis tūdaļ noslīga pie zemes. Trakulis tāpat. "Ātri!" Strupdegunis iesaucās. "Trakuli, mums jātiek atpakaļ un jāuzmodina pārējie."

Viņš paslīdēja un, klunkurēdams pa dziļo snic- gu, metās prom uz visām četrām, izskatīdamies nudien pēc īsta lāča. Trakulis, izbrīnā viņu vērodams, prātoja, vai lācis būtu aprijis Strupdeguni. No zēna bija redzams loti maz.

Abi vīri, spīdinādami kabatas lukturīšus, reizē metās ārā pa virtuves durvīm. Viņi ieraudzīja lāci kopā ar suni klunkurējam prom. Viens no vīriem izrāva revolveri, bet otrs ar mājienu norādīja, lai liek nost. "Mēs taču negribam, ka šāvienā troksnis saceļ kājās visu māju," viņš teica, "un man liekas, tas nav īsts lācis."

Nabaga Strupdegunis nezināja, ko lai dara. Ja viņš uzsliesies kājās, lai ātrāk tiktu uz priekšu, viri redzēs, ka tas nav īsts lācis, bet kāds tikai sev uzmetis lāčādu. No otras puses, četrrāpus pa sniegu viņš tālu netiks.

Lāčāda pati atrisināja šo situāciju, noslīdot viņam no pleciem, un vīri ieraudzīja, ka sniegā četrrāpus stāv mazs zēns. Viņi jutās bezgala atviegloti. Trakulis stāvēja blakus Strupdegunim, briesmīgi rūkdams, gatavs jebkurā mirklī pēc zēna pavēles mesties vīriem virsū.

"Celies augšā," vīrs vārdā Džims teica Strupdegunim. "Kas tā par ākstīšanos?"

"Oho!" Strupdegunis izslējies sašutumā iesaucās. "Tas man patīk! Kas tā par rakņāšanos mūsu pagrabā nakts vidū?"

"Tu neesi zaķapastala," otrs vīrs strupi atcirta. "Ej uz virtuvi! Aiziet! Un paņem suni. Es brīdinu - ja tas suns sāks riet vai mēģinās izstrādāt kādu joku ar zobiem, es viņu izsmērēšu gar sienu."

"To jūs nedarīsiet," Strupdegunis satraukti teica, skatīdamies uz vīra lielajiem, garajiem gumijas zābakiem. Viņš ietinās ciešāk rītatērpā un devās uz virtuvi, priecādamies, ka būs siltumā - ārā stipri sala.

Viņa sirds strauji pukstēja. Kas tagad notiks? Kaut kas ļoti nepatīkams, tas nu ir droši.

Sešpadsmita nodala

PAGRABĀ

Strupdegunis piegāja pie pavarda, kurā vēl gruzdēja ogles, un sāka vērot vīrus. Viņa rudie mati bija sacēlušies stāvus, un viņam bija ļoti bail. Taču viņš savilka seju drosmīgā izteiksmē un pat mēģināja svilpot.

Vīri bariņā klusi sarunājās. Strupdegunim pamira sirds. Droši vien apspriežas, ko lai ar viņu iesāk, un nepatīkamu iespēju ir ļoti daudz. Varbūt mesties prom? Zēns palūkojās uz priekšnama durvīm. Viņš zināja, ka tās ir aizslēgtas, bet atslēga bija šajā pusē. Varētu mesties pie durvīm, atslēgt tās, atvērt un uzskriet augšā.

Pēkšņi zēns apņēmīgi metās pie durvīm, izstiepis roku, lai pagrieztu atslēgu. Taču viri zibenīgi metās viņam pakaļ. Trakulis, ārkārtīgi modrs un gatavs aizstāvēt Strupdeguni, atņirdza zobus 1111 klupa vīriem kājās. Taču viņi valkāja biezus gumijas zābakus, kas sniedzās līdz ceļiem, un Trakulim mutē palika tikai cieta gumija.

Strupdegunis iekliedzās un iespraucās starp vīriem, šoreiz mēģinādams atvērt durvis, kas veda pagalmā, bet tur priekšā jau bija Džims. Tad Strupdegunis ieraudzīja vaļējās pagraba durvis un skrēja uz tām. Viņš metās lejā pa kāpnēm, paklupis novēlās pa pēdējiem četriem pakāpieniem, un

Trakulis uzkrita viņam virsū. Strupdegunis tūlīt pielēca kājās un, klupdams krizdams tumsā, skrēja uz tālāko kaktu, baidīdamies, ka vīri viņam dzīsies pakaļ arī te.

Taču nē - viņi lejā nenāca. Ar troksni aizcirstās pagraba durvis, un Strupdegunis dzirdēja, ka slēdzenē pagriežas atslēga.

"Ak Dievs! Es savas muļķības dēļ esmu kļuvis par gūstekni," viņš novaidējās. "Varu derēt, ka tie puiši tik un tā gribēja mani ieslēgt šeit, kamēr aiztīsies prom ar kastēm - tās taču kaut kā jādabū prom. Vai viņiem ir furgons? Nē, tas nav iespējams šādā sniegā."

Zēns apsēdās uz veca, salauzta krēsla, un Trakulis piespiedās viņam cieši klāt. Suns neko nesaprata. Kāpēc Strupdegunis nonāca lejā šajā aukstajā, tumšajā vietā? Kāpēc viņš neatgriezās siltajā gultā, kur Trakulis viņam saritinātos kamolā pie kājām? Spaniels klusi iesmilkstējās, un Strupdegunis papliķēja viņa zīdaino galvu.

"Kāpēc tu tik drausmīgi nikni ierūcies, kad mēs skatījāmies iekšā pa logu, Trakuli?" Viņš ievaidējās. "Mūs noķēra tikai tāpēc. Goda vārds, tu tiešām esi viens traks suns!"

Strupdegunis klausījās, vai augšā neatskanēs vēl kāds troksnis. Zēns paberzēja sasitumus, tad nolēma uzkāpt augšā pie aizslēgtajām pagraba durvīm un paklausīties, vai nesadzirdēs ko noderīgu. Tā nu viņš uzkāpa augšā, Trakulim turoties cieši aiz zēna muguras.

Zēns saklausīja klusas balsis, bet nesaprata ne vārda. "Viņi bīda kasti, kas bija nolikta virtuvē," viņš domāja. "Laikam nes ārā pie pārējām. Interesanti, kas tajās ir? Un kur viņi tās liks? Es visu uzzinātu, ja būtu bijis prātīgāks. Vai arī Trakulis."

Uz akmens kāpņu augšējiem pakāpieniem bija ļoti auksts un pūta caurvējš, tāpēc Strupdegunis atkal nokāpa pagrabā.

"Šķiet, ka mums te būs jāpavada nakts, Trakuli," viņš nelaimīgi noteica. "Sasodīts! Kāpēc cs nepamodināju Rodžeru un negāju kopā ar viņu? Viņš gulēs visu nakti, un mani saucieni tiks sadzirdēti tikai no rīta, kad Kules kundze nokāps virtuvē. Brrrr! Cik te auksts!"

Viņš apgaismoja ar kabatas lukturīti pagrabu. Tā bija loti liela neregulāras formas telpa. Šur un tur līdz griestiem sniedzās plaukti, kas bija piekrauti ar dažādiem pārtikas krājumiem, it īpaši ar konserviem. Strupdegunis lasīja uzlīmes - ana- nasi, persiki, bumbieri, greipfrūti, un viņam saskrēja mutē siekalas. Cik žēl, ka nav konservu naža!

Pagrabā atradās vecs ve]as izgriežamais rullis un kaktos slējās dažādi salauzti krēsli. Acīmredzot te bija atbrīvota vieta kastēm, un Strupdegunis varēja saskatīt, kur tās stāvējušas, - putekļos bija palikuši nospiedumi.

Zēns trīcēja. Kas par briesmīgu aukstumu! "Trakuli, paskatīsimies, vai mums neizdosies atrast kādu siltāku vietiņu par akmens grīdu, lai varētu apgulties," viņš teica un kopā ar spanielu apgāja apkārt lielajam pagrabam, pārbaudīdams visus priekšmetus.

Beidzot viņiem gadījās labs atradums - vecs, sarullēts un ar virvi apsiets matracis. "Labi!" Strupdegunis teica. "Vai tev ir nazis, ar ko pārgriezt virvi. Trakuli?"

Trakulis, sapratis, ka tas ir joks, pavicināja asti. Strupdegunim rītatērpā naža, protams, nebija, tāpēc viņam nācās nopūlēties ar mezgliem. Beidzot viņš tos atraisīja, un matracis pats atrul- lējās vaļā. Strupdegunis apgūlās, ietinās ciešāk rītatērpā un piespiedās Trakulim, kurš bija labāks par jebkuru termoforu.

"Tagad mēģināsim aizmigt un cerēsim, ka Kutēs kundze no rīta dzirdēs manus kliedzienus," viņš teica. Un tomēr zēns ilgi nevarēja iemigt. Pirmkārt, viņš bija ļoti satraukts, un, otrkārt, viņam stipri sala. Taču beidzot Strupdegunis aizmiga, un Trakulis gulēja, piespiedies viņam tik cieši, cik vien iespējams.

Neviens nezināja, ka Strupdegunis nav savā gultā. Pārējie gulēja augšā saldā miegā. Bērni bija pārguruši, pa dienu sportojot. Arī Kutēs kundze nebija dzirdējusi ne skaņu un gulēja, gandrīz nepakustēdamās, līdz iezvanījās modinātājs un viņu uzmodināja.

Viņa piecēlās, apģērbās un devās lejā. Paldies Dievam, uguns virtuvē vēl nebija izdzisusi, atlika sarušināt gailošās ogles un piemest jaunas. Tad, paņēmusi slotu un putekļu lupatas, viņa devās u/, dzīvojamo istabu, lai to sakārtotu un arī tur iekurtu uguni.

Kutēs kundzei par lielu pārsteigumu, bija pazudusi lāčāda. Viņa stāvēja un vērās tukšumā uz grīdas, kur āda parasti atradās, un prātoja, kur gan tā varējusi palikt.

"Vainīgs būs tas suns, Trakulis," viņa nolēma. "Droši vien nonācis naktī lejā, meties ādai virsū un kaut kur aizvilcis. Kur viņš to nogrūdis? Ir nu gan suns! Nekur nedrīkst atstāt putekļu lupatu vai suku, lai viņš to neaizstieptu. Drīz būs jāsien sev ap vidu. Kur viņš varēja aizvilkt lāčādu?"

Kutēs kundze nedzirdēja, kā pagrabā kliedz nabaga Strupdegunis, - dzīvojamā istaba no virtuves bija diezgan tālu. Viņa beidza kārtot istabu un devās uzkopt priekšnamu.

Augšā pamodās Rodžers un diezgan pārsteigts ieraudzīja, ka Slrupdeguņa gulta ir tukša, arī Trakuļa nav. "Droši vien rīta agrumā piecēlies, apģērbies un aizgājis," viņš domāja. "Nē, nevar būt. Viņa drēbes vēl ir tepat. Varbūt viņš ir otrā istabā pie Bārnija."

Rodžers aizgāja paskatīties, taču Strupdeguņa tur, protams, nebija. Bārnijs jau bija gandrīz apģērbies un nepacietīgi gaidīja, kad varēs doties slēpot. Rodžers pārsteigts aplaida skatienu istabai.

"Vai Strupdeguņa te nav?" viņš jautāja. "Mūsu istabā viņa nav, kaut gan drēbes ir."

"Varu derēt, ka viņš nogājis lejā pie Kutēs kundzes, lai izlūgtos kaut ko uzkost pirms brokastīm," Bārnijs teica, un Rodžeram tas likās loti ticami.

Kad viņš gāja atpakaļ, Diāna, pilnīgi apģērbusies, iznāca no savas istabas. "Pasteidzies, Ro- džer!" viņa teica. "Iešu lejā, palīdzēšu Kutēs kundzei." Un viņa kāpa lejā. Bārnijs viņai sekoja gandrīz pa pēdām. Priekšnamā bērni satika Kutēs kundzi, kas jau beidza spodrināt grīdu.

"Labrīt, Kutēs kundze!" Bārnijs teica. "Cerams, sniegavīrs jūs naktī neapciemoja?"

"Ko nu pļāpā!" Kutēs kundze atteica. "Diāna, ja tik agri esi piecēlusies un apģērbusies, vai tu neuzklātu brokastu galdu?"

"Mēs to uzklāsim abi kopā ar Bārniju," Diāna atbildēja, dodamās pie sienas skapja, kurā glabājās galdauti. "Ai, kur palikusi lāčāda?"

"Es domāju, ka to paņēmis tas dullais suns," Kutēs kundze teica. "Galīgi dulls."

Viņa aizgāja uz virtuvi un pēc mirkļa atsteidzās, izskatīdamās pagalam apmulsusi un sašutusi.

"Es izgāju pagalmā, lai izpurinātu putekļu lupatas," viņa teica, "un tur tak nudien sniegā guļ lāčāda! Bet kā Trakulis to varēja dabūt cauri aizslēgtām durvīm?"

"Vai Strupdegunis nav lejā?" Bārnijs pārsteigts jautāja. "Istabā viņa nav. Mēs domājām, ka viņš nogājis virtuvē, lai palūgtu kaut ko uzkost. Kutēs kundze, vai esat droša, ka viņš nav pieliekamajā?"

Kutēs kundzes seja pauda izbrīnu. "Nē, es šorīt neesmu redzējusi ne Strupdeguni, ne Trakuli, un tomēr lāčāda ir ārā sniegā. Varbūt Strupdegunis taisa jokus?"

"Viņš ir ēzelis," Bārnijs nepacietīgi atteica. "Kādus jokus viņš varētu taisīt? Viņš noteikti ir kaut kur virtuvē, Kutēs kundze, paslēpies sev vien zināmu iemeslu dēļ."

Diāna, Bārnijs un Kutēs kundze devās atpakaļ uz virtuvi, arī Rodžers, nonācis lejā, pievienojās viņiem. Ienākuši telpā, viņi pārsteigti apstājās. No kaut kurienes skanēja skali kliedzieni - tā bija Strupdeguņa balss. Un arī dauzīšanās pa pagraba durvīm.

"Palīgā! Palīgā! Atveriet pagraba durvis! Palīgā! Kutēs kundze! Vai jūs tur esat? Palīgā!"

"Ak Dievs! Tas taču Strupdegunis. Turklāt vēl pagrabā!" iesaucās Bārnijs un metās pie durvīm.

"Tās ir aizslēgtas," Kutēs kundze sacīja. "Un, ja atceraties, atslēgas nav. Kā Strupdegunis tur varē ja iekļūt? Skatieties - atslēgas nav joprojām."

Bārnijs stāvēja pie pagraba durvīm un raustīja rokturi. "Strupdeguni! Kāpēc tu tur esi? Kur ir atslēga? Šajā pusē tās nav."

"Tie nezvēri būs paņēmuši līdzi!" Strupdegunis novaidējās. "Man to vajadzēja iedomāties. Vai tu vari ielauzt durvis, Bārnij?"

Visi pārsteigti sastinga, uzzinājuši, ka Strupdegunis ieslēgts pagrabā! Un kas ir šie "nezvēri", kas acīmredzot paņēmuši atslēgu - atslēgu, par kuru Kutēs kundzei bija labi zināms, ka tā jau agrāk pazudusi.

"Izmēģini virtuves vai priekšnama durvju atslēgu," ierunājās Diāna, pēkšņi atcerējusies, ka atslēgas mājā bieži vien der vairākām durvīm. "Ātri, Rodžer, nes šurp! Strupdegunis droši vien ir ragā sasalis."

Rodžers atnesa abas atslēgas, un - kāda veiksme! - virtuves atslēga derēja pagraba durvīm! Viņš to pagrieza, un no pagraba iznāca nabaga Strupdegunis, bet viņam, mežonīgi riedams, sekoja Trakulis.

Septiņpadsmitā nodala

BĀRNIJS DOMĀ, KO LAI DARA

"Strupdeguni! Kā tu tur nokļuvi?" "Kas notika? Ak Dievs! Tu izskaties nosalis!" "Nāc pie uguns, Strupdeguni. Tev rokas ir kā ledus."

Visi runāja vienlaikus, un Diāna vilka drebošo Strupdeguni pie uguns, kas jau dega pilnās liesmās. Kutēs kundze bija satriekta, uzzinājusi, ka zēns visu nakti pavadījis pagrabā. Kas gan būs tālāk?

Strupdegunis pienāca pie uguns, cik vien tuvu varēja, un laimīgs izstiepa rokas pret liesmām. "Pagrabā gan ir sasodīti auksts," viņš teica. "Ja mani nebūtu sildījis Trakulis, es būtu sasalis ragā."

"Strupdeguni, kā tu tur nokļuvi aiz atslēgas? Kāpēc tu naktī klīdi apkārt?" Kutēs kundze iesaucās.

"Es biju iekūlies dēkā," atbildēja Strupdegunis. Viņš juta patīkamu siltumu un to, ka nokļuvis uzmanības centrā. "Es dzirdēju troksni nakts vidū un nonācu paskatīties, kas te notiek…"

"Strupdeguni, tu nu gan esi drosmīgs!" Diāna apbrīnas pilnā balsī iesaucās. "Es to nevarētu."

Strupdegunis turpināja stāstu par nakts notikumiem: kā viņš skatījies pa virtuves durvju atslēgas caurumu, kā viņam ienācis prātā uzmest plecos lāčādu un ielūkoties virtuvē pa logu, kā viņš izgājis pa durvīm, kas ved uz dārzu, apgājis apkārt mājai un pienācis pie loga.

"Ārā bi ja sakrautas kastes," Strupdegunis stāstīja, "un virtuves durvis stāvēja vaļā."

"Es taču tās aizslēdzu!" Kutēs kundze satriekta iesaucās. "Un pat aizbultēju!"

"Un tomēr tās bija vaļā," Strupdegunis teica. "Vai tagad tās ir aizslēgtas?"

Bārnijs aizgāja, lai pārbaudītu. "Jā, aizslēgtas un aizbultētas! Acīmredzot viņi te iekļuvuši kaut kā citādi un atvēruši virtuves durvis no iekšpuses, bet, iedami prom, atkal tās aizslēguši un aizbultējuši no iekšpuses un izgājuši tāpat, kā bija ienākuši."

"Varbūt pa kādu logu. Vēlāk pārbaudīsim," Rodžers teica. "Turpini, Strupdeguni."

Strupdegunis izstāstīja visu līdz galam. Kā viņu noķēruši un kā viņš meties lejā pa pagraba kāpnēm, lai paglābtos no vīriem, bet tie tūlīt viņu ieslēguši.

"Kaste, kuru viņi stiepa augšā, acīmredzot bija pēdējā," viņš teica. "Tur, lejā, tādu vairs nav. Es apskatījos. Tā nu gan bija auksta naksniņa! Man veicās - es atradu vecu matraci un gulēju uz tā."

Stāsts bija ļoti neparasts. Neviens nezināja, ko lai par to domā. Kopš viņi ir "Retatetā", bijis daudz dīvainu notikumu, taču šis, pēdējais, ar pagrabā noslēptajām kastēm, kas pusnaktī tiek vestas prom, bija pats neparastākais.

"Es domāju, ka visi dīvainie notikumi ir kaut kā saistīti," ierunājās Bārnijs, kad Strupdegunis bija apģērbies un kārtīgi sasildījies un viņi beidzot sēdēja pie brokastgakla dzīvojamajā istabā. "Atliek tikai noskaidrot, kā."

"Jā - kā Neviens, kas dauzījās pie mūsu durvīm nakts vidū, ir saistīts ar Kādu, kurš mūs tovakar vēroja no sniega mājiņas?"

"Un kā te iesaistīts staigājošs sniegavīrs?" Diāna prātoja. "Kāpēc tam jāklīst apkārt un jāskatās logos, gandrīz līdz nāvei nobiedējot Kutēs kundzi?"

"Man liekas, es zinu!" Bārnijs pēkšņi iesaucās. "Jā, es sāku saprast, kā visi šie notikumi saistās kopā gluži kā mozaīkas gabaliņi."

"Ko tu gribi teikt?" Rodžers pārsteigts jautāja.

"Nerunājiet ar mani kādu laiku, kamēr es izdomāšu," Bārnijs teica, apziezdams grauzdiņu ar sviestu. "Pagaidām man ir skaidrs tikai sākums."

Strupdegunis ēda jau piekto grauzdiņu un jutās ārkārtīgi apmierināts ar sevi un savu dēku. Viņam pat gribējās palielīties, bet pārējie to nepieļautu.

"Nebija prātīgi, dzirdot naktī troksni, iet lejā vienam, varēji uzmodināt un pasaukt līdzi mani," Rodžers teica. "Ja es būtu jau kopā ar tevi, mēs varbūt noķertu vīrus un ieslēgtu viņus pagrabā tāpat kā viņi ieslēdza tevi! Kāpēc gan ne?"

"Šķiet, ka viss skaidrs," Bārnijs pēkšņi paziņoja. "Jā, man liekas, es sāku visu saprast."

"Ko? Izstāsti mums," Diāna ziņkāri lūdza.

"Tad klausieties. Doma sūtīt mūs šurp tētim un vecmāmiņai ienāca prātā negaidīti," Bārnijs sacīja. "Pirms tam bija nolemts, ka māja paliks ciet līdz pavasarim - aizslēgta un tukša. Te parādās kāds, kuram vajag ļoti, ļoti labu vietu, kur noslēpt, iespējams, zagtas mantas, iespējams, kontrabandu. Nezinu…"

"Un kas var būt piemērotāks par māju, kura stāv tukša mēnešiem ilgi!" Rodžers iesaucās. "Jā, turpini, Bārnij."

"Pareizi. Viņi nolemj atvest mantas šurp un izdomā tās paslēpt mūsu pagrabā, līdz varēs droši nogādāt vajadzīgajā vietā," Bārnijs turpināja. "Tāpēc viņi ielauzās mājā vai dabūja atslēgu no kādām durvīm un naktī ieradās šeit ar automašīnu vai furgonu, vai citu braucamo…"

"Un atveda kastes, ko es redzēju," teica Strupdegunis. "Jā! Pareizi. Lai izdevīgā mirklī tās savāktu! Viņi aizslēdza pagraba durvis un atslēgu paņēma līdzi, ja nu gadījumā kāds ierodas, lai kaut ko sakārtotu, un, iedomājies nokāpt pagrabā, atklāj, kas tur paslēpts."

"Tieši tā," Bārnijs piekrita. "Pagrabs, bez šaubām, bija lieliska slēptuve. Neviens neredzētu, ka furgons vai kravas mašīna ierodas šajā vientuļajā vietā, tālu prom no citām mājām, neviens neredzētu, ka tiek izkrautas un mājā ienestas kastes, un neviens neredzētu, ka tās atkal aizved, kad pienāk laiks."

"Un pēkšņi ierodamies mēs un izjaucam viņu ieceres," Diāna sacīja. "Varu iedomāties, kā viņi satrūkās, kad mēs ieradāmies un te palikām. Diez kā viņi to uzzināja?"

"Varbūt izstāstīja kāds no Bofeimas ciemata," ierunājās Bārnijs, "varbūt viņi ieradās, lai pārliecinātos, ka apslēptajām mantām nekas nav noticis, un atklāja, ka te esam mēs."

"Viens no viņiem mūs novēroja no sniega mājiņas!" Strupdegunis iesaucās. "Un aizmirsa tur savu cimdu."

"Un tomēr es nesaprotu, kā te iederas Neviens, kas dauzījās pie durvīm," Diāna neziņā teica, "vai staigājošais sniegavīrs, kurš vakar vakarā skatījās pa logu uz Kutēs kundzi. Man tomēr liekas, ka viņa to neizdomāja."

"Neizdomāja vis," Bārnijs piekrita. "Es jums pateikšu, kā, manuprāt, te iederas Neviens, klau- vēklis un sniegavīrs. Tas viss bija domāts, lai mūs aizbiedētu - lai mēs aizbrauktu un nemaisītos pa kājām. Tad varētu piepildīt kravas mašīnu un noslēpt mantas citur."

"Oho!" Strupdegunis iesaucās, lielā apbrīnā klausīdamies Bārnija skaidrojumus. "Tev taisnība. Neviens ir kāds no viņiem - Dzims vai Siens, un viņš dauzīja ar klauvēkli pa durvīm, lai mēs domātu, ka vecā teika ir patiesa. Tā jau man likās. Mēs visi bijām pārbiedēti līdz nāvei."

"Brīnums, ka mēs tūlīt neaizbraucām," Diāna teica. "Kutēs kundze to būtu darījusi ar prieku, līs zinu."

"Jā, bet, tiem vīriem par lielu vilšanos, mēs palikām šeit, un viņiem vajadzēja noskatīties, kā mēs visu dienu vizināmies ar ragaviņām, nevis līksmot par to, ka saliekam mantas un aizbraucam."

"Mēs tik un tā nebūtu varējuši aizbraukt," Rodžers teica, "kamēr pakal neatbrauc automašīna, bet Bārnija tētim nevarējām piezvanīt tāpēc, ka nedarbojās telefons."

"To viņi nevarēja zināt," Bārnijs sacīja. "Tāpēc mēģināja mūs vēlreiz nobiedēt - droši vien ietinās baltā palagā, nozaga sniegavīram cepuri un lūrēja pa logu uz nabaga Kutēs kundzi."

"Nav brīnums, ka viņa nobijās," Diāna teica. "Mums likās, ka viņa to izdomājusi vai ka viņai rādās. Nabaga Kutēs kundze! Cik briesmīgi ieraudzīt logā sniegavīru ar cepuri!"

"Un, kad tomēr mēs vakar vakarā nekritām panikā, viņi atmeta cerību mūs nobiedēt un nolēma iznest kastes pa nakts melnumu, domādami, ka mēs neko nedzirdēsim, un noslēpt tās drošā vietā," Bārnijs teica. "Taču Strupdegunis izdzirdēja troksni un izjauca viņu nodomus."

"īsti tomēr neizjauca," Rodžers teica. "Mantas viņi aizvāca, tas nu ir skaidrs. Interesanti, kas tajās kastēs bi ja."

"To mums jāmēģina noskaidrot," Bārnijs sacīja. "Varbūt tas ir ļoti nopietni. Kaut varētu piezvanīt tētim! Diez cik ilgi jāgaida, kamēr salabos telefona vadus?"

"Droši vien veselu mūžību," Diāna atbildēja. "Ko tu tagad domā darīt, Bārnij?"

"Es domāju sekot pēdām, kuras tie vīri atstājuši, nesdami kastes," Bārnijs teica. "Tās sniegā ir skaidri redzamas."

"Tad mums jāsasparojas," Rodžers sacīja. "Skatieties, debesis apmākušās, un jau sāk snigt. Drīz visas pēdas aizsnigs."

"Man ļoti gribas zināt, kā Neviens varēja atstāt pēdas, nākdams pie durvīm, bet promejot neatstāt nevienu pēdu," Strupdegunis ierunājās. "Kas man to pateiks?"

Pārējie viņam pat nepūlējās atbildēt. Bērni steidzās pēc cepurēm un mēteļiem, lai ietu meklēt pēdas, ko bija atstājuši vīri, nesdami prom lielās, smagās kastes.

Astoņpadsmitā nodala PA PĒDĀM

Diāna aizkavējās, lai atstāstītu Kutēs kundzei daļiņu no tā, ko bija pastāstījis Bārnijs, un aiznestu netīros traukus. Kutēs kundze, izskatīdamās pārsteigta, mēģināja sekot Diānas vārdiem, bet drīz atmeta ar roku.

"Es zinu tikai to, ka te notiek kaut kas ļoti dīvains," viņa teica. "Un man tas nepatīk. Ja darbotos telefons, es piezvanītu Mārtiņa kungam un teiktu, ka te ir bīstami, lai brauc mums pakaļ. Klauvējieni naktī, staigājoši sniegavīri un pagrabā ieslēgts Strupdegunis! Kaut kas te nav labi!"

"Neuztraucieties, Kutēs kundze," Diāna mierinot teica. "Es domāju, ka nekas "ļoti dīvains" vairs nenotiks. Ja vien Bārnijam ir taisnība. Jums nav jābaidās un jānēsā līdzi mīklas rullis."

"Nēsāšu gan - visur, kur iešu," Kutēs kundze paziņoja, to draudīgi vicinādama. "Gan augšā, gan lejā."

"Un manā meitas istabā?" Diāna iesmējās. "Labi. Dariet, kā jums tīk. Kutēs kundze. Es domāju. ka jūs bijāt pasakaina." Un ar šiem vārdiem viņa izgāja, lai pievienotos pārējiem. Zēni pētīja sniega mājiņu un vietu, kur bija atradies sniegavīrs.

"Skaties, Dī," teica Bārnijs, kad meitene pienāca. "Sniegavīrs gluži vienkārši ir nogāzts un samīdīts. Palikušas tikai kājas."

"Un kāds izgāzis mājiņas dibensienu," Rodžers sacīja. "Iedams iekšā vai atspiezdamies, kad vēroja mūs pa logu."

"Un vēl mēs uzzinājām, kā Neviens varēja aiziet pa sniegu līdz ieejas durvīm un it kā neatgriezties," ierunājās Strupdegunis. "Man tas ienāca prātā."

"Kāds gudrinieks!" Diāna teica, apbrīnodama Strupdeguņa dižošanās spējas. "Kā tad Neviens to izdarīja?"

"Skatieties. Es iešu pa sniegu līdz tam kokam un nākšu atpakaļ, bet jūs redzēsiet tikai vienas pēdas," Strupdegunis teica, "un vienā virzienā!"

"Parādi man," Diāna neticīgi novilka. Strupdegunis plati smaidīja. Zēns lēnām piegāja pie koka, atstādams sniegā skaidri redzamas pēdas, un apstājās. Tad viņš uzmanīgi paraudzījās pār plecu, lai saskatītu pēdējo pēdas nospiedumu, un ielika tajā kāju; tad otru kāju - nākamajā skaidri atstātajā nospiedumā, un tā viņš atnāca atpakaļ.

"Viņš iet atpakaļ, likdams kājas jau atstātajās pēdās," Diāna pārsteigta teica. "Tā tik ir doma!"

"Jā. Tāpēc pēdas ved tikai vienā virzienā, kaut gan Strupdegunis gāja turp un atpakaļ," Rodžers sacīja, kad Strupdegunis, smaidot pār visu vasar- raibumaino seju, atkal nostājās blakus Diānai.

"Tā Nevienam izdevās mūs apmuļķot - viņš pienāca pie ieejas durvīm un dauzījās pie tām nakts vidū, un it kā neaizgāja atpakaļ," Bārnijs sacīja. "Viņš gāja atpakaļ, likdams kājas pēdās, ko bija ieminis iepriekš."

"Tu esi gudrinieks, Strupdeguni," Diāna teica. "Man tas nebija ienācis prātā. Klau, diezgan stipri snieg. Vai jūs jau atradāt pēdas, ko vīri atstāja, kad tie nesa prom kastes?"

"Nē. Tūlīt meklēsim," Bārnijs teica. "Citādi pēdas apsnigs. Ņemsim līdzi ragaviņas, tad varēsim mazliet pavizināties. Slēpot tagad nav jēgas."

Taču pie nojumes, kurā glabājās ragaviņas, bērnus gaidīja milzīgs pārsteigums. Ragaviņas bija pazudušas!

"Pie joda!" Bārnijs iesaucās. "Kas tās paņēmis?"

"Varu derēt, ka Stens un Džims," Strupdegunis teica, juzdamies nepārspējams. "Un es zinu, kāpēc."

Pārējie viņu cieši uzlūkoja. "Tu taču negribi teikt… Tu negribi teikt, ka viņi kastes vilka prom ar ragaviņām," Rodžers teica. "Ak Dievs! Es ceru, ka tu maldies."

Taču Strupdegunim bija taisnība. Kad bērni pienāca pie sētas durvīm, pie kurām zēns bija redzējis sakrautas lielās kastes, lai vestu tās prom, viņi atrada sniegā dziļas ragaviņu sliedes.

"Skatieties! Te ir viena sliede un te - otra," Bārnijs teica. "Ragaviņas grimušas dziļi - cauri sniegam gandrīz līdz zemei."

"Jā. Kastes bija loti smagas," Strupdegunis sacīja. "Varu derēt, ka tie vīri, ložņādami apkārt. ieraudzīja nojumē mūsu ragaviņas un vienam no viņiem ienāca prātā spoža doma - aizvest ar tām kastes. Tās bija pārāk smagas, lai nestu ar rokām."

"Strupdegunis ir īsts detektīvs," Rodžers teica, daļēji jokodams, daļēji nopietni. "Ej prom.

Trakuli! Tu izbradā pēdas, kurām mēs sekojam. Ej spēlējies ar Mi raudu."

Taču Miranda negribēja spelēties ar Trakuli. Viņa sēdēja Bārnijam uz pleca un mēģināja noķēri sniega pārslas, kas krita lejup viņai visapkārt. Mērkaķīte nesaprata, kāpēc tās ķepiņā tūdaļ pazūd.

"Un tagad paskatīsimies, vai mums izdosies sekot pa pēdām," Bārnijs teica. "Tām vajadzētu novest pie laivu nojumes. Grūti tas nebūs, jo vīri nevarēja aizvest visas kastes uzreiz. Ne vairāk kā divas vienlaikus, tāpēc viņiem bija bieži jāatgriežas un sniegā palika daudz pēdu."

"Pēdas sāk pazust," Diāna ierunājās. "Krīt ļoti biezs sniegs. Skatieties! Tās ved apkārt mājai. Sekosim tām."

Bērni sekoja ragaviņu sliedēm, kas bija dziļi iespiedušās sniegā. Strupdegunis ļoti baidījās, ka viņi neatradīs ragaviņas - tik ļoti viņam gribējās vizināties. Sasodītie svešinieki! Kādas nelietības viņiem vēl ir padomā?

Pēdas veda apkārt mājai, tālāk pa piebraucamo ceļu un tad ārā pa vārtiem. Tās veda pāri ceļam līdz ezera krastam. Tad gar ezeru uz laivu nojumi.

"Rokā ir! Mums bija taisnība. Nākamo paslēptuvi kastēm viņi ierīkojuši laivu nojumē," Bārnijs apmierināts secināja.

"Brīnums, kā viņiem neienāca prātā, ka mēs bez pūlēm varam viņiem sekot pa pēdām," Rodžers teica.

"Droši vien viņi zināja, ka tuvojas sniegputenis, un cerēja, ka pēdas aizsnigs," Bārnijs atbildēja. "Skatieties. Tā ir laivu nojume. Būsim uzmanīgi. Varbūt viņi ir tur."

Tāpēc bērni gāja loti piesardzīgi, nesarunājās un nesmējās, un neļāva Trakulim pat klusi ierieties. Laivu nojume vidēja visa balta, ar svaigu sniega kārtu uz jumta.

Ragaviņu sliedes, joprojām dziļi iegrimušas sniegā, stiepās apkārt laivu nojumei līdz ieejas durvīm ezera krastā. Tur pēdas aprāvās.

"Liekas, ka viri atveduši kastes šurp un sakrāvuši laivu nojumē," Bārnijs klusi teica. "Interesanti, kur palikušas ragaviņas?"

"Skatieties! Vai tās nav ragaviņas?" Strupdegunis pēkšņi iesaucās. "Trakuli, ej paskaties."

Trakulis lēca pāri kupenām uz vietu, kur tikko uzsnigušais sniegs gandrīz jau bi ja apklājis kaut ko spožu. Kamēr bērni tuvojās apsnigušajai kaudzei, spaniels kušņājās un skaļi rēja.

"Jā, tās ir mūsu ragaviņas," Diāna sacīja. "Viņi tās iztukšojuši un iemetuši sniegā, cerēdami, ka drīz vairs nebūs redzamas. Vai nav sabojātas?"

Bērni izrāva no kupenas ragaviņas. Nē, tās bija kārtībā, tikai vietām smagās kastes bija 110- skrāpējušas krāsu.

"Tas jau ir vismaz kaut kas," Diāna priecīgi teica. "Es baidījos, ka mēs vairs neatradīsim ragaviņas, bet tās ir tik skaistas."

"Ko mēs tagad darīsim? Ieskatīsimies laivu nojumē?" Strupdegunis nepacietīgi jautāja. "Vīri tur nevar būt, citādi viņi mums būtu uzklieguši."

"Varam vismaz palūrēt iekšā pa izsisto logu," Bārnijs piekrita. "Interesanti, kā vīri dabūjuši kastes laivu nojumē. Viņiem droši vien ir atslēga no lielajām durvīm, kuras ir ūdens līmenī un pa kurām vasarā izved laivas."

Bērni apgāja apkārt laivu nojumei un pienāca pie izsistā loga. Bārnijs drosmīgi ieskatījās iekšā, taču nojumē šajā sniegainajā rītā bija tik tumšs, ka nevarēja saskatīt pat laivu aprises. Zēns taustījās pēc kabatas lukturīša, bet izrādījās, ka tas palicis mājā.

"Sasodīts!" viņš teica. "Strupdeguni, tev ir kabatas lukturītis? Labi." Viņš zibenīgi iebāza roku logā un aplaida gaismu apkārt nojumei. Iekšā neviena nebija; vismaz neviens nebija redzams. "Tukšs!" viņš sacīja. "Neviena nav. Vīri likuši vaļā no kastēm un droši vien aizgājuši. Laikam domā, ka noslēpuši tās ļoti labi un ka neviens tās neatradīs. Viņi nezina, ka mēs esam atklājuši viņu slēptuvi vecajā nojumē."

"Vai tu kaut kur redzi kastes, Bārnij?" jautāja Strupdegunis un mēģināja ieskatīties logā. "Laid mani arī paskatīties."

"Kastes neredz," Bārnijs sacīja, "bet tām te jābūt. Es domāju, ka tās palčptas zem kādas laivas vai apsegtas ar brezentu. Tā noteikti ir. Varu derēt, tās ir tepat. "

"Tad kāpsim iekšā un paskatīsimies," Rodžers ierosināja. "Gan jau atradīsim - nojume nav liela. Tas tik būs joks, ja mēs tās uziesim! Bārnij, izpētīsim, lūdzu, laivu nojumi. Galu galā tā pieder tavai ģimenei, mēs nekur nebūsim ielauzušies. Aiziet!"

Deviņpadsmitā nodala KĀDA VILŠANĀS!

Bārniju nevajadzēja pierunāt, un Miranda pat negaidīja, kad zēns teiks "jā". Viņa ielēca pa izsisto logu un lēkāja pa nojumi, ziņkārīgi vērdamās apkārt.

Bārnijs sāka izlauzt atlikušās rūts lauskas. "Loti asas malas!" viņš paskaidroja. "Es negribu, lai jūs sagrieztos. Diāna, esi ļoti uzmanīga. Rodžers tev palīdzēs uzkāpt uz palodzes, bet es - iekāpt nojumē."

"Kā tad mēs varam sagriezties?" jautāja Strupdegunis, kuram trūka pacietības. "Mums ir biezi cimdi un zābaki. Neņem galvā, Bārnij!"

Bārnijs ielēca laivu nojumē. Tad Rodžers palīdzēja Diānai uzkāpt uz palodzes, bet Bārnijs - nokāpt lejā. Viņai sekoja Rodžers, tad iecēla Trakuli, un beidzot nāca Strupdegunis.

Laivu nojumē bija ļoti tumšs. Dienas gaisma tikko izspiedās cauri netīrajiem logiem. Turklāt diena bi ja apmākusies, sniga; pavisam citāda diena nekā visas iepriekšējās.

Bērniem bija divi kabatas lukturīši, un viņi sāka pētīt nojumi. Tā bija parasta telpa laivu glabāšanai, visur mētājās dažādi piederumi: virves, brezents un pustukšas krāsas kārbas. Oda pēc pelējuma, un laivas bija cieši iesalušas ledū. Citkārt tās bi ja nojume šūpojušās ūdenī, bet tagad to ķiļi atradās ledus skavās. Bārnijs āļn aptvēra, ka zem laivām kastes nav ko meklēt. Zēns sāka cilāt brezentu un buras, kas vietām klāja laivas.

"Es nedomāju, ka te bulu kastes," teica Diāna, kurai beidzot apnika klumpačot pa netīro laivu nojumi, neatrodot nevienu kasti.

"Es arī tā sāku domāt," Bārnijs apmulsis piekrita. "Strupdegunis teica, ka kastes bijušas lielas un to bijis daudz, tā ka šeit to nevar būt. Mēs visur izskatījām."

Kāda vilšanās! "Mēs sekojām ragaviņu sliedēm līdz šejienei, kur tās apraujas, un tomēr'te nav ne miņas no kastēm," Diāna teica. "Vai vīri lās būtu ierakuši sniegā?"

"Varētu būt arī tā," Bārnijs piekrita. "Taču, lai ieraktu kaut vai vienu kasti, vajadzīga ļoti dzi-ļa kupena, bet daudzas kastes zem sniega paceltos kā kalns. Tomēr varam paskatīties."

Pēc mirkļa bērni jau klumpačoja pa dziļo sniegu apkārt laivu nojumei. Viņi bija pārliecināti, ka vīri smagās kasies nav aiznesuši tālu. Trakulis lēkāja apkārt kā negudrs. Viņš nezināja, ko meklē bērni, bet cerēja, ka tas ir kaut kas ēdams. Miranda vēroja viņu, sēdēdama Bārnijam uz pleca, un vēlējās drīzāk nokļūt mājās pie silta kamīna. Viņai nepatika sniegs, kas krita un krita, un krita.

Ne pie nojumes, ne tās tuvumā kastes neatradās. Strupdegunis bija ļoti vīlies. Viss rīts pagalam! Viņu pārsteidza Bārnija vārdi, ka jāiet atpakaļ pusdienās.

"Tu gribi teikt, ka mēs visu rītu velti esam meklējuši tās nolāpītās kastes?" Viņš nepatikā saviebās. "Ne mēs vizinājāmies ar ragaviņām, ne slēpojām, pat nepikojamies. Nu nē! Tad es vismaz paslidošu."

"Ezers ir apsnidzis. Tu nevarēsi slidot," Diāna teica.

Taču Strupdegunis jau bija uz ezera un slidoja savā nodabā. Aidā! Viņš viegli traucās uz priekšu, tad paklupa un pārējo gabalu noslidoja uz bikšu dibena.

Kad Strupdegunis pagriezās, lai pieceltos, viņa roka kaut ko sataustīja un satvēra. Kas tas ir? Zēns paskatījās un aprauti iekliedzās.

"Cigarešu paciņa. Tāda pati, kādu Bārnijs atrada laivu nojumē. Viens no vīriem to vakarnakt būs izmetis, kad ar ragaviņām atbrauca uz nojumi."

Zēns atgriezās pie pārējiem un parādīja paciņu. "Tāda pati kā iepriekšējā," viņš teica. "Kāds to uz ezera būs izmetis."

Bārnijs paņēma paciņu, lai salīdzinātu ar to, kuru bija atradis laivu nojumē. "Tāda pati," viņš teica. "Ei, tā nav tukša. Pustukša. Skatieties!"

Viņam bija taisnība. "Izšķērdīgi puiši, met prom cigaretes," Strupdegunis teica. "Būs jāparunā ar Stenu vai Džimu, kad tiksimies nākamreiz/'

"Ēzeli!" Rodžers atcirta. "Klau! Stipri snieg. Pēcpusdienā visas pēdas būs apsnigušas. Labi, ka mēs sekojām ragaviņu sliedēm laikus."

"Nevar gan teikt, ka no tā būtu bijis liels labums," Diāna sacīja. "No kastēm ne miņas. Kur tās varētu būt? Man tomēr liekas, tām jābūt nojumē."

"Retatetā" bērni atgriezās, pamatīgi izbadējušies. Kutēs kundze jau bi ja sākusi uztraukties un viņus meklēt. "Jūs nākat tik vēlu," viņa teica. "Es jau domāju, ka esat apmaldījušies sniegputenī."

"Vai Ledutiņš vairs nav rādījies? Un Neviens?" Strupdegunis jautāja. "Neviens nelūrēja pa logu? Jums dzīve kļūst garlaicīga, Kutēs kundze."

"Liecies mierā!" Kules kundze pagrūda Strupdeguni. "Tu pārāk daudz atļaujies. Cik jūs esat slapji! Būs jāpārģērbjas, pirms sēžaties pie pusdienām."

"Sasodīts!" Strupdegunis iesaucās. "No virtuves plūst tik jauka smarža! Kas tas ir. Kutēs kundze?"

"Ej novelc slapjās drēbes," Kutēs kundze pavēlēja. "Un nosusini arī Trakuli. Ir nu gan netīrs! Nemeties virsū manām kājām, Trakuli! Beidz, kad es saku! Un, ja tu aiznesīsi vēl kaut vienu putekļu lupatu, es tevi iemetīšu atkritumu tvertnē."

Drīz bērni sēdēja pie šķīvjiem ar karstu dārzeņu zupu. Miranda dabūja ābolu un smalki knibinājās gar to, sēdēdama Bārnijam uz pleca. Taču, tikusi lidz melnajām sēkliņām, viņa vairs neuzvedās smalki. Viņa tās izlasīja ar savu mazo pirkstiņu un iemeta Bārnija zupas šķīvi.

"Nesaprotu, kā mēs vēl paciešam tevi un Trakuli." zvejodams sēkliņas ārā no zupas, Bārnijs teica. "Palaidņi jūs abi!"

Mērkaķīte satvēra Bārnija auss ļipiņu, pielika mutīti un kaut ko čukstus čivināja. Bārnijs nopietni klausījās.

"Labi, Miranda. Ja tu tik mīļi atvainojies, es vairs neko neteikšu."

Diāna ieķiķinājās. Viņai vienmēr nāca smiekli, kad Miranda čukstēja Bārnijam ausī un Bārnijs izlikās, ka ļoti labi saprot, ko mērkaķīte saka.

Pēc sātīgās maltītes bērni sasēdās ap kamīnu un pārrunāja pēdējo dienu savādos notikumus. Sniegs sniga joprojām, un ārā iet nebija jēgas, turklāt diena bija tik apmākusies, ka vajadzēja aizdedzināt eļļas lampu.

Ienāca Kutēs kundze, lai uzzinātu, ko bērni domā darīt. "Neejiet vairs ārā," viņa teica."Jūs varat viegli apmaldīties. Es tik tikko atradu ceļu no sētas durvīm līdz atkritumu tvertnei."

Visi smējās. "Kutēs kundze," Strupdegunis sacīja, "mani nomāc kādas rūpes. Kā jūs dabūsiet produktus? Neviens pārdevējs šurp netiek, un mēs atkal netiekam uz Bofeimas ciematu."

"Protams, Strupdeguni tas nomāc," Diāna teica. "Visvairāk viņu interesē ēdiens."

Kutēs kundze iesmējās. "Vari neuztraukties," viņa teica. "Es no Bofeimas pārnesu milzum daudz produktu. Vecais Hērdijs 110 pasta sacīja, ka snigšot vēl stiprāk, un ieteica paņemt tik daudz pārtikas, cik vien var atnest. Mūsu pieliekamajā ir auksts kā ledusskapī, un pārtika nedēļu stāv svaiga. Maize gan ir sacietējusi, tāpēc izcepšu pati."

"Laba doma," Strupdegunis piekrītoši teica. "Vai gribai, lai es palīdzu?"

"Nē, paldies," Kutēs kundze atteica. "Negribu, ka tu jaucies gar manu maizi. Tev prātā tikai viens - iebāzt degunu manā pieliekamajā. Nu gluži kā mans Toms!"

"Kas notiks, ja snigs un snigs, un sasnigs vēl vairāk?" Rodžers prātoja.

"īsti nezinu," Bārnijs teica. "Kaut mēs varētu piezvanīt! Atliek gaidīt, līdz tētis iedomāsies, ka mums laiks atgriezties mājās, un atradīs kādu pārvietošanās iespēju."

"Mums vajadzīgas lielas kamanas un daži eskimosu suņi," Diāna sacīja. "Zināt, kādi eskimosiem ir suņi?"

"Jā, un kamanas ar zvaniņiem," Strupdegunis teica. "Dziņ-dziņ-dziņ…"

Dziņ! Dziņ!

Pēkšņi spalgs zvans visiem lika satrūkties. Bārnijs, pielēcis kājās, iesaucās:

"Telefons zvana! Laikam salaboti vadi. Tagad mēs varam ar kādu sazināties un izstāstīt par neparastajiem notikumiem. Hallo? Hallo?"

Visi saspringa. Jā, tas bija Bārnija tēvs, kas satraukti jautāja, kā viņiem klājoties.

"Labi, tēti. Labi," Bārnijs atbildēja. "Tikai klausies, tēli. Te bija daži dīvaini notikumi. Jā, es teicu, dīvaini… Ko?… Jā, izstāstīšu, ja tu uzklausīsi. Taisnību sakot, es nezinu, ko lai iesāk. Tātad…"

Un Bārnijs sāka stāstīt par pēdējām dienām un savādajiem notikumiem. Tas tikai bija stāsts!

Divdesmita nodala

BEIDZOT TELEFONS DARBOJAS!

Atkal izdzirdējusi telefona aicinošo zvanu, piesteidzās arī Kutēs kundze. Viņa un pārējie stāvēja ap Bārniju, kamēr viņš stāstīja par neparastajiem notikumiem "Retatetā".

Bārnija tēvs bija neizsakāmi pārsteigts.

"Ko tas viss nozīmē?" viņš teica, un viņa balss telefona klausulē skanēja tik skaidri, ka to dzirdēja arī pārējie. "Trokšņi naktī, ielaušanās mājā un no pagraba aiznestas mantas. Kāpēc tas bija aizslēgts, kad jūs atbraucāt? Mēs to nekad neslēdzam! Un ko tie vīri tur slēpa? Bārnij, vai tev ir vēl kas sakāms?"

"Jā, bet visu svarīgāko es jau izstāstīju," Bārnijs sacīja. "Tēti, vai tu varētu atbraukt? Te ir stipri sasnidzis, un es neesmu pārliecināts, vai automašīna tiks cauri. Paldies Dievam, ka salaboti telefona vadi."

"Jā, paldies Dievam," tēvs piekrita. "Vecmāmiņa tik loti uztraucās pārjums visiem, ka man jau likās - viņa ņems manas vecās slēpes un dosies pie jums pa kalniem un pa lejām."

"Mīļā vecmāmiņa!" Bārnijs lepojās ar veco kundzi. "Es nebrīnītos, ja viņa ierastos ar slēpēm vai pat ar kamanām, kurā iejūgti brieži. Un tomēr, tēti, kā tev liekas, vai automašīna varētu tikt cauri?"

"Nē, labāk neriskēsim," tēvs teica. "Katrā ziņā ne šodien, kamēr vēl snieg. Mēs droši vien iestrēgtu kupenā un paliktu tur dienām ilgi. Dažiem ciematiem, kas ir galīgi ieputināti, nāk palīgā helikopteri. Jūs jau zināt, no tiem nomet pārtiku. Starp citu, vai jums pietiek pārtikas?"

"Jā," Bārnijs atbildēja. "Tēti, vai tu izstāstīsi policijai? Es nezinu, kas ir tajās kastēs, kuras tika slēptas pagrabā, bet skaidrs, ka viņi tās nevarēja tālu aizgādāt - no šejienes nevat tikt prom ne furgons, ne kravas automašīna; tātad tām jābūt noslēptām tuvumā, tikai nav zināms, kur." * "Jā, es arī tā domāju," tētis teica. "Tūlīt piezvanīšu policijai un pēc tam jums, lai jūs zinātu, ko viņi teica."

Visi priecājās, ka telefona vadi salaboti. Cik labi, ka var sazināties ar apkārtējo pasauli brīdī, kad te notiek kaut kas dīvains! Bārnijs nolika telefona klausuli un uzsmaidīja pārējiem.

"Tētis ķeras pie darba," viņš teica. "Varam neuztraukties."

"Priecājos dzirdēt," Kutēs kundze sacīja, kad viņi pagriezās, lai dotos atpakaļ uz silto dzīvojamo istabu. Iedami prom, viņi saklausīja klusu "dziņ", kas nozīmēja, ka telefona klausuli kāds pacēlis. Bārnijs tūdaļ apsviedās apkārt. Tā bija

Miranda. Viņa atdarināja Bārnija runāšanu pa telefonu!

"Ak, tu mazais klauns!" Bārnijs iesaucās, izraudams viņai no ķepām un likdams atpakaļ telefona klausuli. "Tiešām nesaprotu, kā mēs vēl paciešam tevi un Trakuli."

Miranda iedrāzās dzīvojamajā istabā un apsēdās uz lāčādas galvas, izskatīdamās ļoti komiska. Tad viņa izlikās, ka čukst kaut ko lācim ausī.

"Tas mērkaķis ir viens joks!" Kutēs kundze teica. "Ak, Bārnij! Man kā akmens no sirds novēlās, kad tavs tēvs visu uzzināja. Ko viņš darīs?"

"Izstāstīs policijai," Bārnijs nekavējoties atbildēja. "Tikai nezinu, ko viņi tagad var izdarīt, - tētis domā, ka neviens netikšot cauri dziļajām kupenām."

"Nekas. Liekas, ka tie vīri mūs vairs neapgrūtinās," Diāna teica. "Viņi ir dabūjuši savas mantas, lai kas tas arī būtu, tātad varam negaidīt "tuk-tuk-tuk" vai klīstošu sniegavīru."

"Tiesa gan," Rodžers piekrita. "Es domāju, ka vīri ir noslēpuši kastes un aizbraukuši. Laivu nojume gulēšanai droši vien bija pārāk auksta un neērta."

"Tik dziļā sniegā viņi nevarēja tālu aiziet," skatīdamies ārā pa logu, teica Bārnijs. "Varbūt slēpjas kādā saimniecības ēkā. Tikai ko viņi ēd?"

"Neaizmirsti, ka pagrabā bija pilni plaukti ar konserviem," Strupdegunis sacīja. "Viņi varēja paķert šo to līdzi, kad nesa prom kastes."

"Varēja gan," Rodžers piekrita. "Man tas neienāca prātā. Starp citu, mēs tā arī nenoskaidrojām, kā viņi iekļuva virtuvē. Ir zināms, ka pa virtuves durvīm viņi neienāca - Kutēs kundze tās bija aizslēgusi un aizbultējusi. Tātad, ja vīriem arī būtu atslēga, viņi tās nevarētu atslēgt."

"Iešu paskatīšos," Strupdegunis paziņoja. "Niecīgs detektīva darbiņš! Redzēsim, kurš noskaidros, kā tie vīri te iekļuva."

Kutēs kundze atcerējās, ka viņai jācep maize, un aizsteidzās atpakaļ uz virtuvi. Pārējie sāka klīst pa dažādām istabām un raustīt logus, lai pārliecinātos, ka tie ir aiztaisīti un aizbultēti.

"Visi kārtīgi aiztaisīti un cieši noslēgti," Bārnijs sacīja. "Apakšējā slāvā, protams. Es nespēju iedomāties…"

Viņš apklusa, jo istabā satraukta ieskrēja Kutēs kundze.

"Es noskaidroju, kā viņi iekļuva mājā," viņa teica. "Caur pieliekamā logu! Tam nebija stipra aizbīdņa, viņi atrāva logu vaļā un iekāpa iekšā. Ejot prom, viņi logu aizcirta, un es pat neievēroju, ka aizbīdnis salauzts."

Visi aizgāja apskatīt salauzto aizbīdni. "Jā, jums taisnība," Strupdegunis sacīja. "Viņi iekļuvuši pa šejieni. Cik liels pieliekamais, Kutēs kundze! Un kas par pīrāgu! Kad jūs to pasniegsiet?"

"Rokas nost no mana plaukta!" Kutos kundze atgrūda Strupdeguni. "Un kurš tev ļāva ņemt ievārījuma pīrāgu? Esi gan tu dīvainis!"

Bārnijs uzmeta skatienu augšējiem plauktiem. "Tic vīri neko nav paņēmuši?" viņš jautāja. "Tagad viņi gan priecātos par kaut ko ēdamu."

Kutēs kundze atnesa krēslu un uzkāpa uz tā, lai aplūkotu plauktus sev virs galvas. "Es vairs labi neatceros, kas te bija," viņa teica. "Te atradās kārbas, pudeles un saiņi, kurus es neaiztiku. Jā gan, šis tas ir paņemts. Es redzu putekļos vietas, kur stāvējušas kārbas. Jā, liekas, viņi paņēmuši dažas kārbas. Es tās neņēmu!"

"Paņēmuši ēdamo no plauktiem un kastes no pagraba. Nākamreiz viņi gulēs mūsu gultās," Strupdegunis sacīja. "Labāk uzmanieties, Kutēs kundze."

"Es šonakt noteikti paskatīšos zem savas gultas - ar mīklas rulli rokā," Kutēs kundze nikni teica.

"Labāk lai skatās Trakulis," Strupdegunis iebilda. "Viņam briesmīgi patīk ložņāt zem gultām. Pareizi, Trakuli?"

"Vau!" Trakulis jautri atsaucās un metās augšā pa kāpnēm, it kā būtu apņēmies ķerties pie darba jau šajā pašā mirklī.

Visi devās atpakaļ uz dzīvojamo istabu un palūkojās ārā pa logu. Cik strauji mainījies laiks! Ne vairs skaidru debesu, ne bālās, gaišās saules.

Skatienam pazudis mirdzošais ezers; tikai sniegpārslas nebeidzami krīt no svina pelēkajām debesīm.

"Es neapskaužu tos vīrus, Stenu un Džimu, lai kur viņi tagad būtu," Strupdegunis teica. "Varbūt lūdz Dievu, kaut nekad nebūtu ieradušies šeit. Varu derēt, viņi gribēja apmesties "Retatetā", ja laivu nojumē būtu kļuvis par aukstu."

"Iespējams, viņi cerēja aizvest kastes ar kravas automašīnu jau šonedēļ," ieminējās Bārnijs. "Viņu iecerēm nebija lemts piepildīties. Diez kur viņi noslēpuši tās smagās kastes? Tas nevar būt ļoti tālu. Viņi tās nebūtu varējuši aiznest."

"Savādi," ierunājās Rodžers. "Viņi uzlika kastes uz mūsu ragaviņām un aizvilka līdz laivu nojumei, tad noņēma no ragaviņām un noslēpa. Bet kur?"

"Man jau apnicis par to domāt," Diāna teica. "Labāk kaut ko uzspēlēsim. Sacentīsimies, kurš ātrāk saliks mozaīku. Mēs atvedām daudz komplektu, vai ne?"

"Jā," Strupdegunis sacīja. "Es atvedu četrus. Tie ir skapī."

Drīz viņi sēdēja pie lielā, apaļā galda, un katram priekšā bi ja kaste ar mozaīkas gabaliņiem. "Aiziet!" Rodžers teica, un viņi ātri iztukšoja katrs savu kasti un milzīgā ātrumā sāka šķirot mozaīkas gabaliņus.

"Es vispirms atlasu zilos debesu gabaliņus,"

Diāna sacīja. "Strupdeguni, tu jau paguvi nomest vienu gabaliņu uz grīdas."

Kad bērni lika mozaīku, Miranda vienmēr maisījās pa vidu kā piektais ritenis. Viņu valdzināja sīkie, krāsaini gabaliņi, un viņa dega nepacietībā pieliki palīdzīgu ķepu.

"Nevajag, Miranda," Strupdegunis dusmīgi teica. "Te tā nevar. Tagad tu izkustināji citu gabaliņu. Bārnij, uzliec viņu sev uz pleca."

Taču tur Miranda nebūtu palikusi, un Diāna nolēma, ka visprātīgāk būs iedot mērkaķītei pašai savu mozaīkas komplektu. Tāpēc viņa paņēma no bufetes vēl vienu komplektu.

Miranda kļuva priecīga un lepna. Viņa iekārtojās uz galda, izkaisīja sev priekšā mozaīkas gabaliņus un, klusā balsi čivinādama, sāka ar tiem niekoties. Kutēs kundze neticēja savām acīm, kad. vēlāk ienākusi ar tējas paplāti, ieraudzīja Mirandu.

"Pirmoreiz redzu kaut ko tādu!" viņa iesaucās. "Tas mērkaķis sit pušu visus. Tēju dzersiet tagad, vai ari man jāatstāj paplāte un jūs ēdīsiet pēc tam?"

"Es uzvarēju!" Strupdegunis paziņoja, ielicis pēdējo mozaīkas gabaliņu. "Es pirmais! Ko es dabūšu? Lielāko šokolādes kūkas gabalu vai vairāk plācenīšu nekā parasti? Es uzvarēju!"

Tajā mirklī atkal trauksmaini iezvanījās telefons - dziņ-dziņ-dziņ! Ko jaunu paziņos Bārnija tētis?

Divdesmit pirmā nodaļa DIĀNAI IENĀK PRĀTĀ DOMA

Bārnijs tūdaļ pieskrēja pie telefona. Vai tētis paziņojis policijai? Ko viņi darīs?

"Hallo?" viņš iesāka. "Hallo?… Jā, tēti, tas esmu es, Bārnijs… Ja, es uzmanīgi klausīšos."

Viņš stāvēja, neatraudamies no klausules, māja ar galvu un, acīm mirdzot, satraukti atkārtoja "Jā. Labi". Pārējie sanāca apkārt un mēģināja kaut ko saklausīt, bet Bārnijs bija tik cieši piespiedis klausuli pie auss, lai nepalaistu garām ne vārda, ka viņi dzirdēja loti maz.

Strupdegunis nevarēja nostāvēt uz vietas, tik ļoti viņam gribējās zināt, ko saka Bārnija tētis, un beidzot viņš dzirdēja, ka Bārnijs atvadās.

"Labi, tēti. Es darīšu, kā tu saki. Vari uz mani paļauties. Es pateikšu arī Kutēs kundzei. Cik satraucoši! Līdz rītam! Uzredzēšanos!"

Viņš nolika telefona klausuli un joprojām mirdzošām acīm pagriezās pret pārējiem.

"Ko viņš teica? Ko viņš teica?" Strupdegunis gandrīz vai iekliedzās.

"Es izstāstīšu. Ejam uz dzīvojamo istabu," Bārnijs teica. "Kutēs kundze! Ā, re, kur jūs esat! Nāciet arī jūs. Man ir aizraujoši jaunumi."

Visi sagāja dzīvojamajā istabā. Kaut gan Trakulis nezināja, kāpēc pārējie satraukti, arī viņš bija tikpat satraukts. Miranda nemierīgi lēkāja Bārnijam uz pleca, joprojām turēdama ķepiņā mozaīkas gabaliņu.

Visi apsēdās, un Bārnijs iesāka: "Tētis sazinājies ar policiju un visu izstāstījis. Policiju tas ļoti ieinteresējis. Tētis domā, ka viņi zina, kas ir kastēs, bet viņam neesot teikuši. Rīt no rīta atbrauks policisti, lai sāktu meklēšanu."

"Rīt! Tādā sniegā!" Rodžers iesaucās, skatīdamies pa logu ārā, kur joprojām lēni krita sniegs. "Te cauri netiks neviena automašīna."

"Viņi ieradīsies ar helikopteru!" Bārnijs paziņoja. "Un mums jāsagatavo nolaišanās vieta."

"Oho!" Strupdegunis iesaucās. "Tas tik ir joks! Kā lai to izdara?"

"Aiz mājas ir liels zāliens," Bārnijs teica. "Ļoti liels un, protams, pavisam līdzens. Mums jāattīra laukums tā vidū, lai helikopters neiestigtu dziļajā sniegā."

"Iesim tūlīt!" Strupdegunis pielēca kājās, aizmirsis, ka ārā jau ir gandrīz tumšs.

"Ēzeli," Rodžers teica. "Aizveries un nepārtrauc Bārniju."

"Mums kaut kā jāiezīmē nolaišanās vieta," Bārnijs sacīja. "Ar tumšu drēbi vai kaut ko līdzīgu."

"Varam noņemt visus tumšzilos aizkarus augšējā slāvā," Kules kundze tūlīt atsaucās, tikpat satraukta kā pārējie. "Mēs varam attīrīt no sniega lielu laukumu un apjozt to ar aizkariem. Lai vējš tos neaizpūstu, uzliksim virsū kaut ko smagu, piemēram, konservu kārbas."

"Cik daudz cilvēku būs?" Diāna jautāja. "Es domāju, ka helikopters nevar uzņemt daudz."

"Būs trīs cilvēki," Bārnijs teica. "Tētis, policijas inspektors un seržants. Laikam tā tētis teica. Tā ir vienīgā iespēja, kā viņi var tikt šurp, 1111 inspektors teicis, ka viņiem nepieciešams dabūt šīs kastes."

"Kas tajās varētu būt?" Strupdegunis prātoja, lēkādams krēslā gluži kā Miranda. "Klau, vai nav satraucoši? Cerams, tie vīri nedzirdēs helikoptera rūkoņu."

"Tētis teica, ka tas neesot svarīgi," Bārnijs atbildēja. "Viņi varētu nodomāt, ka atvesta pārtika vai kāds ieradies, lai noskaidrotu, kā mums klājas. Tagad esot svarīgāk atrast kastes, nevis vīrus."

"Oho!" Strupdegunis iesaucās. "Tātad viņus meklēs citreiz. Mēs zinām, ka kastes nevar būt tālu; tās ir pārāk smagas, lai tālu aiznestu."

"Mēs apgriezām otrādi visu apkārtni, meklējām gan sniegā, gan laivu nojumē," Diāna teica. "Taisnību sakot, man liekas, ka vīri tās vispār nekur neaiznesa, kad noņēma no ragaviņām."

"Pilnīgi pareizi," Bārnijs domīgi sacīja. "To cs arī nesaprotu. Mēs ļoti labi zinām, kur apraujas ragaviņu sliedes - pie ezera."

"Man liekas…" Diāna pēkšņi teica. "Man liekas… Nē, tas nevar būt."

"Kas nevar būt? Ko tu iedomājies?" Bārnijs tūlīt jautāja.

"Mēs noskaidrojām, ka ragaviņu sliedes beidzas ezera malā, un pašas ragaviņas atradām turpat tuvumā sniegā," Diāna teica. "Taču man liekas, ka vīri ir aizvilkuši ragaviņas pāri ezeram uz otru krastu un noslēpuši kastes tur. Pēc tam viņi atvilka ragaviņas atpakaļ uz turieni, kur mēs tās sniegā atradām."

Pārējie vērās meitenē, mēģinādami izprast viņas domu. Bārnijs uzsita sev uz ceļgala, un Miranda pārsteigumā salēcās.

"Jā! Jā, tas ir ne vien iespējams, bet ļoti, loti ticams. Ja atceraties, tonakt ezers nebija apsnidzis. Mēs visu dienu slidojām, un ragaviņas viegli varēja aizslīdēt pāri. Tad uzkrita sniegs un noslēpa uz ezera visas pēdas! Uz ledus pat plāna sniega kārtiņa var noslēpt pēdas, ko atstājušas ar smagām kastēm piekrautas ragaviņas."

"Man icnācā prātā vēl kaut kas," gandrīz vai iekliedzās Strupdegunis, šoreiz likdams salēkties Trakulim. "Cigarešu paciņa, ko es atradu uz ezera! Tā, kurā vēl bija cigaretes. Vīri to nenomētā, tā nokrita, kad viens no viņiem vilka ragaviņas."

"Jā. Pareizi," Rodžers teica, papliķēdams Strup- degunim pa muguru. "Par to es arī lauzīju galvu.

Nu tu esi atrisinājis šo miklu, Strupdeguni. Protams, tā nokrita, nevis tika nomesta. Kaut nebūtu tik tumšs! Mēs varētu pāriet pāri ezeram un pameklēt slēptuvi kaut kur otrā krastā."

"Paņemsim kabatas lukturīšus un iesim!" Strupdegunis, pielēcis kājās, iesaucās. Trakulis ierējās.

"Nē, kas vēl nebūs!" Kutēs kundze atteica. Viņa pārsteigta bija klausījusies bērnu runas, nebilzdama ne vārda. Taču tagad viņai bija ko teikt. "Iet ārā tik dziļā sniegā šajā nakts stundā, kad ir piķa melna tumsa un sals kož kaulā, - jūs apmaldīsieties un līdz rītam būsiet nosaluši."

"Blēņas!" Strupdegunis iesaucās, pārāk satraukts, lai klausītos iebildumus. "Es eju. Nāc, Bārnij."

"Nē, Strupdeguni. Kutēs kundzei taisnība," Bārnijs teica. "Tas būtu neprāts. Mēs varam mierīgi pagaidīt līdz rītam. Mums būs agri jāceļas. Vesela mūžība paies, kamēr notīrīsim sniegu no zāliena, lai laukums būtu tik liels, ka helikopters var droši nolaisties."

"Būs jāsameklē lāpstas," Diāna sacīja.

"Dārznieka nojumē ir," Kutēs kundze teica. "Rīt paņemsim. Vai tēju negribat? Grauzdiņi ar sviestu un plācenīši atdzisīs."

"Oho! Pavisam biju aizmirsusi tēju. Kā tas ir iespējams?" Strupdegunis ļoti pārsteigts jautāja.

"Dī, ātri uzklāj galdautu. Es palīdzēšu visu salikt. Grauzdiņi ar sviestu atdziest. Tas nav joks!"

Kutēs kundze iesmējās un atgriezās virtuvē, lai lielajā, brūnajā tējkannā uzlietu tēju. Ak, šis Strupdegunis! Gluži kā viņas Toms - vienmēr izsalcis, vienmēr uz jokiem. Viņa izdzirdēja pēdu plikšķēšanu un ātri paskatījās atpakaļ. Tas bija Trakulis, un pagriezusies viņa pamanīja, ka suns dodas prom ar viņas kamīna suku zobos. Kamēr viņa paguva nolikt tējkannu un tējas katliņu, viņš jau to bija uznesis augšstāvā. Dievs vien zina, kur tas suns nogrūdīs suku!

Tēju viņi dzēra ļoti satrauktā gaisotnē, visi apspriedās par helikopteru, policiju, iespējamo slēptuvi ezera otrā krastā un par to, kur Varētu būt abi vīri, Stens un Džims.

"Viņi varētu būt tur, kur ir kasies," Strupdegunis teica, uz ceturtā grauzdiņa likdams konservētas gaļas gabalu. "Varbūt uzcēluši sev tādu pašu sniega mājiņu, kāda ir mums, un pārvērtuši to par labu slēptuvi, kur tiesā nost mūsu konservus un kausē sniegu dzeršanai."

"Tādā gadījumā labāk uzmanīsimies," Diāna satraukta sacīja. "Es negribu atrast tos abus vīrus. Lai tas paliek policijas ziņā. Taču es ļoti labprāt sameklētu kastes."

"Rīt, kad iesim pāri ezeram, ņemsim līdzi kamaniņas," Rodžers teica. "Ja mēs tiešām atradīsim kastes, divas varēsim atvest atpakaļ pa vienai katrās kamaniņās. Policija ļoti priecāsies tās redzēt!"

Tovakar bērni nejuta ne mazāko nogurumu, dienā viņi bi ja pārāk maz kustējušies, un Kutēs kundzei nācās ļoti grūti dabūt viņus gultā. Viņai ļoti gribējās iet uz savu istabu, visu dienu viņa bija cepusi un vārījusi un jutās nogurusi. Pus- desmitos viņa ieskatījās pa dzīvojamās istabas durvīm.

"Vai jūs vēl neesat galā?" viņa jautāja. "Es jums jau aizdedzināju sveces. Lūdzu, nāciet drīz."

"Labi," Bārnijs teica, saklausījis Kules kundzes balsī nogurumu. "Ejiet vien augšā, Kules kundze. Mēs jau nākam. Mēs pieklauvēsim pie jūsu durvīm, lai jūs zinātu, ka esam augšā."

Bērni parunājās vēl minūtes desmit un tad izgāja priekšnamā, lai paņemtu sveces, taču priekšnams grima melnā tumsā.

"Nenodzēs eļļas lampu!" Bārnijs sauca Diānai. "Kāds nopūtis mūsu sveces. Kas tad nu šoreiz gadījies? Šis joks noteikti nav Neviena roku darbs. Priekšnamā ir piķa melna tumsa. Mēģināšu sataustīt sveces, un redzēsim, kas te notiek."

"Ak šausmas!" Diāna iesaucās. "Cerams, mūs šonakt negaida nekādi trači! Galvu augšā, Bārnij! Pagaidi, man ir kabatas lukturītis. Apgaismošu priekšnamu un paskatīsimies, vai tur kāds nav."

Viņa uztraukti izgaismoja priekšnamu. Un patiesi! Tur kāds slēpās. Stars izrāva no tumsas spalvainu purniņu ar nerātni mirdzošām acim, kas lūkojās no krēsla atzveltnes.

"Tā ir Miranda!" Strupdegunis iesaucās. "Ak, tu sīkā palaidne! Tu nodzēsi visas sveces, vai ne? Trakuli, ķer viņu!"

Taču Trakulis vēl nebija mērkaķītes tuvumā, kad viņa, sajūsmināti čivinādama, jau metās augšā pa kāpnēm. Ahā! Viņa bi ja izspēlējusi joku, kāds Trakulim ne prātā nenāktu.

Divdesmit otrā nodaļa ierodas helikopters

Nākamais rīts uzausa skaidrs un spožs. Sniegs vairs nekrita, un skaidrajās, bāli zilajās debesīs atkal spīdēja saule. Visi bērni bija apmierināti. Tādā laikā helikopteram būs daudz vieglāk nolaisties.

Bērni pamodās viegli un agri un, burtiski, aprija brokastis. Diāna gāja palīgā Kutēs kundzei nomazgāt traukus, un zēni ienesa malku. Tad viņi devās pēc lāpstām uz lielo dārza nojumi netālu no virtuves. Tā bija aizslēgta, taču Kutēs kundze iedeva atslēgu. Viņi atslēdza durvis un sāka meklēt lāpstas.

"Lieliski!" Bārnijs teica, redzēdams, cik te daudz labu lāpstu. "Lielas un mazas. Še, ņem šo mazo lāpstu, Strupdeguni."

"Neesi tāds āmurgalva," Strupdegunis īgni atcirta. "Es esmu tikpat stiprs kā tu. Pat stiprāks, ja gribi zināt."

Kamēr zēni savā starpā strīdējās par lāpstām, ārā iznāca ari Diāna un Kutēs kundze. Kutēs kundze atrotīja piedurknes un izvēlējās krietni lielu lāpstu. Bārnijs skatījās uz viņu ar apbrīnu. Lai ko viņa darītu, visu viņa dara ļoti pamatīgi.

Pārmetuši lāpstas pār plecu, viņi devās uz zālienu. Tur sniegs bija diezgan biezs un dziļš - apmēram divas pēdas, domāja Bārnijs. "Iezīmēsim lielu laukumu," viņš teica, "un tūlīt sāksim tīrīt."

Viņi iezīmēja laukumu un sāka sparīgi šķūrēt nost sniegu. Tas bi ja ļoti grūts darbs. Strupdegunis iesāka pārāk sparīgi un bija spiests atvilkt elpu, kad pārējie vēl bija spēka pilni. "Vajadzēja ņemt mazo lāpstu, es jau teicu," zilajām acīm zibsnījot, sacīja Bārnijs.

Drīz viņi bija notīri juši labu daļu no laukuma. "Būs gana liels, lai varētu nolaisties helikopters," to rūpīgi nopētījis, Rodžers teica. "Kaut gan tas verķis var būt diezgan liels. Kutēs kundze, kā būtu, ja jūs abas ar Diānu atnestu tos tumšos aizkarus, tad mēs tos saliktu gar notīrīto klajumu, tiklīdz izdzirdēsim helikoptera rūkoņu? Mēs nezinām, kad tas ieradīsies, bet raksim, līdz tas atlidos."

Kutēs kundze un Diāna nozuda iekštelpās. Viņas atgriezās pēc pusstundas ar tumšajiem aizkariem, ko bija noņēmušas augšstāva istabās.

Viņas tos nolika kaudzē un pievienojās racējiem. Helikopters nelidoja, un drīz viņi sajuta, ka vajadzīgs vēl V viens pārtraukums. Bārnijs jau bija izmeties vienā kreklā un nopietni prātoja, vai nevajadzētu vilkt nost arī to. Viņam bija ļoti karsti.

Kutēs kundze iegāja iekšā un atnesa smalkmaizītes un lcdusaukstu limonādi. Tobrīd neviens nevēlējās dzert neko karstu! Viņi kāri ēda un dzēra, pēc rakšanas visi bija ļoti izsalkuši un izslāpuši. Tad viņi atkal ķērās pie darba.

"Bez ceturkšņa divpadsmit," Kutēs kundze beidzot sacīja. "Labāk iešu uzvārīšu zupu un nomizošu kartupeļus. Klāt nāks trīs ēdāji, mums vajadzēs daudz ēdamā. Diāna, nāc tu arī; būsi gana rakusi."

"Jā, ej palīdzi Kutēs kundzei," teica Bārnijs, kurš redzēja, ka Diāna sāk nogurt. "Nav vairs atlicis daudz. Tagad te ir liels, tīrs laukums, un helikopters varēs nolaisties."

Diāna iegāja iekšā, lai palīdzētu Kutēs kundzei, un zēni atsāka šķūrēt sniegu. Laukums tiešām bija pietiekami liels. Bārnijs ar to loti lepojās.

Tad skaidrajā, aukstajā gaisā kļuva manāma attāla pulsācija. Zēni pacēla galvu. Tas varēja būt helikopters.

"Ātri! Izklājiet tumšos aizkarus!" Bārnijs sauca, pēkšņa uztraukuma pārņemts. "Neiedrošinies nevienu vilkt prom, Trakuli! Tu arī, Miranda!"

Kutēs kundze un Diāna, izdzirdējušas helikoptera rūkoņu, izskrēja ārā un palīdzēja ap lielo, notīrīto laukumu izklāt zālienā tumšos aizkarus. Viņi skaidri redzēja, kā virs lidaparāta - ne pārāk liela - griežas propelleris.

Helikopters lidoja aizvien tuvāk, un troksnis pieauga. "Laižas lejā! Viņi ieraudzīja mūsu iezīmēto laukumu!" neizsakāmā satraukumā sauca Strupdegunis. "Šurp, helikopter! Šurp! Uz šejieni, uz šejieni!"

Uzmanīgi un veikli helikopters nolaidās klajumā. Tas pieskārās zemei gandrīz nenoraustī- damies, un seržants, kurš bija arī pilots, izlēca pirmais. Viņš uzsmaidīja satrauktajiem bērniem.

"Jauki!" viņš teica. "Mēs redzējām jūsu klajumu jau no vairāku jūdžu attāluma. Spīdoši!"

Tad izkāpa Bārnija tēvs, Mārtiņa kungs, un visbeidzot drukns kārtīga izskata inspektors ar drūmu seju, bet laipni mirdzošām acīm zem biezām uzacīm.

"Nu!" viņš teica. "Labrīt visapkārt. Es dzirdēju, ka jums bijis jāpārdzīvo neliels satraukums."

Mārtiņa kungs visiem uzsmaidīja, priecīgs, ka viņi izskatās veseli un moži. "Būtu es zinājis, ka jūs tiksiet iepūtināti, es jus šurp nebulu laidis." viņš teica. "Nāciet, iesim iekšā un parunāsim."

Viņi devās iekšā, un Kutēs kundze sāka rosi- ties pa virtuvi, bet pārējie sagāja dzīvojamajā istabā, lai apmainītos jaunumiem.

Inspektors un seržants aizrautīgi klausījās, un seržants visu laiku kaut ko pierakstīja. Bērniem bija jāstāsta viss 110 sākuma. Inspektors uzdeva daudz jautājumu un bija ļoti apmierināts ar skaidrajām, gatavajām atbildēm.

"Gudri bērni," viņš teica, pagriezies pret Kutēs kundzi, kas bija klusēdama sēdējusi un no jauna pārsteigta klausījusies savādo stāstu. Inspektors atkal pagriezās pret bērniem.

"Mārtiņa kungs teica, ka jūs esot mēģinājuši atrast kastes, kad vīri tās bija aiznesuši, bet neveiksmīgi," viņš teica. "Vai jums ir kaut mazākā nojausma, uz kurieni tās varētu būt aizvestas?"

"Jā, ser," Strupdegunis nopietni atbildēja un izklāstīja savu pēdējo pieņēmumu - ka vīri ar ragaviņām aizveduši kastes pāri ezeram un uz otru krastu. "Taču sniegs noslēpa viņu pēdas uz ezera," viņš teica, "tāpēc mēs domājām, ka viņi aizvilkuši ragaviņas tikai līdz laivu nojumei; mums nenāca prātā, ka viņi devušies pāri ezeram. Es uz ezera atradu pustukšu cigarešu paciņu; droši vien pa ceļam izkritusi."

Inspektors un seržants izslējās taisni. "Ahā!" inspektors teica. "Tas jau ir kaut kas. Skaidrs, ka vīri nevarēja aiznest kastes tālu, tātad…"

"Ser, kā jums liekas, kas tajās kastēs ir?" degdams nepacietībā, jautāja Strupdegunis.

"Vajadzēs pagaidīt," inspektors, it kā viņu mocīdams, teica. "Ja tur ir tas, ko mēs domājam, tad mēs būsim ļoti, ļoti apmierināti."

Durvīs parādījās Kutēs kundze. "Ceru, ka neiztraucēju, kungi," viņa pieklājīgi teica, "taču ēdiens ir gatavs un, ja vēlaties, varu tūlīt ienest. Vai arī turēšu siltu."

"Nē, nē. Mēs ēdīsim tūlīt, Kutēs kundze," Martina kungs nelika gaidīt. "Ļoti mīļi, ka jūs par to padomājāt. Vai jums vēl ir jautājumi, in- spektor?"

"Nav neviena," inspektors atbildēja, un seržants eleganti uzmauca savai melnajai piezīmju grāmatiņai gumiju un nolika nost zīmuli. "Taču pēc pusdienām mēs mazliet izpētīsim apkārtni, ja bērni parādīs ezeru, laivu nojumi un visu pārējo. Varbūt izdodas atrast kastes."

"Labi!" Strupdegunis, rokas berzēdams, atteica. "Tas tik ir kolosāli, vai ne?"

"Ļoti," inspektors sacīja, ar smaidu vērodams rudmataino, vasarraibumaino zēnu ar spanielu, kas viņam seko uz pēdām.

"Iešu palīdzēšu Kutēs kundzei," Diāna teica. Arī Rodžers aizgāja. Miranda nolēca Bārnijam no pleca un, par lielu pārsteigumu abiem policistiem, izklunkurēja ārā pa durvīm.

"Aizgāja pēc kāda našķa," Bārnijs, plati smaidot, paskaidroja. "Droši vien cilā trauku vāciņus, lai redzētu, kas tur iekšā."

Kutēs kundze bija sagādājusi ļoti labas pusdienas - "superīgas", kā teiktu Strupdegunis, - un palika istabā, lai palīdzētu apkalpot ēdājus. Abi policisti vairs nelikās tik garlaicīgi un vērīgi, bet jokoja un smējās tikpat jautri kā Mārtiņa kungs. Visumā pusdienas pagāja ļoti patīkami, it īpaši Trakulim, kuram zem galda krājās neparasti daudz ēdiena atlikumu.

Miranda bija sajūsmā. Uz galda bija ne tikai liela ievārījuma biskvītkūka, no kuras cēlās garaiņi, bet arī šķīvis ar ananasiem un putukrējumu, tā ka Bārnijam mērkaķīte bija jāpieskata. Mirandai ļoti garšoja ananasi, un, ja viņa manītu, ka neviens neskatās, tad pagrābtu 110 šķīvja pie pirmās izdevības.

"Un tagad," teica inspektors, kuram bija patikušas gan pusdienas, gan sabiedrība, "tagad ķersimies pie darba. Visi iesim ārā, un jūs man parādīsiet laivu nojumi 1111 visu citu, kas man jāredz. Tad dosimies pāri aizsalušajam ezeram uz otru krastu un paskatīsimies, vai tur nav noslēptas kastes."

Visi sāka satraukti rosīties. Četri bērni metās pakaļ mēteļiem un šallēm, kamēr trīs vīri, aizdedzinājuši cigaretes, gaidīja viņus.

Drīz visi bija gatavi. Trakulis joņoja apkārt mežonīgāk nekā jebkad, turēdams zobos putekļu lupatiņu un izvairīdamies 110 visiem, kas mēģināja to atņemt. Miranda gaidīja izdevību un, līdzko spaniels drāzās garām, uzlēca viņam uz muguras. Dusmīgs un pārsteigts Trakulis pagrieza pret Mirandu purnu 1111 ierējās. Putekļu lupata izkrita viņam no mutes.

Miranda to zibenīgi satvēra un jau atkal sēdēja uz pleca Bārnijam, drošības pēc iebāzusi ķepiņu viņam azotē.

"Kas par pāri!" inspektors teica un ieķiķinājās. "Tikpat kā divi bērni." Visi smējās, tad, izgājuši no mājas, apstājās, lai parādītu inspektoram milzīgo klauvēkli lauvas galvas formā pie ieejas durvīm.

"Hm. Kā rādās, tie puiši ir ļoti gribējuši jūs izdabūt ārā no mājas," nopētījis klauvēkli, inspektors teica. "Iesim tālāk; mums šodien daudz darba."

Divdesmit trešā nodala

STRUPDEGUNIS APDAUZA KĀJAS PIRKSTU

Vispirms bērni aizveda trīs vīrus uz laivu nojumi, parādīja izsisto logu un vietu, kur beidzās ragaviņu sliedes.

"Un tur mēs atradām ragaviņas, gandrīz apsnigušas." Strupdegunis rādīja.

Policisti iegāja laivu nojumē un, apmainīdamies retiem teikumiem, ātri to pārmeklēja. Viņi atgriezās un pašūpoja galvu.

"Tur vairs neko nevar noslēpt," inspektors teica. "Taču, spriežot pēc cigarešu galu un izdedzināto sērkociņu skaita, vīri tur ir slēpušies. Patīriet vietām sniegu, varbūt izdosies atrast zem tā uz ledus kādas pēdas."

Viņi vietām attīrīja sniegu, bet ragaviņu sliedes neatrada. Nonākuši ezera otrā krastā, viņi sāka to sistemātiski pārmeklēt. Inspektors katram iedalīja zemes gabaliņu, kur novākt sniegu. Vietām kupenas slējās augstu, un, ļoti iespējams, kasies bi ja paslēptas tieši tur.

Līst kupenās un meklēt sniegā cietus, kastēm līdzīgus priekšmetus bija nogurdinoši. Drīz inspektora ierādītās vietas bija izpētītas, un viņi devās tālāk, taču te sniegs bi ja pilnīgi gluds un neskarts, un kļuva skaidrs, ka tur lielas kastes nav noslēptas, citādi sniegs nebūtu tik līdzens.

"Liekas, mums neveicas," Mārtiņa kungs vīlies teica. "Mēs esam rūpīgi izpētījuši visu šo ezera krastu. Citur līdz pat ūdens malai aug krūmi, un diez vai vīri tās vietas izvēlējās."

"Sopēcpudicn labāk metīsim mieru," inspektors teica. "Diez vai viņi mēģinās atgūt kastes, kamēr ir tik grūti dabūt transportu - kādu kravas automašīnu. Lai kur arī kastes būtu, tām jāpaliek slēptuvē, kamēr no sniega attīrīs ceļus. Tad gan vīri nezaudēs laiku un kādu nakti savāks tās no slēptuves, lai vestu prom." | |

"Pareizi," Martina kungs piekrita. "Iesim atpakaļ uz "Retatetu" un iedzersim tēju. Jau krēslo. ; Vairs gandrīz neredz neko darīt."

Viņi pagriezās, lai dotos atpakaļ pāri ezeram. Laiks kļuva siltāks, un vietām sniegs ātri kusa. 3 Viņi pienāca pie ezera un uzkāpa uz Iedus, lai ' dotos atpakaļ uz laivu nojumi.

Mārtiņa kungs un abi policisti sarunādamies gāja pirmie. Strupdegunis ar Trakuli, vilkdamies | pa sniegu, kas sedza aizsalušo ezeru, noslēdza j gājienu.

Pēkšņi Strupdegunis atsita kāju pret kaut ko cietu un sāpēs iekliedzās.

"Kas ir?" Bārnijs jautāja.

"Atsitu kājas pirkstu," Strupdegunis atbildēja, stāvēdams uz vienas kājas un turēdams otru. "Cauri gumijas zābakam!"

"Necel tādu brēku," Bārnijs teica. "Būs gadījies sasalis sniega kunkulis."

"Nav vis," Strupdegunis sašutis atcirta un tūlīt sāka meklēt, pret ko bija atsitis kāju. Drīz viņš to atklāja.

"Ei, skaties, Bārnij!" viņš sauca. "Tas ir liels ledus gabals! Skaties! Ne kripatiņas sasaluša sniega. Nav brīnums, ka es savainoju kājas pirkstu."

Bārnijs nepacietīgi pagriezās un paskatījās uz Strupdeguņa atrasto ledus gabalu. Tas bi ja neparasts - liels, apaļš, biezs un pieplacis pie ezera sasalušās virsmas. Bārnijs pārsteigts vērās ledus gabalā.

"Kāpēc tas ir apaļš?" viņš jautāja. "Savāds ledus gabals!" Viņš ieskatījās ciešāk un iekliedzās tik skaļi, ka pamatīgi nobiedēja Strupdeguni.

"Tēti! Inspektor! Tūlīt nāciet atpakaļ. Ātri!"

Strupdegunis vērās Bārnijā, it kā tas būtu zaudējis prātu, un Trakulis drāzās apkārt, mezdams lokus, un, kā parasti, kad bija satraukts, skaļi rēja. Mārtiņa kungs un abi policisti pārsteigti pagriezās un, cik vien ātri varēdami, devās atpakaļ. "Kas ir?" inspektors jautāja. "Jūs kaut ko atradāt?"

"Jā, šo Iedus gabalu," Bārnijs teica. "Skatieties - pilnīgi apaļš un ļoti liels. Izzāģēts no ledus."

"Ahā! Nu jau ir siltāks," inspektors novilka un nometās ceļos, lai izpētītu ledus apli. "Pavisam apaļš un, kā tu teici, izzāģēts. Bet kādā nolūkā? Ahā! Ļoti interesanti. Cik žēl, ka sāk tumst!

Paskatīsimies. Vai jūs, zēni, varētu aizskriet uz mājām un atnest kabatas lukturīšus un dažas lāpstas, lai nošķūrētu šajā vietā no ledus sniegu? Jānoskaidro, kurā vietā šis aplis izzāģēts."

Milzīgā satraukumā četri bērni metās uz māju, paķēra kabatas lukturīšus, atrada lāpstas un atkal metās atpakaļ, gandrīz neatbildēdami uz pārsteigtās Kutēs kundzes jautājumiem.

Kabatas lukturīši apgaismoja sniegu blakus vietai, kur Strupdegunis bija atradis apaļo Iedus gabalu. Apkārt tika nošķūrēts sniegs.

"Jāuzmanās, lai neiekristu caurumā, kas radās, kad izgrieza šo ledus gabalu," Rodžers teica.

"Par to neuztraucies," Mārtiņa kungs atbildēja. "Ūdens gandrīz tūlīt atkal sasala."

Nepagāja pat piecās minūtes, kad Bārnijs ie- i saucās: "Es atradu to vietu! Tam jābūt šeit. Ska- ; tieties!" ]

Pārējie pienāca pie zēna un paspīdināja kabatas lukturīšus viņam pie kājām. Tur, zem sniega, uz ezera aizsalušās virsmas skaidri iezīmējās aplis, rādot vietu, kur bija izgriezts apaļais ledus gabals un ūdens atkal sasalis.

"Ļoti atgādina kanalizācijas vāku, kādi redzami uz ceļa," Diāna sacīja. "Ak Dievs! Jūs domājat… Vai tiešām jūs domājat, ka tie vīri, zinādami, ka ūdens atkal sasals un kastes tur būs drošībā, pabāzuši tās zem Iedus?"

"Izskatās, ka tā ir gan," inspektors drūmi noteica, lūkodamies lejup uz jauno ledus apli, kas tik glīti aizpildīja vietu, kur bija izņemts iepriekšējais Iedus. "Atjautīgi! Šie Stens un Džims acīmredzot ir puiši ar galvu uz pleciem."

"Ko darīsim, ser?" seržants ar lielu interesi jautāja. "Nu jau pavisam satumsis."

"Es domāju, ka mēs droši varam atstāt visu, kā ir, līdz rītam," inspektors atbildēja. "Diez vai vīri mēģinās izvilkt no ezera kastes, kamēr laiks nav tik labs, lai atsūtītu pakaļ kravas automašīnu. Atnāksim rit un mazliet izklaidēsimies - paši izzāģēsim ledus gabalu un izzondēsim ūdeni."

Visi jutās ļoti satraukti un vīlušies, ka jāgaida līdz ritam. "Es šonakt par to vien domāšu un nevarēšu aizmigt," Strupdegunis teica. "Ser, mēs to varētu izdarīt tūlīt. Es atnesīšu zāģi, un sveču mums netrūkst."

"Ēzeli! Tās taču nodzisīs," Rodžers ierunājās. Inspektors pat nepūlējās Strupdegunim atbildēt. Viņš jutās loti apmierināts un devās atpakaļ uz "Retatetu". Neviens nepievērsa uzmanību tam, ka Strupdegunis klibo,' un zēnam sanāca dusmas. Ja viņš nebūtu pret milzīgo, apaļo ledus gabalu sāpīgi apdauzījis kājas īkšķi, neviens nekad neatrastu šo atjautīgi ierīkoto slēptuvi. Būtu vismaz pažēlojuši un apjautājušies par kāju.

Kutēs kundzei, protams, vajadzēja uzklausīt jaunumus, un viņa bija pārsteigta un satraukta.

"Padomā tikai!" viņa iesaucās. "Uztaisīt ledū caurumu un iemest tajā kastes! Kam tas ienāktu prātā? Jāsaka, tiem vīriem galva ir īstajā vietā. Ņem un dauzās nakts vidū ar klauvēkli pie durvīm un tad atkal tēlo klīstošu sniegavīru! Es tikai priecāšos, kad jūs viņus dabūsiet aiz atslēgas, inspektora kungs."

"Es arī." inspektors drūmi novilka. "Ļoti priecāšos. Mēs, protams, neesam pārliecināti, ka atradīsim tur, apakšā, kastes vai to saturu, bet es ceru. Jā, ļoti ceru."

"Muļķīgi! Lai to uzzinātu, jāgaida vesela nakts," Strupdegunis sūkstījās. "Trakuli, ko tu teiktu, ja mēs abi aizlavītos pusnaktī un uzzinātu to paši? Tu piedalies?"

Trakulis, protams, bi ja gatavs piedalīties jebkurā pasākumā un to arī lika manīt, bet inspektors neatbalstīja tik nereālas iedomas.

"Lai neviens netuvojas ezeram līdz rītam, kad iesim mēs ar seržantu," viņš paziņoja. "Mēs visi kopā pavadīsim jauku, klusu vakaru un cerēsim uz veiksmi rīt."

Vakars pagāja patīkami - izrādījās, ka inspektoram krājumā ir apbrīnojami aizraujoši stāsti. Strupdegunis pavērtu muti klausījās, kā policija tiek galā ar noziegumiem.

"Tas tik ir joks!" viņš godbijīgi teica, kad inspektors attēloja kāda sevišķi atjautīga spiega apcietināšanu. "Es nekad nedarīšu kaut ko nepareizi. Nekad. Ar tādiem cilvēkiem kā jūs, inspektor, nevienam nav cerību tikt sveikā cauri. Man liekas, es iestāšos policijā, kad izaugšu. Trakulis būs nepārspējams noziedznieku pēdu dzinējs. Varu derēt!"

"Viņš tikko kārtējo reizi sadzina Kutēs kundzes suku," Diāna viņu pārtrauca. "Skatieties, tā atkal ir kamīna suka. Trakuli, vai tevi neinteresē nekas cits kā tikai sukas un putekļu lupatas?"

Trakulis cēli nolika suku Strupdegunim pie kājām, it kā būtu atnesis ļoti garu kaulu. Strupdegunis savilka īgnu seju.

"Stulbeni! Es tevi ceļu debesīs inspektora priekšā, bet tu izstrādā tādas muļķības. Tūlīt nes atpakaļ un atvainojies Kules kundzei. Ātri, kamēr Miranda nav paķērusi!"

Mārtiņa kungs smējās. Strupdegunis viņu vienmēr uzjautrināja. "Jums jāiet gulēt," viņš leica. "Neaizmirstiet, ka rīt mūs gaida smaga diena."

Divdesmit ceturtā nodala

NOSLĒPUMS ATKLĀTS

Nākamajā rītā pirmais piecēlās Strupdegunis un Trakulis jau maisījās viņam pa kājām. Pēc dažām minūtēm lejā nonāca Kutēs kundze un atklāja, ka Strupdegunis mēģina izgrābt no pavarda pelnus un iekurt uguni.

"Es vairs ne mirkli ilgāk nevarēju nogulēt," zēns skaidroja. "Kāpēc inspektors vēl neceļas? Tas ir viņa pienākums - pēc iespējas drīzāk tikt galā ar šo darbu."

"Tu gan esi īpatnis," Kutēs kundze teica. "Liec mierā pavardu. Tu esi sataisījis desmitreiz lielāku nekārtību nekā es. Ej uzmodini pārējos - brokastis būs agrāk nekā parasti."

"Labi, ka tā," Strupdegunis paziņoja un ar Trakuli pa pēdām devās atpakaļ uz augšstāvu.

Brokastis torīt četriem bērniem likās laika izniekošana - pat Strupdegunim, kuram patika ilgas brokastis un par kur u varēja būt drošs, ka viņš notiesās pēdējo grauzdiņu gabalu. Taču šodien viņš bija tikpat nepacietīgs kā pārējie.

Beidzot, bruņojies ar diviem zāģiem un resnu virvi, mazais pulciņš devās uz ezeru. Miranda sēdēja Bārnijam uz pleca, bet Trakulis atklāja, ka sniegs uz ezera kūst, virsma atkal ir slidena un kājas neaprēķināmi slīd uz visām četrām pusēm, padarot viņu ļoti smieklīgu.

Viņi piegāja pie otrā sasalušā ledus apļa uz ezera; tam blakus mētājās gabals, pret kuru Strupdegunis bija atsitis kājas īķšķi. Inspektors pamāja ar galvu seržantam, kas nometās ceļos un mēģināja iedabūt ledū zāģa zobus.

Tas nenācās viegli, taču beidzot zāģis bija savā vietā, un seržants pūzdams elsdams zāģēja ledus apli. Beidzot darbs bija paveikts - aplis izzāģēts.

Seržants nostiprināja ķīli un sāka celt ārā izzāģēto ledus apli. Tas padevās, un viņš to novietoja blakus pirmajam. Visi vērās ūdenī zem ledus.

"Es kaut ko redzu," seržants teica, gandrīz iebāzis galvu caurumā. "Man liekas, es to varētu aizsniegt."

Viņš iebāza roku ūdenī un taustījās apkārt. Viņš sataustīja virvi un pavilka to. Tā padevās, un viņš to vilka ārā pa caurumu.

"Tā pie kaut kā ir piestiprināta, ser." Seržants nopūlējās gar virvi. "Baidos, ka būs stipri jāvelk."

"Piesien šo virvi pie mūsējās," inspektors ieteica. "Saliec dubulti, lai būtu stiprāka. Ej nost no cauruma, zēn. Iekritīsi."

Strupdegunis vīlies pavirzījās malā. Seržants sasēja kopā abas virves, un tad viņš un inspektors tās mazliet pavilka.

"Kaut kas nāk." Seržants apmierināts elsa. "Fū! Uzmanīgi, nāk! Vai vēl kāds grib palīdzēt vilkt? Tas ir kaut kas ļoti smags."

Lielajā caurumā parādījās vispirms kastes mala,, tad virsa. Un ar nākamo rāvienu no cauruma izvēlās un uz ledus uzslīdēja liela kaste. Seržants, par prieku Trakulim, nokrita augšpēdus.

Visi skatījās uz kasti. "Jā," Strupdegunis priecīgs iesaucās. "Tā ir viena no tām kastēm, kuras vīri nesa augšā no pagraba. Urā!"

"Vai atvērt tūlīt, ser?" uzmanīgi piecēlies, seržants jautāja. Inspektors pamāja ar galvu, un seržants tūdaļ izvilka ādas futlāri ar interesantāko darbarīku kolekciju, kāda jebkad redzēta. Cik ļoti Strupdegunim gribējās tādu komplektu!

Ārkārtīgi uzmanīgi un piesardzīgi seržants beidzot attaisīja vāku, un bērni ielūkojās kastē. Tā acīmredzot bija ūdensizturīga, jo iekšā mitrumu nemanīja. Kad bērni pārliecās pāri kastes malai, tajā kaut kas spoži iemirdzējās.

"Ieroči!" Strupdegunis godbijīgi izdvesa. "Klau! Skatieties, tie ir ieroči!"

Inspektors ar seržantu saskatījās un pamāja ar galvu. Jā, to viņi bija cerējuši un gaidījuši. Ari Martina kungs arī pamāja ar galvu.

"Labs darbs!" viņš teica. "Cerēsim, ka apakšā būs visi ieroči, kurus tie puiši nozaga no armijas nometnes. Es domāju, ka tos bija paredzēts slepeni izvest no valsts un kaut kur vērst pret mums."

"Klau! Kutēs kundzei nepatiks, ka viņas pagrabā glabājušies dučiem šaujamo," Strupdegunis ierunājās. "Viņai no tiem ir ļoti bail. Vai celsim visu ārā? Skatieties! No šīs kastes ūdenī sniedzas virve. Vai tā piesieta pie citas kastes? Vai tās visas savā starpā sasietas?"

"Apklusti, balamute," atcirta Bārnijs, kurš negribēja palaist garām ne vārda 110 triju vīru sarunas. Tā ir nopietna lieta - nodevība!

Pēkšņi viņu satrieca kāda doma. Nodevība - tas viņam lika saausīties. Ko vēstīja senā teika?

Klauvēklis - klauvēklis lauvas galvas izskatā - skan tikai tad, ja "Retatetā" ir nodevējs! Un, kad skanēja klauvēklis, tajā bija nodevējs - to dauzīja nodevējs pats. Bārnijs nolēma to izstāstīt pārējiem, līdzko viņi paliks vieni. Ļoti. ļoti savādi!

"Skrien pēc ragaviņām, zēn!" inspektors teica Strupdegunim. "Aizvilksim kasti uz māju un tur izpētīsim. Pārējās kastes atstāsim tepat, līdz ieradīsies mūsējie. To saturs droši vien ir tāds pats."

Strupdegunis metās prom, ko kājas nes, un atgriezās ar ragaviņām. Tajās iecēla smago kasti, un Strupdegunis kopā ar Rodžeru tās vilka prom pa slideno sniegu. Tas tik ir atradums!

"Un pārējās kastes, ser? Ja nu zagļi atnāk un tās aiznes?" Strupdegunis jautāja.

"Viņi nenāks, līdz būs nokusis sniegs un pa ceļiem varēs izbraukt kravas automašīna," inspektors atbildēja, "un tad viņi dabūs palīgā dažus vīrus."

"Vai jūs neuzstādīsiet posteni, ser?" Strupdegunis jautāja. "Jūs taču nezināt, kad viņi nāks."

"Pirmā kravas automašīna, kas parādīsies šajā apkārtnē, tiks novērota," inspektors labsirdīgi teica. "U11, ja tev liekas, ka mēs neprotam savu darbu, es varu pateikt - līdzko ieročus iekraus automašīnā un vīri brauks prom, viņus apturēs, pārmeklēs un aizvedīs uz tuvāko policijas iecirkni. Nu, kā?"

"Ak, ser!" Strupdegunis nosarkdams teica. "Es zinu, ka jūs protat savu darbu… Es tikai domāju.,. Tie viri var atnākt un izvilkt kastes, un…"

"Vai tev neliekas, ka tā ir laba doma - ļaut viņiem izvilkt kastes un iekraut tās automašīnā, lai mums pašiem nekas nebūtu jādara, atliktu vienīgi braukt uz policijas iecirkni?" inspektors jautāja. "Vai ari tu pats tās gribētu vilkt ārā?"

"Nē, ser," Strupdegunis atteica. "Es… tikai…" Un viņš zaudēja runas spējas, saīdzis par to, ka tuklais inspektors viņu apsmej.

Inspektors un seržants, paņēmuši līdzi ieroču kasti, pēc pusdienām aizlidoja ar helikopteru prom. Bērniem bija žēl, ka viņi dodas prom - viss bija tik satraucoši! Viņi māja, kamēr helikopters pārvērtās par punktiņu debesīs, un tikai tad gāja iekšā.

"Tēti, vai tu paliksi pie mums?" Bārnijs jautāja, priecādamies, ka tētis nav aizlidojis.

"Laikam gan," Mārtiņa kungs smaidot atbildēja. "Ja neizjaukšu jums priekus."

"Nē!" iesaucās Diāna, kurai loti patika Bārnija tēvs. "Mēs tikai priecāsimies. Žēl, ka sniegs nokusis, kaut gan… Ar ragaviņām mēs vairs nevizināsimies un nepikosimies, bet vēl jau var slidot."

"Tētis brīnišķīgi slido," Bārnijs teica, un zēna balsī skanēja lepnums tāpat kā ikreiz, kad viņš runāja par tēvu. "Tēti, vai brālēns Diks beidzot atbrauks? Viņš vēl nav vesels?"

"Ir, bet helikoptera visiem nepietika vietas," Mārtiņa kungs atbildēja. "Tāpēc būšu tikai es un jās."

"Labi!" Bārnijs priecājās. "Sasodīti labi! Interesanti, vai mēs vēl būsim te, kad tie vīri ieradīsies, lai izņemtu no ezera ieročus. Cerams, ka jā."

"Es domāju, ka būsim gan," tēvs atteica. "Tā būs kārtējā dēka dēku pilnajās brīvdienās. Vai nav savādi, ka jūs atbraucāt, lai nodarbotos ar ziemas sportu, tieši tad, kad pagrabā bija paslēpti ieroči? Varu iedomāties, kā viņi satrūkās, pēkšņi ieraugot mājā gaismu!"

"Strupdegunis gandrīz viens pats atklāja šo noslēpumu," Diāna augstsirdīgi teica. "Bez viņa tik labi nebūtu iznācis."

"Tev taisnība!" Strupdegunis starodams sacīja. "Es dzirdēju naktī troksni, nokāpu lejā un atradu kastes…"

"Varu derēt, ka tu pamodies, kad ierūcās Trakulis," Rodžers viņu pārtrauca,"un neaizmirsti, ka tev izdevās panākt, lai tevi ieslēgtu aiz drošas atslēgas."

"Strupdegunis, atsitis kājas īkšķi pret apaļo ledus gabalu, lika mums azdomāties, no kurienes tas radies, un uzvedināja uz ieroču pēdām," Diāna turpināja. "Un Strupdegunis atrada pustukšo cigarešu paciņu."

"Gandrīz vai jāteic, ka Strupdegunis atklājis "Retatetas" noslēpumu!" smaidīdams pār visu seju, teica Mārtiņa kungs. "Viņš pelnījis balvu. Vai tev kaut kas patīk tā īpaši?"

"Jā," Strupdegunis ar atbildi nekavējās. "Man kaut ko ļoti gribas… Drīkst?"

"Kas tas ir?" Mārtiņa kungs piesardzīgi jautāja.

"Es gribu pieklaudzināt lauvas galvas klauvēkli," Strupdegunis sacīja. "Dauzīt tā, kā tonakt to dauzīja Neviens. Jums nav ne jausmas, kā tas skan, Mārtiņa kungs."

"Ēzeli," Bārnijs atteica. "Ļauj viņam to izdarīt, tēli. Viņš nebūs laimīgs, kamēr nepiedauzīs ar to klauvēkli. Mazam prātiņam maz vajag."

"Tas klauvēklis ir milzīgs," Strupdegunis sašutis atcirta. "Nāc, Trakuli. Iesim piedauzīsim."

"Tikai, Dieva dēļ, pasaki Kutēs kundzei, ko tu grasies darīt," Diāna sauca viņam pakaļ, "citādi viņa uzsprāgs. Un tu, Bārnij, turi ciet Mirandu! Viņa jau atkal ir uz kamīna ar savām kārtīm."

Strupdegunis piegāja pie ieejas durvīm un atvēra tās. Trakulis viņam sekoja uz pēdām. "Trakuli," Strupdegunis nopietni teica. "Es un tikai es atklāju "Retatetas" noslēpumu, un mēs par to paziņosim visai pasaulei. Sagatavojies!"

Viņš abām rokām pacēla milzīgo klauvēkli un no visa spēka sāka dauzīt pa durvīm.

Labi jau, labi, Strupdeguni. Mēs tevi dzirdam. Tagad ej apsēdies un nomierinies.

LABA ir biezākā, krāsainākā, interesantākā A|atif»i9 un stilīgāki tīņu avjie Latvijai ■■blllcl 5

Paskaties pats!

64 lappusēs viss, ko sirds vēlas- mūzika, kino, tinu problēmas, padomi, joki un LABAs foloseriāls.

Vitlom, turi ifipk un laia LABU:

"trauki» ilu<ht|imi plallkuni Dirn» ziņu, •Mllika atHofon plollkuiti LABAS iptMi. •udltiet ntal llan, tai abni LABU,

•LABAS karu IK UI pledivitai maldai

•                 katru aiinul - B milnai

•                 LABAS kalaiullpl •LABAS llnt&ll - gptmatzlniii ,

•                 cllai nidarlpii iiotinat

LABAS abonentiem Jaunajā gadā dāvana - labas ZVAIGŽŅU kalendārs!

LABU un SPICO A VĪZI var abonēt līdz katra mēneša 20.datumam visās Latvijas pasta nodaļās un abonēšanas centrā Diena.

grāmatas -

aizraujoša piedzīvojumu

literatūra pusaudžiem!

fļļģBafsKoSrfBl^ Izdevniecības "Nordik"

nordik

Kjl piedzīvojumu grāmatās — Eļjl raibi notikumi 13. gs.. kad žemaišu ciltis karoja, draudzējās un tirgojās.

SKOMANTS

SKOMANTS

Meklējiet grāmatnīcāsl Lasiet un piedalieties loterijā!

O&ll Mf

r

Izbaudi piedzīvojumu!

.V S

Mūžseno sapni - lidot - cilvēks pirmo

reizi īstenoja ar gaisa balonu. Tas notika pirms vairāk nekā 200 gadiem.

Kopā ar mums šo vienreizējo un neaizmirstamo sajūtu ir iespējams izbaudīt arī šodien.

Noslēpumaini, fascinējoši gaisa baloni, pieredzējuši piloti un

prasmīgi apkalpes locekļi piedzīvojumā aicina arī tevi.

Nekavejies

Tālrunis: 7611614 Fakss 7860206 E-pasts: altius@com.var.lv www.balticballoons.lv

LIDOSIM KOPĀ!

Ar tevi kopa ir avīze

mm

Tikai abonentiem:

1.   nedēļā - «Mana» + uzlīme

2.   nedēļā - «Mana» + iepazīšanās

un sludinājumu pielikums «Mana slepenā paskastīte»

3.   nedēļā - «Mana» + superlielais

plakāts (50x70 cm) 4-, nedēļā - «Mana» + galda spēles «Manapols» fragments Ja vēlies saņemt katru trešdienu savā pastkastītē avīzi «Mana», tad abonē to līdz katra mēneša 20. datumam.

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Rīgā:

1 mēnesim - Ls 0,95 3 mēnešiem - Ls 2,85 6 mēnešiem - Ls 5,70

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Jelgavā un Ozolniekos

1 mēnesim-Ls 1,00 ■_______ ■ — ■___________

TOC \o "1-3" \h \z 3 mēnešiem - Ls 3,00 ■ CC

6 mēnešiem - Ls 6,00 ■

Abonementa cenas visās ^^Ē ^H

«Latvijas pasta» nodaļās: ■ ļ#ļ ^^^Ē

1 mēnesim - Ls 1,10 II H^JL^^^

3 mēnešiem - Ls ■

6 mēnešiem - Ls 6,40 H ^^^ H

UZMANĪBU, drīz sāksies noslēpumu loterija!

Tagad Tev jau ir piecas grāmatas un

pieci loterijas kuponi.

Noslēpumu loterija notiks jau drīz - pēc sestās grāmatas "Noslēpumainais skrandainis" iznākšanas. Kuponu komplekta iesūtīšanas termiņš tiks minēts tieši šajā grāmatā.

Esi vērīgs un nepalaid garām!

Derīgs ir tikai no grāmatas izgriezts kupons! Uz tikšanos -nordik!

SIA "Nordik". Reģistrācijas apl. Nr. 2-0792. Adrese — Daugavgfivns ielā 36—9. Rīgā, LV—1007. Tel. 7602672.

Noliktavas adrese — Jēzusbaznicas ielā 7a, Rīgā. l.V—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

ŠAJĀ SĒRIJĀ:

1   Rokingdaunas noslēpums

2    Rilobijas gadatirgus noslēpums

3    Ringobelzas noslēpums

4    Rabedabas noslēpums

5   Retatetas noslēpums

6    Noslēpumainais skrandainis

ISBN 9984-510-70-0

Content

Blaitone Enida Retatetas noslēpums

Pirmā nodala ZIKMASSVETKU BRĪVLAIKS

Otrā nodaļa BĀRNIJS

Trešā nodala AIZRAUJOŠS UZAICINĀJUMS

Ceturta nodala PIE BĀRNIJA

Piektā nodala "RETATETA"

Sestā nodala iekĀrtoŠanĀs

Septītā nodala TUK-TUK-TUK!

Astotā nodala TIE TIK IR PRIEKI!

Devītā nodala LAIMĪGĀ DIENA

Desmitā nodaļa KAM PIEDER ŠIS CIMDS?

Vienpadsmitā nodala NAKTS TROKSNIS

Divpadsmitā nodala PĒDU NOSPIEDUMI

Trlspadsm i tā nodala ŠIS TAS INTERESANTS

Četrpadsmitā nodala KĀRTĒJĀ MĪKLA

Piecpadsm it cl nodaļa uzmanies, STRUPDEGUNI!

Sešpadsmita nodala PAGRABĀ

Septiņpadsmitā nodala BĀRNIJS DOMĀ, KO LAI DARA

Astoņpadsmitā nodala PA PĒDĀM

Deviņpadsmitā nodala KĀDA VILŠANĀS!

Divdesmita nodala BEIDZOT TELEFONS DARBOJAS!

Divdesmit pirmā nodaļa DIĀNAI IENĀK PRĀTĀ DOMA

Divdesmit otrā nodaļa ierodas helikopters

Divdesmit trešā nodala STRUPDEGUNIS APDAUZA KĀJAS PIRKSTU

Divdesmit ceturtā nodala NOSLĒPUMS ATKLĀTS