Blaitone Enida

Rilobijas gadatirgus noslēpums

Enida Blaitone

RILOBIJAS GADATIRGUS NOSLĒPUMS

.

.

Pirmā nodala

PIRMĀ BRĪVLAIKA DIENA

"Labrīt, mamm! Labrīt, tēt!" sauca Rodžers un, iedams garām, sabužināja tēvam matus un uzspieda skūpstu mātes cirtām.

"Nedari tā, Rodžer," tēvs nesavaldīgi atteica un pieglauda matus. "Kāpēc nokavēji brokastis? Un kur ir Diāna?"

"Nav ne jausmas," Rodžers mundri atsaucās un uzkrāva uz šķīvja milzīgu kaudzi kartupeļu biezputras. "Droši vien guļ."

"Nekas," ierunājās mamma. "Jums tikai vakar sākās brīvlaiks. Rodžer, nevar būt, ka tu apēdīsi tik daudz biezputras un vēl cīsiņus."

"Un kā vēl apēdīšu!" Rodžers atsaucās, sēzdamies pie pilnā šķīvja. "Vai cepti sīpoli arī ir?"

"Brokastīs nav, Rodžer. Tu taču zini, ka no rīta mēs sīpolus neēdam."

"Nesaprotu, kāpēc," atteica Rodžers. Zēns ķērās pie kartupeļiem un, staipīdams kaklu, mēģināja salasīt, kas rakstīts avīzē, kuru tēvs turēja rokās.

Tā kā avīze bija pārlocīta uz pusēm, Rodžers redzēja tekstu ačgārni, un tēvs uzmeta zēnam dusmīgu skatienu.

"Rodžer! Kāpēc tu tā grozi galvu? Vai kakls stīvs?"

"Nē, es lasu avīzē to aizraujošo gabalu par suni, kas…"

"Nu, nē! Tu zini, ka lasīt avīzi, kad to lasa kāds cits, nav pieklājīgi," tēvs teica. "Vai jums skolā nemāca pieklājīgi uzvesties?"

"Nē. Skolā domā, ka to mums māca mājās," Rodžers nekaunīgi atteica.

Lintona kungs pašķielēja pāri avīzes malai. "Tad iemācīšu tev šajā brīvlaikā dažas uzvedības normas," viņš iesāka, un šajā mirklī istabā starodama iedrāzās Diāna.

"Sveika, mamm! Labrīt, tēt! Vai nav debešķīga dieniņa! Tik dzeltenas narcises un prīmulas, un kas par sauli! Ak kungs! Es dievinu Lieldienu brīvlaiku!"

"Liec šķīvī kartupeļus, mīļā," mamma teica. "Rodžer, vai tu esi izēdis visu krējumu?!"

"Nē, kāda karote vēl atlikusi," Rodžers atteica. "Diāna varētu iztikt arī ar pienu. Viņa ir pārāk resna."

"Neesmu vis! Vai es esmu resna, mamm?" Diāna bija sašutusi. Tēvs noskaities paklakšķinā- ja mēli.

"Sēdies, Diāna! Ēd kartupeļus! Ja nevarēji atnākt laikā, tad vismaz netrokšņo. Brokastis ir nsloņos, bet tagad ir pusdeviņi!"

Linlona kungs salocīja avīzi, nolika to blakus sievas šķīvim un izgāja no istabas.

"Kas tētim šorīt lēcies?" Diāna jautāja, vilkdama uz augšu zeķi. "Sasodītā zeķe! Visu laiku slīd lejā. Mamm, kāpēc tētis ir tā uzpūties?"

"Nerunā tā, Diāna," Lintones kundze viņu norāja. "Jūsu tētim nekas nekaiš. Tikai viņam patīk, ja jūs abi nākat ēst laicīgi. Vēl viņš uzzinājis, ka pie mums viesosies viņa krusttēvs — tēvocis Roberts. Jūs jau zināt, ka vecais, labais vīrs jūsu tēvu briesmīgi garlaiko."

"Ak šausmas! Vai tiešām pie mums brauc tēvocis Roberts?" Rodžers iesaucās. "Kāpēc? Kur jūs viņu novietosiet? Rīt atbrauks Strupdegunis, un viņam tiks vienīgā viesistaba."

"Nu vairs netiks. Viņam būs jāguļ tavā istabā," mamma teica. "Likšu, lai ienes vēl vienu gultu. I'iedod, Rodžer, nekas cits neatliek. Viesistaba jāatdod tēvocim Robertam."

"Ak, šausmas! Strupdegunis gulēs manā istabā! Un mētāsies ar saviem stulbajiem jociņiem!" Rodžers vaimanāja. "Es neiebilstu pret Trakuli, bet Strupdegunis ir neciešams."

"Es darīšu visu, lai Trakulis negulētu tavā guļamistabā," sacīja Lintones kundze. "Šis spaniels ir ļoti mīļš, bet galīgi nevaldāms, un man nepatīk, ja suņus laiž guļamistabā."

"Mamm! Tu to atkārto ik reizi, kad pie mums brauc Strupdegunis ar Trakuli," Diāna teica. "Un tu ļoti labi zini —ja izraidīsi Trakuli suņu būdā, Strupdegunis ies Ildzi un nakti gulēs tur kopā ar viņu."

"Jā," Lintones kundze nopūtās. "Nezinu, kurš no viņiem ir neciešamāks — Strupdegunis vai Trakulis."

Strupdegunis bija abu bērnu brālēns, un viņam piederēja kokerspaniels, vārdā Trakulis. Strupdeguņa vecāki bija miruši, tāpēc viņš pavadīja brīvlaiku pie daudzajiem radiem. Lintones kundzei bija Strupdeguņa žēl, un pie viņas zēns viesojās visbiežāk.

"Viņš būs klāt jau rit?" Diāna jautāja. "Šodien, kad iešu garām gaļas veikalam, pasūtīšu Trakulim lielu kaulu. Mīļais, labais Trakulis! Vai viņš joprojām ir kā traks uz sukām? Mamm, pagājušajā vasarā viņš savāca visas sukas, ko ieraudzīja, un dažas noslēpa trušu alā. Kādu dienu mēs tur atradām pamatīgu kolekciju."

Lintones kundze nekavējoties nolēma, ka jābrīdina kalpotāji, lai tur sukas tālāk no Trakuļa. Ak vai! Kopā ar Strupdeguni, Trakuli un tēvoci Robertu turpmākās nedēļas gan būs drudžainas.

"Interesanti, ko Strupdegunis teiks tēvocim Robertam." Diāna ieķiķinājās, likdama uz šķīvja cīsiņus. "Mamm, es nespēju iedomāties viņus kopā! Tēvocis Roberts ir tik smalks un cēls. bet Strupdegunis — dulls un traks."

"Gādājiet, lai Strupdegunis ar Trakuli turētos 110 tēvoča pa gabalu," teica mamma un piecēlās no galda. "Piedodiet, bet es jūs abus nevaru ilgāk gaidīt. Kā redzu, jūs esat tikuši galā ar grauzdiņiem un ķērušies pie maizes klaipa. Kad būs notiesāts arī tas, varbūt maltīte būs beigusies! Nespēju iedomāties, kā to visu var dabūt iekšā."

"Mierīgi," Rodžers atteica un uzsmaidīja mammai, kad viņa gāja ārā no istabas. Viņa atsmaidīja. Cik patīkami, ka bērni atkal ir mājās! Taču būs vajadzīgs laiks, lai pierastu pie viņu milzīgās ēstgribas, bezrūpības un pastāvīgajiem ķīviņiem.

Kad Lintones kundze izgāja, istabā iestājās klusums. Abi bērni centīgi ieturējās, skatīdamies ārā pa logu. Gar mauriņa malām ziedēja dzeltenās narcises, un goldlaku samtainās ziedlapiņas izplatīja smaržu. Dārzs bija saules pieliets, un abi bērni jutās laimīgi un pacilāti. Viņus gaidīja nedēļas bez mācību stundām un ierobežojumiem. Dienu pēc dienas saule un brīvība, ar kaudzi piekrauti šķīvji, saldējums un pastaigas ar suni — Trakuli.

"Debešķīgi!" atjēgdamās no sapņiem, iesaucās Diāna. Rodžers zināja, ko viņa bi ja domājusi, un piekrita.

"Jā, satriecoši," viņš teica. "Interesanti, kā Trakulis sadzīvos ar Sardīni."

■k |

Sardīne bija liela, melna kaķene, tā iesaukta tāpēc, ka bija milzīgi kāra uz zivju — sardīņu — konserviem. Pārdevējs allaž brīnījās, cik daudz konservu pērk Lintones kundze. Savādi, ka viena ģimene var apēst tādu daudzumu sardīņu! Īstenībā to visu apēda kaķene Sardīne, pieņemdamās resnumā, un viņas kažoks spoži laistījās.

"Trakulis liks Sardīnei trūkties," Rodžers teica, iztukšodams marmelādes trauciņu.

"Es nebrīnītos, ja Sardīne arī viņam sakurtu pirti," Diāna atbildēja. "Dod man arī marmelādi, Rodžer. Neesi cūcis."

"Tēvocis Roberts varēja palikt mājās," sniegdams viņai marmelādes podiņu, Rodžers teica. "Kas viņam uznācis? Parasti viņš nebrauc, kad mums ir brīvlaiks. To nu viņš nepavisam nevēlas. Viņaprāt, visi bērni ir neciešami nekauņas."

"Diāna! Vai jūs vēl neesat beiguši?" Lintones kundze sauca no augšstāva. "Pasteidzieties! Es gribu, lai jūs man palīdzētu iekārtot Strupdegu- nim guļvietu. Jāatvelk dīvāns no rotaļu istabas uz Rodžera istabu. Rodžer, nāc palīgā!"

"Ne mirkli nav miera!" Rodžers uzsmaidīja . Diānai. "Iesim palīgā." i

Bērni joza augšā un paklupa pret Sardīni. Lielā, ļ melnā kaķene, asti izslējusi, zaļajām acīm mežonīgi spīdot, meklēdama glābiņu, metās augšup.

"Sardīne! Vai tev joprojām patīk gulēt uz kāp- i"'m Wvi: - v 3$$!

nēm, tu negantā kaķe?" sauca Rodžers. "Rīt esi piesardzīga. Trakulis tev sados, ja neuzmanīsies!"

"Trakulis tev sados, ja neuzmanīsies. Trakulis tev sados, ja neuzmanīsies!" skandēja Diāna un iemetās Rodžera istabā, lai palīdzētu mammai. Sardīne, asti kulstīdama, sēdēja uz palodzes.

"Ko jūs abi izdarījāt? Kāpēc Sardīne ir tik pikta?" mamma jautāja.

"Man nav ko teikt! Viņa kā suns uzglūnēja mums uz kāpnēm un to vien gaidīja, lai pret viņu pakluptu!" Diāna sašutusi atcirta.

"Tu gribēji teikt "kā kaķis"." Rodžers iespurdzās.

"Rodžer, nu tu runā gluži kā Strupdegunis!" teica mamma. "Diāna, saklāj Rodžera gultu, kamēr mēs nesīsim dīvānu!"

Todien viņi ņēmās melnās miesās, gatavodamies uzņemt tēvoci Robertu un Strupdeguni. Tas nu gan būs pārītis! Tēvocis Roberts ir ļoti vecs, pieklājīgs un cēls un, lai ko viņš darītu, visu dara pareizi, bet Strupdegunis ir pilnīgs pret- Mats — nekaunīgs, skaļš un neaprēķināms, lai ko ari darītu. Lintones kundze mazliet bažījās, iedomādamās viņus abus zem viena jumta.

9

Trakulis veco vīru varēja novest līdz ārprātam. Un tomēr Trakulis bija mīļš un apbūris I .intones kundzi tāpat kā pārējos. Mīļais Trakulis ar zīdaino kažoku un aizkustinošajām acīm! Šajā

J - 998

mājā laikam tikai viena būtne izturējās pret Trakuli ar atklātu nepatiku — un tā bija Sardīne.

Beidzot abas istabas bija iekārtotas. Viesu istaba izskatījās mājīga, gaiša un tīra. Uz tualetes galdiņa atradās Diānas sakārtotie ziedi. Koši dzeltenās narcises labi saskanēja ar dzeltenajiem dvieļiem, kas karājās pie mazgājamās bļodas.

Otrs dīvāns Rodžera istabu vērta pavisam citādu. Tā nebija liela un tagad — ar dīvānu un vēl vienu krēslu — likās pārblīvēta. Kaktā Lintones kundze nolika vecu paklāju, kur gulēt Trakulim.

"Mamm! Kāpēc tu tā pūlies?" Rodžers jautāja. "Tu taču zini, kur mēdz gulēt Trakulis — Strup- degunim pie kājām."

Mamma nopūtās. Likās, ka šīs brīvdienas būs pārāk satraucošas. Un viņai bija taisnība.

Otrā nodala

STRUPDEGUNIS IZKLAIDĒJAS

Strupdegunis priecājās, ka pavadīs brīvlaiku pie brālēna un māsīcas. Zēnam patika viņu mamma, Lintones kundze, un arī Lintona kungs, kaut gan klusībā zēns baidījās no viņa pēkšņajām garastāvokļa maiņām. Cik jauki būs atkal tikties ar Diānu un Rodžeru!

Strupdeguņa mantas jau bija nosūtītas. Līdzi viņam bija tikai neliela soma un, protams, Trakulis. Viņš gaidīja vilcienu. Rudmatains, vasarrai- bumains divpadsmit gadus vecs zēns ar uzrautu degunu. Viņš nemelodiski svilpoja, un Trakulis ausījās, kā vienmēr, kad saimnieks izdvesa kādas skaņas.

Vilciens pienāca ar tādu dunoņu un rīboņu, ka Trakulis nobijās. Suns uztraukumā metās sānis, iedrāzās uzgaidāmajā telpā un paslēpās zem sola.

Strupdegunis sašutis viņam sekoja. "Kas tev uznācis, stulbeni? Kāpēc aizlaidies? Varētu domāt, ka pirmo reizi redzi vilcienu. Nāc šurp!"

Vilciens izdeva griezīgu svilpienu, un Trakulis ielīda vēl dziļāk pasolē. Strupdegunim bija grūti piedabūt viņu izkustēties.

"Ja nelīdīsi laukā, vilciens aizies!" Strupdegunis nikni sauca. "Nāc laukā, es tev saku! Kas tev lēcies?"

Beidzot viņš izvilka nabaga Trakuli, pasita padusē un grīļodamies skrēja uz vilcienu. Vilciena pavadonis jau vēra ciet durvis.

"Ei, tu! Kāp ātri iekšā!" vīrs sauca. "Vilciens tūlīt aties!"

Nabaga Strupdegunim šoreiz nebija iespējas rūpīgi izvēlēties kupeju. Viņam patika galīgi tukšas kupejas, kurās varēja izsēdēties visos kaktos pēc kārtas un skatīties ārā pa kuru logu grib. Šoreiz viņam nebija laika, lai ielūkotos kaut vai vienā kupejā. Zēns atrāva vaļā pirmās durvis, iemeta Trakuli un četrrāpus ievēlās pats. Pavadonis aizcirta durvis, un vilciens sakustējās.

Trakulis palīda zem sola. Strupdegunis viņam uzmeta niknu skatienu. "Stulbais suns! Tevis dēļ gandrīz nokavējam vilcienu!"

Zēns piecēlās un nopurināja putekļus. Viņš apskatīja kupeju. Paldies Dievam, tajā bija tikai viens cilvēks.

Šis otrs cilvēks nepatīkami pārsteigts vērās Strupdegunī. Tas bija vecs vīrs ar sudrabbaltu galvu — īstām krēpēm. Viņam bija blāvi zilas acis un ķīļbārdiņa — tāpat gluži balta.

"Manu zēn," viņš teica, "gaidīt līdz pēdējam mirklim, lai kāptu vilcienā, nebūt nav ieteicams."

"Es gaidīju divdesmit minūtes," Strupdegunis sašutis atbildēja. "Ei, Trakuli! Nāc laukā. Novārtīsies tur apakšā."

Trakulis parādījās no sola apakšas, iežmie- dzis asti kājstarpē. Vecais vīrs paskatījās uz viņu ar nepatiku.

"Suns!" viņš iesaucās. "Suņus vajadzētu pārvadāt bagāžas vagonā. No tiem nāk nelaba smaka. Un tie tik pretīgi kasās."

"Protams, no suņiem nāk smaka," Strupdegunis atteica, apsēzdamies pretī vecajam vīram. "Tā ir patīkama smaka — suņu smaka. Tāpat kā zirgu smaka. Man patīk arī govju smaka. Un vēl…"

"Es nevēlos apspriest smakas," vecais vīrs viņu pārtrauca. "Man nepatīk suņu smaka un nepatīk, ka tie kasās."

"Trakulis nekad nekasās," Strupdegunis iebilda. "Suns kasās tikai tad, ja viņu apsēduši blusu bari. Es uzmanu, lai Trakulis būtu tīrs. Sukāju katru dienu un…"

Trakulis ieņēma dīvainu stāvokli un sāka nežēlīgi kasīties, ar dobju troksni dauzīdams kāju pret vagona grīdu.

Strupdegunis viņam nikni iespēra ar kurpes purngalu. "Beidz, stulbeni! Dzirdēji, ko es tikko teicu?"

Trakulis pieklājīgi pacēla skatienu un atsāka kasīšanos. Vecā vīra sejā atspoguļojās riebums. "Vai tu viņu neaizvestu uz otru vagona galu?" viņš jautāja. "Paturot prātā tavu piezīmi par to, ka suņi kasās tikai tad, ja viņus apsēduši blusu bari, mani neiepriecina tik cieša tuvība ar viņu."

"Ko tas nozīmē?" Strupdegunis stūrgalvīgi jautāja, nekustēdams ne 110 vietas. "Es jums saku, viņam nav blusu. Viņam nekad…"

"Es nevēlos runāt par blusām," vecais vīrs sausi atteica. "Ja neaizvedīsi prom savu suni, man būs jāiet prom pašam. Jāteic, ka mūsdienās bērni vairs neprot uzvesties."

Strupdegunis nokaunējies steidzīgi aizvilka Trakuli uz tālāko kupejas stūri. Spaniels mēģināja kāpt uz sola, bet vecais virs raudzījās tik nosodoši, ka Strupdegunis pārdomāja un neļāva sunim to darīt.

Par laimi Trakulis iemiga. Strupdegunis attaisīja somu un izņēma grāmatu papīra vākos. Zēns iekārtojās ērtāk un sāka lasīt. Vecais vīrs pacēla skatienu, lai redzētu, ko Strupdegunis lasa. Grāmatai bija šausminošs vāks un neparasts nosaukums — "SPIEGI! SPIEGI! SPIEGI!"

Strupdegunis saritinājās uz sola un aizmirsa visu pasauli. Veco vīru pārsteidza savādais grāmatas nosaukums.

"Par ko ir šī grāmata?" viņš beidzot jautāja.

Strupdegunim jautājums likās muļķīgs, ņemot vērā, ka grāmatas nosaukums bija skaidri salasāms.

"Par spiegiem," viņš teica. "Par vecu plānu un karšu zagšanu, un tamlīdzīgi."

Vecais vīrs mirkli cieši vērās StrupdegunI un tad pateica dīvainu piezīmi. "Spiegi! Kā man tas neienāca prātā? Tie varēja būt spiegi."

Strupdegunis pārsteigts pacēla skatienu. "Ir gan jocīgs večuks!" viņš nodomāja. "Par ko viņš tagad runā?"

"Savādi, ka tu lasi grāmatu par vecu dokumentu zagšanu," vecais virs teica. "Es braucu no vietas, kur tikko atgadījās kaut kas līdzīgs. Šausmīgi. Šausmīgi!"

Strupdegunis vērās vecajā kungā. "Ko tad īsti nozaga?" viņš jautāja.

"Lorda Makolija vēstules, Linkolnšīras grāfistes kartes un lēdi jas Eleonoras Ričijas un viņas māsas saraksti," nopietni purinādams galvu, vecais virs atbildēja. "Vēl atraitnes lēdijas Lūsijas vecās receptes un…"

Strupdegunim tas izklausījās pēc ķiniešu ābeces. Zēns sāka domāt, ka vecais vīrs viņu muļķo. Labi! Viņš arī nav ar pliku roku ņemams.

"Un droši vien visu suņu radurakstus, kā arī lorda Popovska vēstules," viņš nopietni un līdzjūtīgi teica.

Tagad bija vecā vīra kārta vērties zēnā. "Es redzu, ka tu netici," viņš ar cieņu atbildēja. "Uzklausi mani, jauno cilvēk. Zaglis iekļuva aizslēgtā telpā, neuzlaužot durvis. Viņš iekļuva telpā ar cieši aizvērtiem logiem, neattaisot nevienu no tiem. Viņš neatstāja pirkstu nospiedumus, nesacēla ne mazāko troksni."

Strupdegunis neticēja nevienam vārdam. Viņš neticīgi vērās vecajā kungā.

"Savāds notikums, vai ne?" vecais virs turpināja. "Man tas liekas pārāk savāds. Esmu atstājis māju, kur tas atgadījās, un negrasos vairs tajā atgriezties. Man nepatīk zagļi, kas iet cauri aizslēgtām durvīm. Un tev?"

Strupdegunis nolika grāmatu. Ja vajag stāstīt blēņas, tad viņam arī ir ko teikt.

"Savādi, ka jūs man to stāstāt, ser," viņš nopietni teica. "Es arī bēgu prom no mājām. Es atklāju sazvērestību, ser. Šausmīgu sazvērestību."

"Žēlīgais Dievs!" vecais vīrs satraukts iesaucās. "Kādu sazvērestību?"

"Sakarā ar atombumbu, ser," Strupdegunis turpināja, priecādamies par savu izdomu. "Mani gribēja noķert, ser, un viņiem tas gandrīz izdevās."

"Kas tevi gribēja noķert?" vecais vīrs pārsteigts jautāja.

"Kuš!" Strupdegunis noslēpumaini nošņācās un pārlaida skatienu kupejai, it kā gribētu teikt: "Viņi klausās." ""Zaļās rokas", ser. Jūs, protams, esat dzirdējis par šo bandu."

"Nē. Nē, neesmu," vecais vīrs teica. "Kas viņi ir?"

"Starptautiska banda, ser," Strupdegunis atbildēja, aizvien vairāk priecādamies par sevi un apbrīnodams savas izdomas spējas. "Viņi atklājuši atombumbas noslēpumu, ser, un es to nejauši uzzināju. Viņi mani sagūstīja un gribēja piespiest strādāt savā labā."

"Ko? Tik mazu zēnu?" vecais vīrs jautāja.

"Zēni viņiem var būt noderīgi," Strupdegunis turpināja. "Eksperimentiem un tamlīdzīgi. Es negribēju sasprāgt tūkstoš gabalos."

"Ak Dievs!" iesaucās nabaga vecais vīrs. "Neticami! Tev jāiet uz policiju."

"Es bēgu prom," Strupdegunis atbildēja, balsij pārtopot čukstos. "Bet "viņi" dzenas man pakaļ, ser. "Zaļās rokas"! Es zinu. Viņi man sadzīs pēdas. Galu galā viņi mani nožmiegs."

"Tas ir neticami!" Vecais vīrs noslaucīja pieri ar lielu, ballu zīda kabatlakatu. "Es dzīvoju mājā, kur zagļi tiek iekšā pa aizslēgtām durvīm un aiztaisītiem logiem, un tagad ceļoju kopā ar zēnu, kuram dzenas pakaļ… Kā tu teici? "Zaļās rokas"! Vai viņiem… Vai viņiem ir zaļas rokas?"

"Viņi valkā zaļus cimdus," Strupdegunis izgrūda. "Sargieties, ja redzat cilvēku ar zaļiem cimdiem! Vienalga, vīrieti vai sievieti."

"Jā, jā. Noteikti sargāšos," vecais vīrs teica. "Nabaga zēns. Vai tad tev nav vecāku?"

"Nē," atbildēja Strupdegunis, pirmo reizi pē- Q) dējo piecu minūšu laikā teikdams taisnību. "Nav. C7> Es bēgu uz laukiem pie brālēna un māsīcas. Ceru, ka tur "Zaļās rokas" mani nesadzīs. Negribu, lai mēs visi uzsprāgtu gaisā."

"Augstā debess! Neticami! Kas tikai mūsdienās nenotiek!" vecais vīrs iesaucās. "Uzklausi manu padomu, zēn. Ej uz policiju."

Vilciens samazināja gaitu. Strupdegunis nejauši paskatījās ārā pa logu un strauji pielēca kājās, pamatīgi nobiedēdams veco vīru.

"Vājprāts! Mana pietura! Trakuli, mosties! Kusties! Uz redzēšanos, ser. Ceru, ka jūs noķersiet zagli, kas iet cauri slēgtām durvīm."

"Uz redzēšanos, manu zēn. Mūsu saruna bija neparasti saistoša, un klausi manam padomam — ej uz…"

Taču pēdējos vārdus noslāpēja lokomotīves

Siguldas pilsētas bibliotĒka ,7

3 — 998 1 '

svilpiens un durvju aizciršanās. Strupdegunis bija prom, un kopā ar viņu arī Trakulis. Vecais vīrs ieslīga atpakaļ sēdeklī. Ai, ai, ai! Kas gan šajā pasaulē notiek? Iedomājieties tikai! Tik mazs zēns — un iejaukts neparastā sazvērestībā. Ļoti satraucoši.

"Mūsdienās neviens nevar justies drošs," vecais vīrs nomākts domāja. "Ļoti satraucoši."

Trešā nodala

NEGAIDĪTA TIKŠANĀS

Strupdegunis pa galvu pa kaklu izmetās uz platformas, paklupa pret Trakuli, pārvēlās tam pāri un nokrita uz pēcpuses. Viņu sagaidīja smieklu jūra.

"Ai, Strupdeguni!" atskanēja Diānas balss. "Tu allaž izkrīti no vilciena! Sveiks, Trakuli!"

Trakulis ar mežonīgu lēcienu metās virsū Diānai un gandrīz nogāza viņu no kājām. Suns rēja un smilkstēja, neprātīgā sajūsmā snaikstīdamies gar meiteni. Beidzot Diānai vajadzēja viņu atgrūst.

"Nē, Trakuli, pietiks. Nomierinies! Strupdeguni, pasaki tu viņam! Viņš ir tikpat traks kā vienmēr? Klau! Rodžers atvainojas, ka nevarēja tikt, — viņš aizgāja uz nākamo pieturu, lai sagaidītu mūsu vecvectēvoci Robertu. Kāpēc jūs abi nekāpāt ārā vienā pieturā, to es nezinu. Tēvocis laikam domāja, ka nākamā stacija ir tuvāk mūsu mājai."

"Kāds tēvocis?" Strupdegunis pārsteigts jautāja. "Pirmo reizi dzirdu par tādu. Ceru, ka viņš pie jums nepaliks?"

"Paliks gan. Tas ir vājprāts, ņemot vērā, ka mums ir brīvlaiks, vai ne?" Diāna stāstīja, kamēr bērni atstāja staciju. "Nav jau viņš slikts večuks, tikai briesmīgi cēls un pieklājīgs. Mamma tikai vakar uzzināja, ka viņš brauc. Tev būs jādzīvo Rodžera istabā."

"Tas gan ir labi," Strupdegunis teica. "Trakulim patiks."

"Vai viņš joprojām stiepj prom visas sukas, kuras gadās pa ķērienam?" Diāna jautāja. "Pagājušajā vasarā viņš bi ja neciešams."

"Jā, sukas viņam joprojām nav vienaldzīgas," Strupdegunis atbildēja. "Un paklāji. Un kaķi. Klau, jums taču tagad ir kaķis, vai ne?"

"Jā. Liela, melna kaķene, vārdā Sardīne," Diāna teica. "Viņa vēl nav ne gadu veca, tāpēc reizēm ir diezgan neaprēķināma. Nezinu, kā viņa sadzīvos ar Trakuli."

"Dzīvošana būs varen jautra," Strupdegunis apmierināts secināja. "Kaķi un suņi joņos pa visu māju; tad vēl mēs trīs un jūsu vecvectēvocis."

"Tikai vectēvocis," Diāna pārlaboja. "Viņš ir tēta tēvocis. Re, kur mūsu māja! Trakulis jau atceras. Paskat! Viņš metas iekšā pa vārtiņiem. Klau, viņš nobiedēs Sardīni. Viņa gozējas saulītē."

Strupdegunis skrēja pakaļ Trakulim. Trakulis jau bija pamanījis Sardīni un, sajūsmā vaukšķē- dams, mežonīgā ātrumā dzenāja viņu pa puķu dārziņu. Sardīne iedrāzās mājā, Trakulis joza pakaļ, un Strupdegunis traucās pakaļ abiem.

Lintones kundze pārsteigta ieraudzīja, ka Sardīne nozib viņai gar acīm un uzlec uz grāmat- skapja. Vēl vairāk pārsteigta viņa ieraudzīja Trakuli, kas parādījās kā zibens šautra, un aiz viņa — kliedzošu Strupdeguni.

"Ak, tu esi klāt, Strupdeguni! Kā es to neuzminēju?" viņa sacīja. "Tu daudz neatšķiries no tornado. Kā klājas, dārgais?"

"Sveika, Sūzanas tante," Strupdegunis teica. "Nāc šurp, Trakuli! Ak Dievs, Sardīne izlēca pa logu. Ārprāts, Trakulis arī!"

Zēns acumirklī nozuda, un Lintones kundze nopūtusies atkal apsēdās. Miers vienmēr izgaist līdz ar Strupdeguņa ierašanos. No dārza skanēja skaļas klaigas, un beidzot Diāna spalgi iesaucās:

"Mamm! Tēvocis atbraucis ar taksi un atvedis Rodžeru!"

Lintones kundze steidzīgi piecēlās. Viņa domāja, ko teiks tēvocis Roberts, kad ienāks dārzā, kurā gaisu tricina smilksti un rejas, kaucieni un gaudojieni, un spalgi bērnu kliedzieni.

Lintones kundze izgāja dārzā un sarāja Strup- deguni. "Tūlīt noķer Trakuli! Aizved viņu prom. Ej un nomazgā rokas vai dari ko citu!"

Strupdegunis izbijies uzmeta viņai skatienu. Cik dusmīga izklausījās tante Sūzana! Zēns griezīgi iesvilpās, un Trakulis tūlīt paklausīja. Kā lielgabala lode viņš atšāvās Strupdegunim pie kājām, un mirklī, kad tēvocis Roberts vēra vaļā vārtiņus, abi nozuda mājā. Diāna atglauda matus un kopā ar mammu gāja sveikt tēvoci.

"Cik jauki, ka beidzot esmu šeit, mana dārgā Sūzana," vecais vīrs teica. "Tik mierīgā vietā — prom no zagļiem, kariem un spiegiem!"

Lintones kundze bija pārsteigta. "Jā, šeit, laukos, ir ļoti mierīgi," viņa atbildēja. "Iesim uz jūsu istabu. Jūs droši vien gribat nomazgāties."

"Paldies, mana dārgā. Paldies," tēvocis Roberts teica un sekoja savai radiniecei augšā pa kāpnēm. Viņa aizveda tēvoci uz viesistabu un nolika zemē somu.

"Ļoti jauka istaba," tēvocis Roberts teica. "Un ļoti jauks skats pa logu. Skaisti. Kas tas tāds?"

Tas bija Trakulis. Sajutis jaunatnācēju, viņš ošņādamies bi ja ienācis guļamistabā. Tur nu viņš stāvēja pie durvīm, luncinādams astes strupuli un purinādams garās ausis, kas nokarājās abpus galvai kā tiesneša parūka. Tēvocis Roberts skatījās uz suni.

"Ļoti savādi," viņš teica. "Vilciena kupejā, kurā es braucu, bija tieši tāds pats suns."

"Kokerspanieli ir ļoti līdzīgi cits citam," Lintones kundze sacīja. "Tagad nomazgājieties, tēvoci Robert, un pēc tam nāciet lejā pusdienās. Droši vien būsiet izsalcis."

Viņa izgāja kāpņu laukumā, lai ieliktu bufetē dažas mantas. Strupdegunis Rodžera istabā svilpodams sukāja savus asos matus un mēģināja dabūt tos gludākus nekā parasti. Pēkšņi viņš sailgojās pēc Trakuļa.

"Ei, Trakuli! Kur tu pazudi?" viņš sauca. Zēns gāja meklēt savu mīluli. Ā, re, kur ir! Stāv aiznākamās istabas durvis. Strupdegunis devās pie viņa. Tajā mirklī no istabas kāds nāca laukā, uzmanīgi kāpdams pāri Trakulim, kurš pat nedomāja izkustēties. Trakulis to nekad nedarīja, ja cilvēks bija tāds muļķis, lai ietu viņam apkārt vai kāptu pāri.

Ieraudzījis tēvoci Robertu, Strupdegunis galīgi apstulba. Viņš skatījās, neticēdams savām acīm.

Ari tēvocis Roberts skatījās.

"Neticami!" viņš nomurmināja un spēra soli atpakaļ, gandrīz paklupdams pret Trakuli. "Atkal tu! Ko tu šeit dari?"

"Viesojos pie māsīcas un brālēna," Strupdegunis atbildēja, ar šausmām saprazdams, ka vecais vīrs vilcienā ir bijis tēvocis Roberts. Kādas briesmas! Tas šausmīgais stāsts, kuru viņš bija sadomājis, — par bandu "Zaļās rokas"! Ko teiks krustmāte Sūzana, ja tēvocis izstāstīs? Viņa nesapratīs un ļoti dusmosies.

"Tātad tu esi atbēdzis uz šejieni," tēvocis Roberts teica. "Vai tava māsīca un brālēns zina, kāpēc?"

"Kuš!" Strupdegunis izmisis iesaucās. "Nevienam ne vārda! Atcerieties "Zaļās rokas"! Viņi jūs sadzīs rokā viens un divi, ja iztarkšķēsiet."

"Iztarkšķēšu?" tēvocis Roberts vārgi atkārtoja, nesaprazdams šā vārda jēgu.

"Izmuldēsiet. Izpļāpāsiet. Palaidīsiet muti," Strupdegunis ātri izgrūda. "Nesakiet ne vārda! Atcerieties "Zaļās rokas"!"

Pēkšņi priekšnamā atskanēja gongs, aicinādams pusdienās, un tēvocis Roberts abi ar Strupdeguni salēcās.

"Kuš!" Strupdegunis atkārtoja un paskatījās apkārt, it kā viņu kāds izsekotu.

"Es neaizmirsīšu "Zaļās rokas"," tēvocis Roberts teica jau stingrākā balsī. "Tikai uzmanies, manu zēn. Uzmanies!"

Tēvocis devās lejā, slaucīdams plato pieri ar zīda kabatlakatu. Viņš bija paglābies no vienas mājas, kur zagļi tiek iekšā pa aizslēgtām durvīm, lai ierastos citā, kurā ir zēns, kam dzenas pakaļ "Zaļās rokas"! Kur lai brauc citreiz? Neticami. Gluži neticami.

Uz kāpņu laukuma, daļēji paslēpusies aiz atvērtajām bufetes durvīm, stāvēja neaprakstāmi pārsteigtā Lintones kundze. Viņa bija dzirdējusi neparasto sarunu un nesaprata no tās ne vārda. Ko nozīmē runas par zaļajām rokām, apsaucieni un brīdinājumi? Lintones kundze stāvēja kā zemē iemieta.

"Kas Strupdegunim šoreiz aiz ādas? Kā viņš pazīst tēvoci Robertu? Un ko nozīmē šīs runas par zaļajām rokām?" viņa domāja, nepacietīgi taisīdama ciet bufetes durvis. Izmisīgs kauciens viņai lika satrūkties. Lintones kundze atrāva vaļā durvis, un no bufetes izlēca Sardīne.

"Muļķa kaķene! Kāpēc jāliek aste durvīs, ja zini, ka es tās taisīšu ciet?" Lintones kundze iesaucās. "Vienmēr tu dari muļķības. Nu, piedod, ka es tev iespiedu asti. Un sargies 110 Trakuļa. Negribu, lai, viņu ieraudzījusi, tu mestos pāri pusdienu galdam."

Trakulis kopā ar pārējiem bija lejā. Par lielu pārsteigumu Diānai viņš neatgāja no tēvoča Roberta. Trakulis apošņāja un visdraudzīgākajā veidā apgrābstīja tēvoča kājas.

"Viņš uzvedas tā, it kā būtu jūs saticis jau agrāk," Diāna teica.

"Ak, tā?" tēvocis Roberts novilka, nezinādams, ko lai atbild. "Strupdeguni, pasauc viņu! Man viņa blusas nav vajadzīgas."

"Kā jūs zināt, ka viņam ir blusas?" Rodžers pārsteigts jautāja. "Tā ir taisnība, Strupdeguni?"

Likās, ka saruna tūlīt ievirzīsies nevēlamā gultnē. Strupdegunis atvilka Trakuli nost un pastūma zem galda.

"Protams, ka viņam nav blusu," viņš teica. "Tu taču zinātu, ja tā būtu. Vienam čalim no mūsu skolas bija suns, kuram bija kādi trīs simti…"

Joprojām izskatīdamās apmulsusi, istabā ienāca Lintones kundze. "Par ko jūs runājat?" viņa jautāja, sēzdamās galda galā.

Neviens neatbildēja. Lintones kundzei nepatika tādi sarunu temati pie ēdamgalda. Tēvocis Roberts piesardzīgi paskatījās zem galda, lai redzētu, kur ir Trakulis.

"Kas tas par troksni?" jautāja Lintones kundze, izdzirdusi zem galda "bums-bums-bums".

"Ā! Trakulis kasās," Diāna paskaidroja.

"Ak kungs! Strupdeguni! Ceru, ka Trakulim nav…" Lintones kundze iesāka.

"Nē, krustmāt Sūzan. Nav," Strupdegunis pasteidzās ar atbildi. "Ei! Tā taču ir karbonāde! Un cepti kartupeļi! Un sīpoli! Oho! Satriecoši!"

Saruna ievirzījās drošās sliedēs. Lintones kundze pasniedza pusdienas, joprojām lauzīdama galvu, kas tās tādas par zaļajām rokām. Viņa uzmeta skatienu tēvocim Robertam. Večuks izskatījās loti patīkams un pavisam bez vainas. Ko viņš domāja, kāpņu laukumā ar Strupdeguni sačukstēdamies par bēgšanu prom un par zaļajām rokām?

Tiešām neparasti!

Ceturta nodaļa

TĒVOČA STĀSTS

Pēc pusdienām Strupdegunis, Rodžers un Diāna, ar Trakuli pa pēdām, izšmauca dārzā. Viņi iegāja aprīļa saules piesildītajā lapenē, kura bija pavērsta pret dienvidiem.

"Šeit jau ir karsti kā vasarā," Rodžers teica. "Jānovelk jaka. Tēvocis gan ir vecs zābaks, vai ne? Būs jāpiedomā pie uzvedības, citādi viņš no vienas vietas mals, ka "vecos, labos laikos bērni prata uzvesties, un viņus ne redzēja, ne dzirdēja", un tā tālāk."

"Man jums kas jāsaka." Strupdegunis samin- stinājās. "Par tēvoci."

"Klāj tik vaļā! Ko tu izstrādāji? Salēji Trakuli ar viņa matu losjonu?" Rodžers jautāja.

"Nemēģini būt asprātīgs," Strupdegunis atteica. "Tev nepiestāv. Klausieties. Es braucu vienā vilcienā ar tēvoci, tikai izkāpu Ziemeļu stacijā, bet viņš brauca tālāk uz Dienvidu staciju, kur tu viņu sagaidīji. Mēs loti daudz… runājām."

Abi pārējie pārsteigti uzlūkoja zēnu. "Tiešām?" Diāna jautāja. "Kāpēc neteici uzreiz? Vai tas ir tik liels noslēpums?"

"Redziet… Bija tā. Tēvocis man stāstīja muļķības par bēgšanu no kaut kurienes, kur viņš līdz šim dzīvojis, jo tur pa aizslēgtām durvīm bija iekļuvuši zagļi un nozaguši dokumentus un citas mantas," Strupdegunis teica. "Kaut kāda lorda vēstules un kaut kādas lēdijas receptes. Visādas muļķības. Un es arī kaut ko pastāstīju. Es nodomāju — "Šajā spēlē var piedalīties divi" — un ļāvu sev vaļu."

"Tu gribi teikt, ka pūti viņam miglu acīs? Muldēji kaut kādas šausmas?" Rodžers jautāja. "Ko tu viņam samelsi?"

Strupdegunis atkārtoja, ko bija stāstījis tēvocim Robertam, nobeidzot ar savu bēgšanu no bandas "Zaļās rokas", kuras locekļi valkā zaļus cimdus. Diāna un Rodžers izbrīnā klausījās un tad sāka smieties.

"Strupdeguni, tu esi lielākais āmurgalva, kāds jebkad dzīvojis!" Rodžers beidzot teica. "Kāda velna pēc tu sapūti tēvocim Robertam tādas muļķības?"

"Kā es varēju zināt, ka tas ir jūsu tēvocis?" Strupdegunis atcirta. "Es nemaz nezināju, ka jums tāds ir. Un, protams, nezināju, ka viņš brauc pie jums. Es biju satriekts, kad ieraudzīju viņu viesu istabā. Gandrīz nogāzos no kātiem."

"Gan nogāzīsies pa īstam, kad viņš izstāstīs tētim tavas pļāpas," Rodžers teica. "Tētim tādas pasaciņas nepatīk. Viņš šādus jokus nesaprot."

"Zinu," Strupdegunis drūmi novilka. "Es brīdināju tēvoci, lai nesaka ne vārda. Viņš tiešām tic tam, ko es teicu. Man liekas, viņam tagad ir briesmīgas bailes no "Zaļajām rokām". Tikpat briesmīgas kā no zagļiem, kas iegājuši pa aizslēgtām durvīm mājā, kurā viņš dzīvojis."

"Tad jau viņš ir galīgs stulbenis, ja tic kaut vienam tavam vārdam," Diāna teica. "Ak, Strupdeguni! Tikko tu parādies, tā sākas nepatikšanas. Nemēģini biedēt nabaga večuku ar draudu vēstulēm, zaļu roku zīmējumiem un tamlīdzīgām muļķībām."

"Tā ir laba doma!" Strupdegunis saslējās. "Viņu ķertu trieka!"

"Ķertu gan. Un tad viņš izstāstītu tētim, bet tu dabūtu sukas," Rodžers teica.

"Tad tas neder," sacīja Strupdegunis, kurš vēl skaidri atcerējās pēdējo reizi, kad bija dabūjis no tēvoča Ričarda sukas. "Negribu kaitināt tēvoci Ričardu."

"Nekaitini vis," Rodžers teica. "Šajās brīvdienās viņš nav labā omā. Laikam tāpēc, ka atbraucis viņa tēvocis. Kopā ar tēvoci, mums, tevi un Trakuli dzīve viņam pašlaik liekas diezgan drūma."

"Nabaga tētis," Diāna sacīja. "Labāk nerādīsimies viņam acīs."

"Laba doma," Strupdegunis piekrita, apņēmies neuzbāzties tēvocim Ričardam vairāk nekā nepieciešams. "Interesanti, vai tēvocis izstāstīs onkulim un tantei par zagļiem?"

Tas notika vēl tajā pašā vakarā. Visi bija sanākuši kopā viesistabā — bērni rotaļājās, Lintones kundze šuva, viņas virs lasīja un Trakulis rādija vienu no saviem garajiem kūleņiem.

Tēvocis piebāza pīpi un uzrunāja Lintones kundzi. "Tu biji ļoti laipna, Sūzan, ka nevilcinoties piekriti mani uzņemt," viņš teica. "Taisnību sakot, es nezināju, ko lai iesāku. Neatlika nekas cits, kā pamest muižu."

"Tiešām, tēvoci Robert? Kāpēc? Vai jums tur nepatika?" Lintones kundze jautāja.

"Patika. Tā ir ļoti silta, omulīga māja — muiža Čelijā," tēvocis Roberts stāstīja. "Taču tur atgadījās neparasts notikums."

Lintones kundze izskatījās nobijusies. Bērni piebikstīja cits citam un nolika kārtis. "Tūlīt būs," Strupdegunis nočukstēja.

Lintona kungs nolika vakara avīzi. "Kas tas par neparastu notikumu?" viņš jautāja. "Tādā mājā nekas īpašs nevar atgadīties. Tas jau drīzāk ir muzejs."

"Tur glabājas lielas vērtības," tēvocis pārmetoši teica. "Kā tu zini, tās pieder seram Džonam Hūberijam, cilvēkam, kurš vāc dažādus retumus — it īpaši vecas avīzes, vēstules un dokumentus."

"Vai viņam nav ari lorda Makolija vēstules?" Strupdegunis nevainīgi iejautājās, atcerēdamies, ka šo vārdu tēvocis bija minējis vilcienā.

Visi pārsteigti apklusa, un kļuva dzirdams, cik sparīgi kasās Trakulis.

"Izbeidz, Trakuli," Strupdegunis teica un iebakstīja viņam ar purngalu. Trakulis beidza kasīties.

"Pirmo reizi dzirdu, ka tu pasaki kaut ko gudru," Lintona kungs pārsteigts sacīja. "Es pat iedomāties nespēju, ka tev nav svešs lorda Mako- li ja vārds."

"Strupdegunim ir taisnība," tēvocis steidzīgi sacīja. "Tur bija dažas lorda Makolija vēstules. Arī tās ir nozagtas. Ričard, šī zādzība ir ļoti neparasta. Durvis bija aizslēgtas. Logi cieši aizvērti. Nav ne jumta loga, ne ari kādas citas ieejas istabā, kurā glabājās dokumenti. Un tomēr kādu nakti zagļi iekļuva telpā, paņēma visu un pazuda pa to pašu ceļu, pa kuru nākuši — cauri aizslēgtām durvīm vai aiztaisītiem logiem! Ko jūs par to domājat?"

"Es domāju, ka tas ir muļķīgs apgalvojums," Lintona kungs teica. "Zagļi nevar iekļūt pa aizslēgtām durvīm, ja vien viņiem nav atslēgas."

"Atslēgas viņiem nebija," tēvocis atbildēja. "Atslēgas glabājas sera Džona kabatā pie atslēgu riņķa. Rezerves atslēgu nav. Vēl vairāk — uz durvīm nemaz nebija pirkstu nospiedumu."

"Zagļi valkājuši cimdus," ierunājās Lintones kundze.

"Zaļus cimdus," Strupdegunis pateica, nespēdams savaldīties.

Tēvocis izskatījās pagalam nobijies. Lintones kundze izbrīnā vērās Strupdeguni. Vispirms bija "zaļās rokas", tagad "zaļie cimdi". Ko tas nozīmē?

Lintona kungs nepievērsa uzmanību Strupdeguņa piezīmei. Viņš to uzskatīja par kārtējo Strupdeguņa ākstību.

"Nu, ko tur lai saka, tēvoci Robert," viņš teica, atkal ņemdams avīzi, "Ja tu aizbēgi tikai tāpēc, ka zagļi ienāk pa aizslēgtām durvīm, tad tas nebija prātīgi darīts. Vajadzēja palikt, lai mēģinātu noskaidrot, kas dokumentus nozadzis. Ja namatēvs ar namamāti tevi labi nepazīst, viņi var nodomāt, ka zaglis esi tu."

"Diez vai," tēvocis atteica, atkal lepni izslie- damies. "Nē, manu dārgo Ričard. Tas nav iedomājams. Nē."

"Tie varēja būt čigāni vai klaidoņi," Lintones kundze mierinoši teica.

Tēvocis negaidīti nosprauslājās. Viņš nicinoši paskatījās uz Lintones kundzi. "Mana dārgā Sūzana! Vai tu domā, ka čigāns vai klaidonis zinātu, kuri papīri ir vērtīgi? Zaglis to ļoti labi zināja."

"Nešaubos, ka šī mīkla agri vai vēlu noskaidrosies," no jauna atvēris avīzi, teica Lintona kungs. "Ja šis zaglis ir tik gudrs, kā tu stāsti, viņš izmēģinās veiksmi vēl kaut kur citur."

"Ir jau izmēģinājis. Trīs reizes," tēvocis sacīja.

"Sers Džons stāstīja. Viņš domā, ka zog vieni un tie paši cilvēki, tāpēc ka ik reizi viņi iekļuvuši telpā pa aizslēgtām durvīm."

"Es ticēšu, ka var iziet caur aizslēgtām durvīm, tikai tad, kad pats to redzēšu," Lintona kungs sausi atteica.

"Tēvoci, vai jūs domājat, ka šis cilvēks vēlreiz kaut kur zags dokumentus?" Diāna jautāja. "Ja tā, es par to labprāt izlasītu. Vai avīzes par to neraksta?"

"Raksta," tēvocis atteica. "Avīzes vienmēr raksta par tādiem notikumiem. Liekas, man somā ir ziņojums par pēdējo zādzību. Ja gribi, vari atnest."

Rodžers steidzās augšā pa kāpnēm. Trakulis sekoja viņam pa pēdām. Trakulis nekad nelaida garām izdevību iet kādam līdzi augšā pa kāpnēm, lai mēģinātu tam nokļūt ceļā, kad tas kāps lejā, vai nu maisīdamies pa kājām, vai mezdamies virsū. Pēc brīža atskanēja pērkondimdošs troksnis, tad blīkšķis un smilkstēšana.

"Ak kungs!" iesaucās Lintones kundze. "Vai tu sasities, Rodžer?"

Istabā iekliboja Rodžers, un viņam bēdīgs sekoja Trakulis. "Es viņu iepliķēju," Rodžers paskaidroja Strupdegunim. "Viņš metās man virsū kā lielgabala lode, un es noripoju lejā pa kāpnēm. Viņš kļuvis vēl trakāks. Es atnesu avīzi. Kur ir ziņojums par ielaušanos, tēvoci?"

Tēvocis sameklēja ziņojumu. Tas sastāvēja no dažām rindiņām. Bērni aizrautīgi lasīja.

Diāna ievēroja sludinājumu blakus ziņojumam un norādīja uz to.

"Skatieties," viņa teica. "Te ir sludinājums par gadatirgu tajā pašā pilsētā. Interesanti, vai Bārnijs ar Mirandu arī uzstājās."

"Vai tas pats Bārnijs, par kuru jūs stāstījāt? Zēns un mērkaķis, ar kuriem saistās jūsu pagājušās vasaras dēka?" mamma jautāja. Rodžers pamāja.

"Jā. Viņš ir tik jauks, mamm. Dzīve gan viņam ir savāda — viņš klīst no gadatirgus uz cirku un no cirka uz gadatirgu, pelnīdams iztiku, uzstājoties kopā ar savu mērkaķīti Mirandu. Viņa ir tik mīļa."

Lintones kundze to apšaubīja. "Man mērkaķi nepatīk," viņa teica. "Taču no jūsu stāstījuma liekas, ka Bārnijs ir patīkams zēns, kaut gan ar savādu tieksmi uz klejošanu."

"Interesanti, vai viņš uzstājās tajā gadatirgū," sacīja Diāna, atkal pievērsdamās sludinājumam. "Skaties, Rodžer. Šeit minēti visi dalībnieki, tiesa gan, tikai galvenie. "Vosta ar abiem šimpanzēm Hērliju un Bērliju." Cik burvīgi vārdi! "Tonērs un viņa ziloņi. Šautuvē uzstājas kramplauzis Billijs Tells"…"

"Droši vien atvasinājums no Vilhelma Telia. [1] " Strupdegunis smaidīja. "Turpini."

"Riņķu mešana, karuseļi, šūpoles… Nē, ne vārda par zēnu ar mērkaķi." Diāna bija vīlusies. "Varbūt nav minēts tāpēc, ka viņš nav galveno mākslinieku vidū."

"Vai kādam ir viņa adrese?" Strupdegunis jautāja. Nevienam nebija. Bārnijs bija ļoti slinks vēstuļu rakstītājs, un kopš Ziemassvētkiem bērni par viņu neko nebija dzirdējuši.

"Beigsim šo spēli," ierunājās Rodžers, kurš bija zaudējis interesi par avīzi. "Nē, nedrīkst kāpt klēpī, Trakuli. Ej un spēlējies ar Sardīni — tā būs jauka spēle ar spļaušanu un šņākšanu, rūkšanu un ķeršanu. Tev patiks!"

Piektā nodala

DIĀNAI IENĀK PRĀTĀ KĀDA DOMA

Pagāja dažas dienas. Tēvocis centās nomierināties un turpināt savus rakstu darbus, ko pats sauca par "memuāriem", bet Rodžers dēvēja par "klanīšanos pie pīpes". Strupdegunis, kā parasti, iedzīvojās ātri. Viņš uzvedās kā mājās, un Rodžera guļamistaba, kas parasti bija tīra un kārtīga, tagad izskatījās tā, it kā pāri būtu brāzusies viesuļvētra.

"Ja visu nav sajaucis Strupdegunis, tad to izdara Trakulis," Rodžers sūdzējās. "Man apnicis turēt kurpes, čības un matu sukas atvilktnē, lai Trakulis tām netiktu klāt."

"Man ari," Diāna piekrita. "Un es gribētu, lai viņš nevelk visus paklājus vienā kaudzē un neatstāj tos uz kāpņu laukuma vai priekšnamā, kur var paklupt. Vakar es divas reizes gandrīz lauzu potīti. Un nabaga tēvocis tik ļoti baidās paklupt pret paklāju kaudzi vai nomestām sukām, ka staigā apkārt kā pa karstām oglēm, piesardzīgi cilādams kājas."

Rodžers iesmējās. "Tas trakais suns šorīt sameta dīķī pusduci suku, un divas no tām ir tēvoča. Strupdegunis viņam stāstīja, ka mamma mazgājot sukas dīķī, jo dīķa ūdens, iespējams, tām nāk par labu, un viņš noticēja!"

"Atkal Trakulis! Rej. Laikam uz Sardīni," Diāna teica. Viņa izliecās ārā pa logu. "Trakuli! Trakuli! Aizveries! Vai tu vēl neesi aptvēris—ja Sardīne ir uz žoga, tu viņu nevari aizsniegt. Aizveries!"

No dārza atplūda mātes balss. "Diāna! Beidz kliegt pa logu. Tēvocis mēģina strādāt."

"Tātad Trakulis viņu uzmodinājis no snaudas," Diāna sacīja, ievilkusi galvu atpakaļ. Tad viņa to atkal izbāza ārā. "Mamm! Mamm! Vai man šorīt jālej puķes?"

"Vai tu beigsi kliegt?" mamma atcirta, bet tēvocis Roberts nikni nometa pīpi un piecēlās. Viņš ies pastaigāties! Šī māja ar suņa rejām, bērnu klaigām un tagad vēl ari Sūzanas kliegšanu ir neizturama. Jā, viņš ies pastaigāties!

Taču, ieraudzījis tēvoci ar mēteli mugurā, cepuri galvā un spieķi rokā, Trakulis sajūsmā metās viņam klāt. Pastaiga! Cilvēks ar cepuri un mēteli nenozīmē neko citu kā tikai — pastaigu! Trakulis, līksmi satraukts, apošņāja tēvoča potītes un, apvēlies uz muguras, sāka izdarīt kustības, ko Strupdegunis sauca par "riteņbraukšanu" — iedomāta divriteņa pedāļu mīšanu kājām gaisā.

"Tu man līdzi nenāksi," tēvocis stingri noteica. "Tu man nepatīc. Tu proti darīt tikai to, kas man nepatīk. Riet skaļāk par visiem man zināmiem suņiem un nežēlīgi kasīties."

Taču Trakulis bija apņēmības pilns doties līdzi. Visu ceļu līdz vārtiņiem viņš tik cieši turējās blakus tēvocim, ka tas gandrīz paklupa. "Mājās!" tēvocis bargi teica. "Mājās!"

"Vau!" Trakulis ierējās un apsēdās paļāvīgā cerībā, it kā tēvocis būtu teicis "Kauls!", nevis "Mājās!". Vecais vīrs mēģināja ātri atvērt vārtiņus un izlavītics ārā viens pats, taču Trakulis nesnauda. Vienā mirklī viņš jau bija uz ielas un metās mežonīgā dejā apkārt tēvocim.

Vecais vīrs zaudēja savaldību. "Strupdeguni!" viņš kliedza. "Pasauc savu suni! Pasauc viņu, es teicu! Vai tu mani dzirdi, puika?"

Pie tēvoča pienāca kāda sieviete no ielas pretējās puses. "Es ļoti atvainojos," viņa teica. "Vai drīkstu lūgt, lai jūs tik skaļi nekliegtu un neļautu savam sunim tik daudz riet? Jūsu kliegšanas un viņa riešanas dēļ mans mazulis no lita nevarēja iemigt."

Tēvocis bija galīgi izvests 110 pacietības. Viņš attālinājās pa ielu, dauzīdams spieķi pret ietvi.

"Manis dēļ viņas mazulis neesot varējis aizmigt! Kādas muļķības! Un Trakulis esot mans suns! Es viņu neņemtu ne par simt mārciņām."

Taču tā vis neizskatījās, tāpēc ka Trakulis visu pastaigas laiku uzticīgi turējās viņam blakus, šad un tad līdz pusei pazuzdams kādā truša alā, bet vienmēr atkal atgriezdamies. Nabaga tēvocis.

Viņš nopirka avīzi un lasīdams nāca atpakaļ. Pēkšņi viņš izsaukdamies apstājās kā zemē ie- miets. Trakulis apsēdās blakus un paskatījās un viņu. Kas šim vecajam kungam šoreiz padomā? Trakulim no viņa nebija nekāda labuma, ja 11u vienīgi reizēm varēja izsprukt ārā pastaigāties.

"Kas to būtu domājis!" tēvocis teica. "Vēl viena laupīšana — tāda pati — un veikla tieši tāpat. Atkal caur aizslēgtām durvīm! Savādi!"

Mājās viņš parādīja ziņojumu par jauno zādzību Lintones kundzei. Bērni ieinteresēti sanāca apkārt.

"Redzat?" ar loti tīru un skaisti koptu nagu rādīdams uz īso rakstiņu, tēvocis teica. "Vēl viena laupīšana. Atkal pazuduši reti un vērtīgi dokumenti. Un zagļi nav atstājuši ne mazāko pēdu.

Durvis bijušas aizslēgtas un logi aizbultēti. Un tomēr mantas pazudušas. Te notiek kaut kas dīvains."

"Zaļās rokas," Rodžers draiski nočukstēja viņam aiz muguras. Tēvocis strauji apgriezās, taču Rodžera seja izskatījās nevainīga.

"Vai drīkstu aizņemties avīzi?" Diāna jautāja. "Milzīgs paldies."

Meitene aiznesa avīzi uz lapeni, un visi trīs bērni noliecās pār to. Diāna likās apmierināta ar sevi.

"Es kaut ko atklāju," viņa paziņoja pārējiem. "Un jūs?"

Rodžers padomāja. "Nē. Kas tas ir?" viņš jautāja.

"Vai atceraties avīzi, kuru tēvocis ir atvedis līdzi un iedeva mums izlasīt?" Diāna noprasīja. "Tajā bija ziņots par gadatirgu."

"Jā. Kas tad ir?" Rodžers jautāja. "Šajā avīzē gadatirgus nav minēts."

"Zinu. Es skatījos," Diāna teica. "Bet vai jūs ievērojāt, kas pirmajā avīzē bija rakstīts par gadatirgu? Uz kurieni tas dodas? Uz Pilberiju. Pil- berija… Vai jums tas neko neizsaka?"

"Ak kungs! Jā!" Rodžers aptvēra. "Šī zādzība notikusi Pilberijā. Es saprotu, ko tu domā. Vai nu gadatirgus brauc uz turieni, kur glabājas vērtīgi dokumenti, vai ari kāds no ceļojošajiem māksliniekiem ievāc ziņas katrā vietā, kur viņi uzstājas, lai noskaidrotu, vai apkārtnē nav kaut kas vērtīgs."

"Tieši to es gribēju teikt," Diāna teica. "Noskaidrosim, vai Pilberijā tad, kad pazuda dokumenti, ir bijis gadatirgus. Labi?"

"Jā. Un tomēr nesteigsimies ar secinājumiem," Rodžers iebilda. "Varbūt tā ir tikai sakritība."

"Varu derēt, ka tā ir!" Strupdegunis iesaucās. "Vienīgi Diāna var iedomāties, ka atklājusi ko jēdzīgu."

Diāna viņu pagrūda. "Ja tu tā runā, vācies prom no lapenes! Lasies! Ja tev ir vienalga, vari iet."

"Man nav vienalga," Strupdegunis iebilda. "Un negrūsties. Ja gribi sacensties grūšanā, tad zini, kurš uzvarēs. Tu jau nu noteikti ne. Es tikai teicu, ka…"

"Ja tu to atkārtosi, lasies!" Diāna sadusmojās. "Tu man šodien esi apnicis, Strupdeguni. Tu noslēpi manus cimdus, es zinu, un atstāji vaļā manas guļamistabas durvis, lai Trakulis atkal varētu aizvilkt manu paklājiņu. Paskaties uz Trakuli! Viņš jau atkal kādam nočiepis suku. Šoreiz tā ir tēvoča matu suka."

Strupdegunis metās pie Trakuļa, lai atņemtu suku, bet suns, domādams, ka tā ir lieliska spēle, aizdancoja prom pa dārzu, mezdams gaisā un ķerdams suku.

Diāna pagriezās pret Rodžeru. "Rodžer, varbūt man nav taisnība. Vispirms noskaidrosim, vai Pilberijā ir gadatirgus. Tad mēģināsim uzzināt, kur tas dodas tālāk, un redzēsim, vai ari no turienes pienāks ziņojums par retu dokumentu zādzību."

"Laba doma, Dī," Rodžers teica. "Brauksim ar divriteņiem šopēcpusdien — tas ir ne vairāk kā desmit jūdzes no šejienes. Strupdeguni līdzi neņemsim. Man viņš ir apnicis."

Bērni neatklāja Strupdegunim savu nodomu, bet, viņam neredzot, izstūma ārā divriteņus un pārbaudīja riepas. Jā, riepas bija kārtībā.

Bērni devās ceļā pēc pusdienām, izmantojot bridi, kad Strupdegunis strīdējās ar viņu mammu par kādu pazudušu kurpi. Mamma bija pārliecināta, ka tas nav noticis bez Trakuļa ziņas. Bērni uzlēca uz divriteņiem un līksmi devās ceļā. "Tā tev vajag, Strupdeguni!" Rodžers teica. "Viņš ārdīsies kā negudrs! Apgriezīs māju otrādi, mūs meklēdams."

Līdz PiIbērijai bija tālu, tālāk, nekā viņi bija domājuši, taču beidzot bērni nonāca galā. Viņi izbrauca cauri pilsētai, bet gadatirgu neredzēja. Diāna sadrūma.

"Apjautāsimies kādam," Rodžers teica un, nolēcis no divriteņa, uzsauca mazam zēnam, kas gadījās tuvumā.

"Ei, mazais! Nezini, vai Pilberijā ir gadatirgus?"

"Bija gan!" zēns atsaucās. "Bet nu ir prom. Aizbrauca vakar. Es dzirdēju, ka uz Riklšemu."

"Paldies!" Rodžers teica un uzsmaidīja Diānai. "Ir bijis šeit, un tagad ir Riklšemā. Atliek noskaidrot, vai tur notikusi laupīšana. Tad mēs zināsim, vai tev bijusi taisnība. Tas tik ir satriecoši, vai ne?"

Sestā nodaļa

STRUPDEGUNIS RUNĀ MUĻĶĪBAS

Strupdegunis bija loti sakaitināts, kad abi bērni atgriezās. "Kur jūs bijāt? Ķēmi tādi! Vizinājāties ar divriteņiem, bet man neteicāt!"

"Tu mums lapenē nemaz neticēji, tāpēc mēs nolēmām braukt vieni paši," Diāna teica. "Tā tev vajag, Strupdeguni!"

"Kas lēcies Trakulim?" Rodžers jautāja, pārsteigts vērdamies spanielā. "Kāpēc viņš izskatās tik drūms? Viņš pat nesteidzās mums pretī."

"Viņš dabūja sukas," Strupdegunis paskaidroja. "Sardīne ari. Abi dzenāja pa viesistabu dzijas kamolu, un viņiem nepietika saprāta, lai paskatītos, ka jūsu mamma no tā ada jaku. Viņi attina gandrīz jūdzi dzijas, ievēla kamolu virtuvē un tik tikko neiegrūda dīķī. Krustmāte Sūzana ir briesmīgi dusmīga. Viņa tik stipri ieplaukāja Trakuli, ka nabags pusstundu nogulēja zem dīvāna. Ari Sardīni mēģināja iepļaukāt, bet tā aizmuka."

"Kā jau kaķene!" Rodžers teica. "Nabaga Trakulis!"

"Ej, apēd Sardīnes vakariņas," Diāna mudināja Trakuli.

"Viņš pieskartos sardīnēm tikai tad, ja mirtu badā," Strupdegunis sacīja. "Kur jūs abi bijāt?"

Bērni izstāstīja. "Kā redzi, gadatirgus ir pārcēlies uz Riklšemu," Rodžers teica. "Atliek gaidīt, lai redzētu, vai tur notiks ielaušanās."

"Kaut Bārnijs dotu kādu ziņu par sevi," Diāna ierunājas. "Viņam vajadzētu pazīt kādu no ceļojošajiem māksliniekiem."

"Man gribētos atkal satikt veco, labo Bārniju un mazo, jauko Mirandu," teica Strupdegunis, kuram pret Bārnija mērkaķīti bija īpaši siltas jūtas. "Vai ir jēga rakstīt pēc Bārnija pēdējās adreses?"

"Mēs jau rakstījām," Rodžers sacīja. "Atbildes nebija. Jāgaida, kamēr pats atrakstīs."

Kāds suns bija iedrošinājies ienākt dārzā un, ko kājas nes, izdrāzās laukā, kad Trakulis, mežonīgi riedams, metās tam virsū. "Nu jau jūtas labāk," paskatījies uz Trakuli, Strupdegunis teica. "Atkal vicina asti."

Trakulis, vicinādams astes strupuli, pazuda mājā. Un atkal parādījās, nesdams suku no dzīvojamās istabas kamīna.

"Skatieties!" Rodžers nokaitināts iesaucās.

"Tagad es vienmēr staigāju ar sukām — nesu tās atpakaļ. Trakuli, tu esi ķerts!"

Diāna un Rodžers ienesa suku iekšā. Strupdegunis ar grāmatu rokā devās uz lapeni. Taču tur tēvocis kūpināja pīpi.

"Atvainojiet, ser," Strupdegunis teica un steigšus kāpās atpakaļ.

"Nekas, manu zēn. Nāc vien iekšā," tēvocis sacīja. "Šeit pietiks vietas mums abiem. Es ar tevi gribu'aprunāties."

Strupdegunim nepatika, ja pieaugušie ar viņu gribēja aprunāties. Parasti tas nozīmēja, ka sekos pamācības. Zēns nopūties apsēdās.

"Par to bandu," tēvocis svinīgā balsī iesāka. "Par… "Zaļajām rokām"… Tā tu laikam teici? Vai esi par viņiem dzirdējis ko jaunu? Varbūt tu mazliet piedzejoji?"

Strupdegunis iegrima domās. No vienas puses, viņš negribēja atteikties no tik veikli sacerētas pasakas par bandu "Zaļās rokas", kuras locekļi valkā zaļus cimdus. No otras puses, varbūt nevajadzētu satraukt tēvoci. Viņš bija pietiekami ilgi muļķots, lai beidzot izstāstītu tēvocim Ričardam. Tad gan būtu ķeza. Tēvocis Ričards neņemtu vērā, ka tas bijis muļķīgs joks. Viņš tos sauktu par meliem un par tiem arī sodītu. Un Strupdegunis netiktu vis sveikā cauri.

"Man liekas, banda nozaudējusi manas pēdas," viņš beidzot bilda, nolēmis, ka tā būs drošākā atbilde. "Kopš esmu šeit, neesmu no viņiem dzirdējis ne vārda," viņš godīgi atzinās.

"Tiešām?" tēvocis jautāja, vērodams Strupdeguni ar skatienu, kas zēnam nemaz nepatika. "Vai tev šķiet, ka banda dzen pēdas kādam lielākam putnam? Varbūt tai darāms kaut kas svarīgāks?"

Strupdegunis samirkšķināja acis. Vai tēvocis viņu mēģina pieķert melos? Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma, un vārdi izlauzās pār lūpām, pirms viņš tos spēja aizturēt.

"Jā. Jums laikam taisnība, ser. Man liekas, drīz jūs dzirdēsiet par viņu darbiem Riklšemā."

"Riklšemā?" tēvocis pārjautāja. "Kāpēc Riklšemā?"

Strupdegunis vēlējās, kaut būtu turējis muti. Zēns nemierīgi sagrozījās uz koka sola.

"Nezinu, ser. Tas ir tikai minējums. Ja jūs šo bandu pazītu tik labi kā es, tad nojaustu viņu nākamo soli."

"Lai Dievs mums visiem stāv klāt!" tēvocis teica, vērdamies Strupdeguni. "Nezinu, ko lai par tevi domā. Tu runā par bandām un viņu operācijām, bet pats izskaties tik netīrs un nekārtīgs, un pretīgākus nagus man nav gadījies redzēt."

Tas bija nepatīkams mājiens. Strupdegunis uzmeta skatienu nagiem. Visi viņu allaž par tiem bija tirdījuši. Kāpēc viņi bāž degunu svešās darīšanās? Viņš taču neņirgājas par citu tīrajiem nagiem. Kāpēc viņi ņirgājas par viņa netīrajiem? Zēns piecēlās.

"Iešu, iztīrīšu nagus, ser," viņš teica, priecādamies, ka ienācis prātā tik labs iegansts, lai aizšmauktu, kamēr tēvocis nav sācis uzdot vēl citus nepatīkamus jautājumus par bandu.

"Ļoti laba doma," tēvocis sacīja, "un kad būsi tik tālu ticis, tad izmazgā aizauses un pamēģini aizsniegt arī kaklu mugurpusē."

Strupdegunis metās prom. Nejaukais, sarkastiskais vecis! Strupdegunis cītīgi berza ar suku nagus un drūmi domāja, ka nebūtu nemaz slikti, ja uzrastos īsta banda, kas biedētu tādus cilvēkus kā tēvocis.

Diāna viņam uzsauca no savas istabas: "Strupdeguni, tas esi tu? Nāc tūlīt šurp!"

Zēns iegāja Diānas istabā. Meitene kopā ar Rodžeru sēdēja uz savas gultas, un starp viņiem bija izklāta karte.

"Kas tas ir?" Strupdegunis jautāja.

"Riklšemas karte," Diāna atbildēja. "Mēs nolēmām paskatīties, kur tā ir, ja sadomāsim aizbraukt uz gadatirgu. Tā ir kādas sešas jūdzes no šejienes. Nākamreiz, ja labi uzvedīsies, ņemsim tevi līdzi."

"Oho! Paskaties uz Strupdeguņa nagiem! Viņš tos iztīrījis!" Rodžers pārsteigts iesaucās. "Vai tu sāc jaunu dzīvi, Strupdeguni?"

"Aizveries!" Strupdegunis atrūca. Viņam bija kauns par tīrajiem nagiem. "Tēvocis uzlēca uz auguma. Klau! Es sarunāju viņam muļķības."

"Tas nav nekas jauns," Rodžers teica. "Ko tad šoreiz pateici?"

"Viņš sāka ņirdzīgi izjautāt par "Zaļajām rokām"," Strupdegunis atbildēja. "Kad teicu, ka neesmu no viņiem pēdējā laikā neko dzirdējis, viņš šausmīgi nicīgi teica: "Laikam meklē lielāku zivi, lai izceptu uz iesma." Es atbildēju: "Jā. Varbūt viņi darbojas Riklšemā"."

Iestājās klusums. Diāna un Rodžers izbijušies blenza Strupdeguni.

"Tu esi lielāks stulbenis, nekā es domāju!" Rodžers beidzot izgrūda. "Iedomājies, kas notiks, ja Riklšemā būs laupīšana? Ko tēvocis domās? Ka to izdarījusi tava stulbā banda "Zaļās rokas" un ka tu esi tur iejaukts. Tad viņš tevi noteikti nodos un izstāstīs tētim."

"Es zinu," teica nabaga Strupdegunis, izskatīdamies ļoti nomākts. "To es iedomājos tikai pēc tam."

"Tu esi traks," Diāna sacīja. "Mēs esam uz pēdām kaut kam satriecošam, bet tu izpļāpā tēvocim un visu sarežģī ar savu stulbo pasaciņu."

"Varbūt Riklšemā nenotiks laupīšana," Strupdegunis ierunājās cerību pilnā balsī. Taču pārējie viņu neatbalstīja.

"Pareizi! Aplej mūs kā ar aukstu ūdeni," Diāna teica. "Saki, ka mums nav taisnība. Iedomājies, cik muļķīgi…"

"Neteikšu, Diāna. Neteikšu!" nabaga Strupdegunis iesaucās, juzdams — lai ko viņš teiktu, viss būs nepareizi. "Es ticēšu visam, ko jūs teiksiet. Goda vārds!"

"Ņemsim viņu Ildzi uz Riklšemu, kā tu domā?" Rodžers bargi jautāja Diānai.

"Tad ja redzēs," Diāna atbildēja. "Vēl viens stulbs gājiena, un mēs viņam neko vairs nestāstīsim."

Strupdegunis nomākts devās meklēt Trakuli. Viņš pakrita uz kāpnēm, un Rodžers ar Diānu dzirdēja, ka zēns brēkdams veļas lejā.

Bērni smaidīja. "Atkal tā Sardīne," Diāna teica. "Viņa allaž gaida Strupdeguni uz kāpnēm."

"Vai tu tiešām domā, ka Riklšemā būs laupīšana?" Rodžers jautāja, salocīdams karti.

"Nezinu," Diāna atbildēja. "Man tā likās. Nojausma. Izklausās mazliet neticami, vai ne? Diez vai tur kaut kas notiks."

"Gaidīsim, ko rakstīs avīzes," Rodžers sacīja. "Tas tik būs satriecoši, ja ziņās ieraudzīsim vārdu "Riklšemā"."

Septītā nodala

STRUPDEGUNIS IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS

Pagāja trīs vai četras dienas. Ik rītu bērni ķēra avīzi, kad pieaugušie to bija izlasījuši, un urbās tai cauri.

Riklšemas vārds ziņās nebija minēts. Tādu vilšanos! Un pēkšņi tas uzpeldēja!

Kādu rītu Lintones kundze pārskatīja avīzi, un viņas uzmanību saistīja kāds raksts. Viņa to ātri izlasīja un uzrunāja tēvoci Robertu.

"Tēvoci," viņa teica, "šie jaunumi jūs varētu interesēt. Vai jums nebija kāds sakars ar vecu septiņpadsmitā gadsimta dokumentu kārtošanu Forbeskinga kolekcijai — aizmirsu tikai, kas tie par dokumentiem?"

"Jā, jā," tēvocis atbildēja. "Ļoti laba kolekcija. Ārkārtīgi interesantas vēstules. Kas tur rakstīts?"

"Tās ir nozagtas!" Lintones kundze teica, un visi trīs bērni satraukti izslējās.

"Nozagtas!" kā atbalss atkārtoja tēvocis. "Nē! Tiešām? No kurienes?"

"Tās bija aizņēmusies Kērtisas-Noulzas kundze un glabāja Riklšemas muzejā," Lintones kundze teica. Diāna iekliedzās. Rodžers viņai zem galda iespēra. Strupdegunis noraizējies vērās tēvocī.

"Riklšemas muzejs! Riklšemā, tu teici?" tēvocis vārgā balsī pārjautāja. "Ak debess! Riklšemā!"

Viņš paskatījās uz Strupdeguni. Strupdegunis bija minējis, ka nākamreiz "Zaļās rokas" varētu parādīties Riklšemā, un raugi! Ko lai citu viņi tur meklētu, ja ne senus, vērtīgus dokumetus? Tēvocis drudžaini domāja. Tas nozīmē… Jā, tas droši vien nozīmē, ka "Zaļās rokas", no kurām Strupdegunis tik ļoti baidās, ir tā pati banda, kas jau ilgstoši nodarbojas ar vērtīgu dokumentu zagšanu!

"Vainīga viena un tā pati banda, kas izzaga dokumentus arī no Celijas muižas, kad es tur biju," tēvocis Roberts domāja. "Dīvaini, ka tas zēns ir ar viņiem saistīts. Ļoti neparasti. Vajadzēs ar viņu kārtīgi izrunāties. Jāizstāsta policijai."

Strupdegunim bija bail paskatīties uz tēvoci. Zēns šausmās sastinga, iedomādamies, ka viņam tūlīt uzdos nepatīkamus jautājumus. Par laimi, Lintones kundzi šis notikums ieinteresēja un viņa uzdeva dažus jautājumus.

"Ričard! Vai tu domā, ka šie ir tie paši zagļi, kas ielauzās Celijas muižā, kad tur bija tēvocis Roberts? Vai tur rakstīts par aizslēgtām durvīm? Vai zagļi atkal iekļuvuši pa aizvērtiem logiem un aizslēgtām durvīm?"

"Jā. Šī zādzība neapšaubāmi ir tikpat noslēpumaina kā pārējās," sacīja viņas vīrs. "Riklšemas muzejā senajiem un retajiem dokumentiem ir ierādīta maza telpa, un tie izvietoti zem stikla.

Telpas durvis, protams, bija slēgtas. Logi ir ne vien cieši aizvērti, bet arī aizbultēti. Tā rakstīts avīzē."

"Un tomēr dokumenti ir nozagti!" Lintones kundze iesaucās. "Izklausās ļoti noslēpumaini. Policijai ir par ko palauzīt galvu."

Tēvocis paņēma avīzi un ļoti uzmanīgi izlasīja ziņojumu. "Zaļās rokas" nebija minētas. Sasodīts! Kā Strupdegunis varēja zināt, ka Riklšemā notiks noziegums? Viņš pacēla galvu, lai vēlreiz uzmestu skatienu Strupdegunim. Taču Strupdegunis bija nozudis.

Zēns bija klusi pateicis krustmātei, ka esot paēdis. Vai drīkstot iet?

"Slikti jūties, mīļais?" Lintones kundze jautāja, bet, redzēdama, ka Strupdeguņa vaigi ir tikpat ziedoši kā parasti, saprata, ka nekas nopietns zēnam nekaiš. Tāpēc viņa tikai pamāja ar galvu, un Strupdegunis aizlavījās, priecādamies, ka tēvocis iegrimis avīzes lasīšanā.

Torīl lapenē risinājās satraukta saruna. Strupdegunis, Diāna un 'Rodžers, tikko apdarījuši darbus, steidzās uz turieni. Trakulis, juzdams viņu satraukumu, skrēja bērniem pakaļ.

"Rodžer! Tēvocis brokastojot visu laiku skatījās uz mani," Strupdegunis teica, līdzko viņi nokļuva lapenes aizsegā. "Zinu, ka viņš man gatavojas uzdot nepatīkamus jautājumus. Es viņu negribu satikt. Ja viņš jautās, sakiet, ka nezināt, kur esmu."

"Kā mēs varam melot, ja zinām, kur tu esi," Diāna teica. "Tomēr mēs darīsim visu, lai tevi nenodotu. Tā tev vajag par mutes brūķēšanu! Tagad šīs Riklšemas ķezas dēļ tēvocis atkal ticēs tavai stulbajai bandai "Zaļās rokas"."

"Zinu," norūca Strupdegunis. "Trakuli, ej ārā, sardzē. Sardzē! Dzirdi? Tu sasodīti labi zini, ko tas nozīmē. Rej, ja kādu redzi nākam!"

Trakulis, apsēzdamies saulītē, uzsita ar astes strupu li pa zemi. Viņš ļoti labi zināja, ko nozīmē "Sardzē!". Protams, zināja! Viņš uzreiz skaļi ierējās, un Strupdegunis trakā ātrumā iespraucās lapenē zem sola, bet Diāna un Rodžers nosēdās viņam priekšā.

Taču tā bija tikai Sardīne. Viņa bija ieraudzījusi Trakuli un gribēja paspēlēties. Tur nu viņa murrādama melnā, spīdīgā kažokā nāca pa taciņu, kustinādama asti, kā parasti.

Trakulis zināja, ko šī murrāšana nozīmē. "Miers! Nedzenies man pakaļ!" Arī Sardīne zināja: ja suns luncina asti, tas nozīmē to pašu.

Un tomēr Trakulim bija jārej, jo viņš atradās sardzē, un Sardīne pārsteigta apstājās. Kaķene apsēdās drošā attālumā no Trakuļa un sāka mazgāties. Spaniels nevarēja saprast, kāpēc kaķi tik daudz mazgājas. No rīta līdz vakaram.

"Viss kārtībā, Strupdeguni. Tā ir Sardīne," palūkojusies ārā 110 lapenes, Diāna teica. "Aizveries, Trakuli! Tev jāuzmana cilvēki, nevis kaķi. Mierā!"

Trakulis beidza riet. Sardīne, ļoti skaļi murrādama, devās taisnā ceļā pie suņa, kurš vicināja astes strupulīti. Kaķene izstaipījās uz taciņas un iepliķēja viņam pa degunu. Trakulis tikko dzirdami ievaukšķējās. Tas nozīmēja: "Piedod. Tagad nevaru spēlēties. Esmu sardzē."

Un Sardīne aizmiga, vienu aci atstādama puspievērtu — katram gadījumam. Arī Trakulis ērti iekārtojās, aizvērdams abas acis, bet klausīdamies ar garajām, noļukušajām ausīm.

Strupdegunis izlīda no sola apakšas, aplipis ar zirnekļu tikliem un putekļos novārtījies. "Stulbais Trakulis," viņš norūca. "Paskatieties uz mani! Es izskatos kā no miskastes izlīdis!"

"Man liekas, tu izskaties ne sliktāk kā parasti," Diāna, viņu nopētījusi, teica. "Nāc, sēdies. Mums nopietni jāapspriežas."

Bērni runāja un runāja par notikušo. Visi bija izlasījuši avīzes rakstu. Viņi zināja, ka atkal nozagtas vērtīgas vēstules un zaglis acīmredzot atkal izgājis cauri slēgtām durvīm un aizbultētiem logiem.

Tomēr svarīgākais bija tas, ka apkaimē, kur notikusi ielaušanās, atkal bijis gadatirgus. Tā nevarēja būt parasta sakritība — pat ne nejaušība. Kāds no ceļojošajiem māksliniekiem droši vien ir saistīts ar savādajām zādzībām, un šis "kāds" ir pietiekami gudrs. Viņš zina, kur retie dokumenti glabājas un kā lai tos dabū rokā.

"Un tomēr kaut kas nesaskan." Rodžers domīgi teica. "Ceļojošie mākslinieki un tāda zināšana neiet kopā. Tam jābūt tādam cilvēkam, kā… kā tēvocis Roberts, kurš kaut ko zina par vēsturiskiem dokumentiem. Jābūt speciālai izglītībai."

"Tu gribi teikt, ka šim cilvēkam jābūt antikvāram," Diāna teica, mazliet dižodamās. "Tā sauc tādus cilvēkus. Man stāstīja tēvocis Roberts."

"Oho! Es vienmēr biju domājis, ka anti… anti… vai kā nu tur bija… ir tie, kas ir pret akvārijiem," Strupdegunis pārsteigts teica.

Rodžers iesmējās. "Muļķi! Nevis antiakvārijs, bet antikvārs."

"Vai nav vienalga?" Strupdegunis atcirta. "Klau! Brauksim uz Riklšemu? Brauksim! Lūdzu!"

Rodžers paskatījās uz Diānu, un abi nopietni pamāja ar galvu.

"Jā," Rodžers atbildēja. "Brauksim uz gadatirgu, paložņāsim apkārt un noskaidrosim, vai tur ir kāds antikvārs. Tad mēs būtu uz pēdām!"

"Satriecoša doma!" Strupdegunis iesaucās. "Mēs viņam tūlīt uzlaidīsim policiju."

"Tik vienkārši tas nebūs!" Diāna nicīgi sacīja. "Mēs…"

Šajā mirklī Trakulis sāka nevaldāmi riet, un Strupdegunis panira zem koka sola, bet Rodžers un Diāna piespiedās viens pie otra, lai viņu noslēptu.

"Šoreiz tēvocis," Rodžers teica. "Nedīdies, Strupdeguni. Mēs darīsim, ko varēsim."

Tēvocis pienāca pie ieejas un ieskatījās lapenē.

"Ahā," viņš novilka. "Tā jau es domāju, ka atradīšu jūs šeit. Es gribu aprunāties ar Strupdeguni."

"Mēs viņam pateiksim, tēvoci," Rodžers pieklājīgi atbildēja.

"Jūsu māte teica, ka viņš esot šeit," tēvocis nelikās mierā.

"Tiešām?" Diāna jautāja. "Vai viņa ir aizņemta, tēvoci? Vai vēl var iztikt bez manis?"

("Cik žigli viņa mainīja sarunas tematu!" Strupdegunis apbrīnoja Diānu, gulēdams viņai aiz kājām.)

"Jā. Viņa iztikšot bez tevis," tēvocis atbildēja. "Vai nezināt, kur ir Strupdegunis?"

"Kaut kur netālu," Rodžers domīgi sacīja. "Trakulis nekad nav tālu no Strupdeguņa."

Trakulis, izdzirdējis savu vārdu, pavicināja asti. Viņu neizsakāmi pārsteidza, ka Strupdegunis atrodas zem sola, un viņš labprāt būtu devies pie saimnieka, bet ik reizi, kad spaniels tuvojās Ro- džeram vai Diānai, bērni viņu atgrūda ar kāju.

"Vai viņš dzirdēs, ja es saukšu?" tēvocis jautāja. "Man ar viņu noteikti jāaprunājas. Tas ir svarīgi."

"Mēģiniet," Diāna mudināja.

Tēvocis sauca: "Strupdeguni! Strupdeguni! Tu man esi vajadzīgs! Strupdeguni!"

Atbildes, protams, nebija, tikai Trakulis ierējās, bet Sardīne metās augšā uz žoga.

"Vai domājat, ka viņš mani dzird?" tēvocis jautāja.

"Ja viņš ir tuvumā, tad noteikti dzird," Rodžers piesardzīgi teica. "Nekas, tēvoci. Kad es viņu satikšu, tad teikšu, ka jūs viņu meklējat."

Tēvocis atkal sauca, pārliecināts, ka Strupdegunis nav sevišķi tālu. Citādi šeit nebūtu Trakuļa.

"Strupdeguni! Tu man esi vajadzīgs!"

"Tēvoci! Re, kur tā sieviete ar mazuli no pretējā nama skatās ārā pa logu," Diāna teica. "Ceru, ka mazulis neguļ."

"Pasarg Dievs! Biju piemirsis mazo" tēvocis iesaucās. "Māte man atkal pārmetīs. Nu, labi, tad jūs pateiksiet Strupdegunim, ka es viņu meklēju?"

Tēvocis devās prom pa taciņu, Rodžers un Diāna atviegloti uzelpoja. "Vari līst laukā, Strupdeguni," Rodžers teica. "Viņš ir prom."

Strupdegunis izlīda laukā, vēl netīrāks nekā iepriekš. "Jūs turējāties kā vīri," viņš ar apbrīnu teica. "Ne reizi nemelojāt, bet nenodevāt mani. Milzīgs paldies."

"Nezinu, kā tev visu dienu izdosies izvairīties no tēvoča," Diāna teica. "Tas būs grūti."

"Nebūs vis," Strupdegunis atbildēja, smaidīdams kā maija mēnestiņš. "Brauksim uz visu dienu uz Riklšemu un pusdienas ņemsim līdzi."

"Pareizi! Laba doma!" Rodžers iesaucās. "Iešu, palūgšu mammai atļauju. Ejam, Dī. Strupdeguni, tu paliec tepat. Kad viss būs kārtībā, mēs atnāksim tev pakaļ. Atā!"

Astotā nodala

PROM UZ GADATIRGU!

Lintones kundze domāja, ka bērnu izbrauciens zaļumos ir laba ideja. Cik jauki būs, ja pārmaiņas pēc mājā valdīs klusums! Arī tēvocim Rodžeram tas būtu pa prātam.

"Kur ir Strupdegunis?" viņa jautāja. "Tēvocis viņu visur izmeklējās. Vai viņš ko savārījis?"

"Diez vai," Rodžers atbildēja. "Mamm, man liekas, mēs nedabūsim cieti vārītas olas un sviestmaizes ar tomātiem, vai ne? Un vakardienas pīrāgi ar ievārījumu arī nav palikuši pāri, vai ne?"

"Jūs izsakāt pārāk daudz minējumu," māte atbildēja. "Varbūt labāk aizejiet pie pavāres un apjautājieties. Viņa ar jums ir apmierināta, jo vakar jūs papūlējāties noķert zivi, tāpēc nešaubos, ka viņa labvēlīgi atbildēs uz visiem jūsu minējumiem."

Un tā arī bija. Pavāre labprāt sagādāja cieti vārītas olas, iebēra papīra turziņā sāli un piparus, uztaisīja duci sviestmaižu ar tomātiem un salātu lapām, pielika pie olām maizi un sviestu, deviņus pīrāgus ar ievārījumu un milzīgu ingvera kūkas šķēli.

"Oho! Vai tiešām tev nav žēl?" Rodžers jautāja. "Tikai vakar cepta. No vienas vietas ar ingvera gabaliņiem un kapātiem ķiršiem. Debešķīga kūka!"

Durvis parādījās tēvocis. "Man jau likās, ka es dzirdu jūsu balsis. Vai neesat redzējuši Strupdeguni?"

Rodžers pagriezās pret pavāri. "Vai neesi redzējusi Strupdeguni?" viņš nevainīgi jautāja.

Pavāre pašūpoja galvu. "Šorīt nav bijis virtuves tuvumā," viņa atbildēja. "Un tas ir dīvaini. Nekad neesmu satikusi zēnu, kas tik daudz ošņātos pēc gardumiem. Pat suns nav tik kārs."

"Savādi, ka es viņu nevaru atrast," tēvocis pikti teica. "Viņš vienmēr maisās pa kājām, kad nav vajadzīgs, un nekad nav tuvumā, kad ir vajadzīgs. Pēc brīža pie manis ieradīsies viesis."

Tēvocis aizgāja. Diāna pamirkšķināja Rodže- ram ar acīm. "Dzirdēji? Viņam būšot viesis. Tātad mēs ar Strupdeguni varēsim aizlaisties. Paņemsim dažas pudeles ingvera limonādes un varēsim braukt."

Pēc piecām minūtēm viņi bija gatavi. Pusdienas iesaiņoja divās glītās paciņās. Rodžers un Diāna aiznesa ēdamo un dzeramo uz divriteņu novietni. "Es tikai aizskriešu uz darbistabu, lai redzētu, vai tēvoča viesis jau ir klāt," Rodžers teica. Viņš aizgāja un tūlīt atgriezās.

"Jā, ir. Ejam pēc riteņiem. Es paņemšu Strupdeguņa riteni. Ātrāk!"

Bērni steidzās. Viņi salika pusdienas grozos un piesprādzēja lielu, iegarenu kasti pie Strupdeguņa divriteņa pakaļējā dubļusarga. Kastē bērni ielika mazu paklājiņu. Tā bija domāta Trakulim, ja viņš nogurs, skriedams blakus divritenim. Spaniels prata rātni sēdēt kastē uz divriteņa.

Bērni aizstūma divriteņus uz lapeni. Trakulis, mežonīgi riedams, sajūsmā metās tiem klāt. Divriteņi nozīmēja garu, garu pastaigu! Diemžēl, neatliks laika trušu alām, toties būs jauka, gara pastaiga.

Strupdegunis izbāza laukā galvu. Viņš bija dzirdējis, kā bērni šķindina divriteņu zvaniņus. Tas nozīmēja, ka gaiss ir tīrs. '

"Visu dabūjāt? Labi!" viņš teica. "Kur ir tēvocis?"

"Viņam ir viesis," Diāna atbildēja. "Mums līdzi ir grozs ar pusdienām un ingvera limonāde. Mēs piesprādzējām pie bagāžnieka arī Trakuļa kasti. Ejam, kamēr gaiss tīrs."

Bērni devās ceļā. Viņi brauca lejup pa taciņu un garām gar logu. Tēvocis viņus ieraudzīja un nikni noskatījās pakaļ Strupdegunim.

"Re, kur viņš ir! Laikam izlīda, kad es jau biju prom."

Trakulis, mēli izkāris, skrēja blakus Strupdeguņa divritenim un jutās bezgala laimīgs. Viņš zināja, ka bērni nebrauks pārāk ātri, un, ja viņš būs noguris, Strupdegunis tūlīt apstāsies. Tad viņu iecels kastē uz bagāžnieka un vedīs tālāk kā kungu. Kā tad viņš skatīsies no augšas uz citiem suņiem un cels gaisā garo, melno degunu!

"Ēdīsim gadatirgū vai tā tuvumā," Rodžers teica. "Gadatirgus laukumā mums būs daudz laika, lai visu apskatītu."

"Vai nauda jums ir?" žvadzinādams kabatā, jautāja Strupdegunis. "Man gadatirgus patīk. Es iešu uz karuseli un šūpolēm un noteikti metīšu riņķus. Pagājušajā reizē es uzmetu riņķi uz garākā stieņa."

"Man vēl ir daudz kabatas naudas," Rodžers teica. "Diānai arī. Vairāk nekā man. Mums pieliks."

"Nopirksim ari saldējumu," Diāna sacīja. "Strupdeguni, iegaumē, ka Trakuli nedrīkst ņemt līdzi karuselī. Pagājušajā reizē viņam kļuva slikti."

"Un bojā gāja satriecošas pusdienas," Strupdegunis atcerējās. "Vai ne, Trakuli? Vai mēs nebraucam par ātru?"

Trakulim trūka elpas, lai ierietos par atbildi. Noguris viņš neizskatījās. Suns lēkšoja uz priekšu ar zīdainajām ķepām, un viņa garās ausis plīvoja vējā.

Pēc kādām trim jūdzēm bērni apstājās un iecēla

Trakuli kastē uz bagāžnieka. Trīs jūdzes bija tik daudz, cik viņš varēja noskriet. Suns elsodams sēdēja kastē, un viņa izbāztā mēle izskatījās tikpat gara kā ausis.

"Turies cieši," Strupdegunis teica, atkal sēzdamies uz divriteņa. "Aiziet!"

Trakulis nevainojami saglabāja līdzsvaru un neizsakāmi priecājās par braucienu. Strupdegunim tas vairs nelikās tik patīkams, tāpēc ka Trakulis bija diezgan smags. Tomēr tas bija labāk, nekā ļaut viņam atpalikt.

Beidzot bērni ieradās Riklšemā. Viņi nopētīja māju, no kurienes bi ja izzagti vērtīgie dokumenti. Pie vārtiem stāvēja policists. Uz bērniem tas atstāja milzīgu iespaidu. Viņi nokāpa no divriteņiem un skatījās uz lielajiem vārtiem.

"Bez atļaujas nevienu nelaiž iekšā," policists teica. "Pat suni ne!"

Bērni pasmaidīja. "Vai par zagli vēl nekas nav zināms?" Rodžers jautāja.

"Ne mazākās jausmas," teica policists "Vai jūs arī esat darbā?"

Bērni iesmējās un devās prom. "Viņš gandrīz trāpīja. Savā ziņā mēs esam darbā!" Diāna teica. "Pajautāsim, kur ir gadatirgus."

Bērni apjautājās kādai sievietei. "Aiz Long- lendsfīldas, otrpus mežam," viņa rādīja.

Bērni pateicās un brauca tālāk. Trakulis satiksmes dēļ atkal sēdēja uz bagāžnieka. Viņi apmeta loku ap mežu un izbrauca atklātā vietā. Meža malā, lielā laukumā, bija izvietojies gadatirgus.

"Esam klāt!" Rodžers teica, piebraucis pie klusējošā gadatirgus, un pieslēja divriteni pie sētas. "Man patīk. Diezgan liels gadatirgus."

Laukumā bija apaļas un iegarenas teltis ar plīvojošiem karogiem. Apkārt laukumam bi ja izvietoti visdažādākās krāsas un formas furgoni. Tuvumā plūca zāli zirgi, bet tālumā, piesieti pie koka, stāvēja divi milzīgi ziloņi.

Karuselis nedarbojās. Tas bija spilgts, bet kluss, ar koka dzīvniekiem un putniem — lauvām, tīģeriem, žirafēm, gulbjiem, kaķiem, suņiem, lāčiem un radījumiem, kas atgādināja šimpanzes. Arī šūpoles stāvēja dīkā

"Laikam pusdienlaiks," skatīdamies pulkstenī, Rodžers sacīja. "Jā. Bez ceturkšņa viens. Pēcpusdienā droši vien viss sparīgi darbosies."

"Re, kur šautuve!" Strupdegunis iesaucās. "Vēlāk pašaudīšos. Pēdējo reizi, kad šāvu gadatirgū, man tīri labi veicās."

"Pasaki, kad šausi, un es nenākšu tuvāk par jūdzi," Diāna ierunājās. "Liels gadatirgus. Pilns ar kioskiem un teltīm. Un neviena, kas kaut mazliet izskatītos pēc anti…"

"Apklusti!" Rodžers pārtrauca. "Dzīvžogiem un sētām, tāpat kā sienām, ir ausis. Ieiesim pa vārtiem un pajautāsim, vai drīkstam šeit paēst. Teiksim, ka pēc tam tērēsim naudu gadatirgū."

Bērni iegāja pa vārtiem, un kāds puika viņiem uzsauca: "Ei, jūs! Līdz diviem slēgts."

"Mēs pavadīsim gadatirgū visu pēcpusdienu," Rodžers atkliedza. "Tagad mēs gribam tikai paēst. Vai drīkstam?"

"Labi," zēns atsaucās. Tas bija savāda izskata puisis ar gaišu matu cekulu, atkarenām ausīm un ļoti platu smaidu. Turklāt viņš bi ja mazs, mazāks par Strupdeguni, lai gan pēc izskata viņam varēja dot gadus piecpadsmit.

"Interesanti, ko viņš gadatirgū dara," Rodžers teica, izņemdams no sava groza saini ar pusdienām. "Dī, uz tava riteņa ir dzeramie. Trakuļa cepumi ir tavā grozā, Strupdeguni. Gādā, lai viņš neaizklīst, citādi viņu aprīs tas kranču bars."

Trakulis nemaz nevēlējās klīst prom, ja te bija izredzes uz pusdienām. Turklāt viņam nepatika liesie, pēc izskata izsalkušie suņi, kas sēdēja pa gabalu un vēroja. Trakulis viņiem uzrūca, lai norādītu, kas viņš tāds ir.

Pikniks bija jauks. Cieti vārītās olas garšoja labi, sviestmaizes tāpat. Arī Trakulis dabūja dažas maizītes, bet ne pārāk daudz, tāpēc ka bērni bija ļoti izsalkuši. Trakulis nedabūja arī ievārījuma pīrāgu un kūku, bet viņam izdevās izlūgties no Diānas dažas maizes šķēles ar sviestu.

"Cik ir pulkstenis? Jau divi?" Strupdegunis jautāja. "Vārtiem tuvojas cilvēki. Laikam drīz sāks darboties karuselis."

Ari gadatirgus ļaudis sarosījās. Dažiem kioskiem noņēma slēģus. Kāds vīrs tuvojās šūpolēm un laiski pagrūda vienu laiviņu. Cekulainais zēns pienāca pie šautuves un, spalgi svilpodams, izņēma dažas šautenes.

Zilonis ietaurējās tā, ka Trakulis salēcās. No furgoniem nāca ārā cilvēki un steidzās uz dažādām teltīm. Gadatirgus vērās vaļā!

Bērni novāca atkritumus. Pat Strupdegunis centās. Pēc piknika zālē nebija palicis neviens papīra gabaliņš. Trakulis apošņāja pārpalikumus.

"Skatieties, kas tur nāk!" Diāna iesaucās. "Oho! Tas taču ir mērkaķis, tikai apģērbts. Cik mīļš! Tas nāk pie mums. Ļoti līdzīgs Mi raudai, vai ne?"

Mazais radījums pienāca pie bērniem un uzlēca Strupdegunim uz pleca. Tad sajūsmā kaut ko iečukstēja viņam ausī un parāva aiz matiem. Pārējie skatījās, acis nenovērsdami.

"Rodžer! Rodžer, tā ir Miranda! Es zinu!" Diāna pēkšņi iesaucās. Izdzirdējis savu vārdu, mazais radījums pārlēca uz Diānas pleca un ar ķepiņu aptvēra meitenes kaklu. Gluži kā Miranda!

"Ja Miranda ir šeit, tad arī Bārnijam jābūt!" Strupdegunis sauca. "Pameklēsim viņu. Jocīgi gan! Bārnijs!"

Devītā nodaļa

ATKAL VECAIS, LABAIS BĀRNIJS!

Bērni pagāja garām šautuvei, kur cekulainais zēns svilpodams joprojām tīrīja šautenes.

"Vai šeit ir zēns, vārdā Bārnijs?" Rodžers jautāja.

"O, jā. Tas ir viņa mērkaķis," zēns, plati smaidot, atbildēja.

"Bārnijs ir šeit!" Diāna jautri iesaucās, un bērni sasmaidījās. "Tā tik ir veiksme! Un pārsteigums!"

Trakulis lēkāja, mēģinādams sasniegt Mirandu. Spaniels viņu uzreiz bija pazinis! Pēkšņi mēr- kaķīte uzlēca sunim mugurā un pa paradumam jāja kā ar zirgu. Taču Trakulis zināja, kā lai tiek vaļā! Viņš tūlīt apvēlās, un Miranda bija nost.

Mērkaķīte čivinādama uzmetās Strupdegunim uz pleca. Viņa bija mazos sarkanos svārciņos un īsā zilā jaciņā ar sudraba pogām. Mērkaķīte izskatījās tik jocīga, ka viņas aprakstīšanai trūka vārdu.

"Mīļā, jaukā Miranda!" Rodžers teica, plikšķinādams mērkaķītei pa ķepiņu. "Tu mūs pirmā ieraudzīji. Uzreiz pazini un nāci klāt."

"Bārniju jūs atradīsiet pie telts, kur met riņķus!" cekulainais zēns sauca. "Viņš tur strādā."

Bērni steidzās uz zēna norādīto telti. Pie tās, stāvēdams ar muguru pret viņiem, kāds zēns kārtoja uz apaļa paaugstinājuma dažādas balvas, kuras varēja iegūt, precīzi uzmetot riņķus.

"Tas ir Bārnijs!" Diāna iesaucās. Izdzirdējis šo vārdu, zēns apmetās apkārt, un tas patiesi bija Bārnijs! Bārnijs ar saviem rudzu krāsas matiem, brūni iedegušo seju, zilajām acīm, kas atradās tik neparasti tālu viena 110 otras, un plato, pievilcīgo smaidu.

"Tas tik ir joks!" viņš pārsteigts iesaucās. "Jūs! Visi trīs! Heijā, Rodžer! Diāna! Heijā, Strupdeguni un Trakuli! Kā redzu, tu esi tas pats vecais, labais, neprātīgais suns!"

Trakulis, protams, uzreiz pazina Bārniju un ierastajā trakulīgajā veidā metās viņam klāt, riedams un smilkstēdams, laizīdams viņu un ošņādams, darīdams visu iespējamo, lai parādītu Bār- nijam, cik ļoti viņš priecājas par atkalredzēšanos ar draugu.

Miranda, priecīgi čivinādama, uzmetās Bārni- jam uz pleca.

"Miranda mūs atrada pirmā," Diāna teica. "Skrēja pāri visam laukumam. Mēs gan viņu apģērbtu nepazinām. Vina ir loti mīla, vai ne, Bār- nij?"

"Lieliski, ka esmu jus atkal saticis! Lieliski!" Bārnijs iesaucās, un viņa zilās acis priecīgi dzirkstīja. "Es par jums bieži domāju un gribēju jūs visus atkal satikt. Ko jūs šeit darāt? Vai zinājāt, ka es te būšu?"

"Nē. Protams, ne," Rodžers atbildēja. "Mēs atbraucām kāda noteikta iemesla dēļ — izstāstīsim, kad paliksim vieni, — un, protams, necerējām tevi satikt!"

"Varēji jau nu paziņot, ka esi tik tuvu, Bārnij," Diāna pārmetoši teica. "Mēs dzīvojam tikai piecas jūdzes 110 šejienes."

"Ej nu!" Bārnijs pārsteigts iesaucās. Viņa zināšanas ģeogrāfijā nebija spīdošas. Zēns pat nenojauta, kurp ir aizklīdis. "Kas to būtu domājis! Kaut gan rakstīt vēstules man tik un tā nepatīk. Un tomēr jūs esat šeit! Brīvlaiks?"

"Jā. Esam mājās Lieldienu brīvdienās," Strupdegunis teica. "Vēl ir brīvas veselas trīs nedēļas, Bārnij. Cik ilgi tu šeit paliksi?"

"Mēs paliksim nedēļu," Bārnijs atbildēja. "Atvainojiet mani uz mirkli —jāieved kārtība. Esmu galvenais riņķu mešanas teltī. Tā, protams, nav manējā. Es strādāju īpašnieka labā. Skatieties uz Mirandu. Viņa ir satriecoša."

Zēns izsniedza dažus riņķus un saņēma pretī naudu. Apmeklētāja nostājās pie letes, kas viņu šķīra no paaugstinājuma ar balvām, un notēmēja ar koka riņķi.

"Prāts nesas uz modinātāju, vai ne, jaun- kundz?" Bārnijs sauca. "Tēmējiet droši!"

Riņķis atsitās pret paaugstinājumu, aizķēra pulksteni un palika karājoties. Sieviete mēģināja vēlreiz un tad vēlreiz ar pēdējo riņķi. "Neveicas, jaunkundz," Bārnijs līdzjūtīgi noteica. "Gandrīz jau izdevās. Miranda, pie darba!"

Un Miranda ķērās pie darba! Viņa uzlēca uz paaugstinājuma, veikli uzlasīja riņķus un pasniedza tos Bārnijam. Bērni sajūsmā smējās.

"Ak, Bārnij! Viņa gan ir gudra!"

"Skatieties tagad," Bārnijs teica, kad pie telts bija pienākuši vairāki cilvēki. "Nu, Miranda, dari, kas tev jādara."

Miranda jautājoši pavērās zēnā. Tad aprauti iečivinājās un salasīja kādus divus dučus koka riņķu. Viņa tos uzmauca uz kreisās priekškājas, tad pastiepa ķepu pēc gaidītāju penijiem un, saņēmusi naudu, iedeva katram pa trim riņķiem.

Apmeklētāji bija pārsteigti un sajūsmināti. Viņi pasauca savus bērnus, lai tie papriecātos par Mirandu, un drīz vien ap riņķu mešanas telti bija salasījies prāvs pulciņš.

"Viņa ir brīnišķīga," Diāna teica. "Bārnij, tu kopā ar Mirandu, kas tik ļoti saista uzmanību, laikam krietni daudz nopelni."

"Tā ir," Bārnijs piekrita. "Es šajā teltī esmu nopelnījis vairāk nekā pārējie citur. Nauda, protams, pie manis nepaliek. Es to atdodu Tonēram, ceļojošā cirka īpašniekam."

"Tonērs! Savāds vārds!" Diāna teica. "Vai viņš ir francūzis?"

"Jā." Bārnijs izskatījās pārsteigts. "Kā tu zini?"

""Tonērs" franciski nozīmē "pērkons"," Diāna paskaidroja.

"Tiešām?" Bārnijs pārjautāja. "Man nebija ne jausmas, ka viņam ir tik piemērots vārds. Kā radīts viņam!"

"Kāpēc?" Strupdegunis jautāja, vērodams, kā Miranda izsniedz kārtējo riņķi un saņem naudu, lai to atdotu Bārnijam.

"Viņam ir pērkondimdoša balss, viņš ir milzīga auguma un stampā kā zilonis," Bārnijs stāstīja. "Viņam ir briesmīgi nejauka daba, un viņš ir vecs sīkstulis — visus apšmauc un met ārā jebkuru, kas nedara viņam pa prātam. Re, kur viņš ir! Re, kur! Tie ziloņi pieder viņam."

Bērni skatījās virzienā, kurā rādīja Bārnijs. Viņi ieraudzīja divus ziloņus, kas jau bija atsieti no koka, lai vizinātu bērnus. Blakus stāvēja vīrs kā milzis, ar kājām kā koka saknēm, neiedomājami lielām pēdām un platiem pleciem. Viņš kliedza uz pacietīgajiem ziloņiem, un viņa balss skanēja pār visu laukumu.

"Izklausās, it kā radio būtu uzgriezts uz visskaļāko," Rodžers smaidot 'teica. "Kas par balsi! Uzvārds "Tonērs" viņam piestāv. Izskatās arī drūms kā negaiss."

"Tāds viņš ir vienmēr," Bārnijs sacīja. "Ar viņu kopā nav patīkami strādāt. Ar gadatirgu ceļo kādi divdesmit cilvēki, pārējie pievienojas, aiziet, vietā nāk citi, un tā tas turpinās. Es šeit strādāju gandrīz četrus mēnešus. Mēs esam apbraukājuši visu apkārtni."

"Man nepatīk šis Pērkona kungs," Diāna teica. "Vai šeit gadījumā nav arī Zibens kundzes?"

Bārnijs laida vaļā smieklus, kurus dzirdot, nevarēja nepievienoties.

"Nē. Viņš nav precējies. Ja kādu varētu saukt par Zibens kundzi, tad tā ir vecā Mā. Re, kur viņa ir — pie furgona. Redzat? Viņai mēle ir asa kā nazis. Goda vārds. Ja viņa kādam ķeras klāt, tas uzreiz paliek melns un maziņš. Pat Tonērs steidzas prom, kad Mā viņam metas virsū!"

Mā bija savāda izskata veca sieviete. Viņa stāvēja pie furgona un kaut ko maisīja lielā dzelzs katlā uz uguns, un stipri atgādināja raganu. Viņai bija sniegbaltu matu cekuls, brūnas mērkaķa acis, un zods gandrīz saskārās ar degunu. Vecā sieviete stāvēja, noliekusies pār katlu, un kaut ko murmināja.

"Varu derēt, ka viņa vāra burvju dziru," Diāna ķiķināja.

"Tā domā daudzi ceļojošie mākslinieki," Bārnijs teica. "Es gan ne, bet daudzi domā. Viņi ir stīvi aiz bailēm no vecās Mā. Tikai viens cilvēks prot tikt ar viņu galā — Ans juniors. Zēns no šautuves. Re, kur viņš ir!"

"Ā, tas cekulainais puika," Strupdegunis teica. "Jā, mēs viņu redzējām. Ar savām atkarenajām ausīm viņš mazliet atgādina rūķi —protams, labo. Mati viņam ir tādi paši kā Mā, tikai citā krāsā. Taisni kā salmi, gluži tāpat kā viņai."

"Tā ir viņa vecāmāte," Bārnijs paskaidroja. "Viņš ar veco kundzi saprotas labi. Cits gan neviens. Ari jūs turieties no viņas tālāk, citādi metīsies virsū kā kaķene!"

"Kur ir šimpanzes?" Diāna jautāja. "Mēs redzējām avīzē sludinājumu. Hērlijs un Bērlijs."

"Ak, jā! Tie pieder Vostas kungam," Bārnijs teica. "Viņš jums patiks. Vienmēr jautrs un darīs visu otra labā — reizēm pat par daudz, jo neprot atteikt. Viņš jau gadiem ilgi ceļo kopā ar cirku un dienu un nakti vergo Tonēra labā. To es nesaprotu. Es šajā gadatirgū, kur nejaukais Tonērs visus rausta, ilgi nepalikšu."

Gadatirgus — Tonērs ar skaļo balsi, vecā Mā ar aso mēli, Ans juniors ar matu cekulu, Vosta ar šimpanzēm un, protams, Bārnijs ar Mirandu — valdzināja bērnus. Viņi stāvēja pie riņķa mešanas telts un aizrautīgi skatījās apkārt, prātodami, kurš no gadatirgus ļaudīm varētu būt zaglis, kas prot iekļūt mājā pa aizslēgtām durvīm un aizvērtiem logiem.

Bārnijs vēl neko nezināja. Bērniem neradās izdevības viņam izstāstīt — visu laiku nāca apmeklētāji. Labāk būtu neteikt neko un pagaidīt, līdz viņi paliks vieni.

"Ejiet, apskatiet gadatirgu," Bārnijs teica. "Es varētu atstāt Mirandu — viņa tiktu galā tikpat labi kā es —, bet, ja Tonērs ieraudzīs, ka esmu aizgājis, viņš tā kliegs, ka te viss sabruks."

"Labi. Atnāksim vēlāk. Tas bija kolosāls pārsteigums, Bārnij! Labākais pārsteigums šajā brīvlaikā!"

Desmita nodala

AIZRAUJOŠA PĒCPUSDIENA

Bērni staigāja pa gadatirgu, visu apskatīdami un visu izmēģinādami. Viņi aizgāja uz karuseli un šūpolēm, jāja ar ziloņiem un samaksāja, lai apskatītu brīnišķīgos šimpanzes. Bērni nelaida garām neko!

"Izdari tā, lai karuselis grieztos, cik vien ātri var," Strupdegunis lūdza zēnu, kurš to grieza.

"Tad turies cieši," zēns smaidot atbildēja. "Suni neņemsi līdzi?"

"Nē. Viņam kļūs nelabi," Strupdegunis atbildēja. "Viņš sēdēs tev blakus un gaidīs mani. Sēdi, Trakuli! Sēdi!"

Strupdegunis izvēlējās šimpanzi, bet pārējie — lauvas. Dzīvnieku koka figūras varēja virzīties augšup lejup un griezties apkārt. Ieskanējās mūzika, un karuselis sakustējās.

Zēns turēja vārdu un grieza karuseli, cik vien ātri iespējams. Bērniem vajadzēja cieši pieķerties pie figūrām, lai neizlidotu laukā. Diānai kļuva nelabi. Pārējie trīs braucēji sāka kliegt uz zēnu.

Viņš palēnināja ātrumu un atkal pasmaidīja. "Vai bija labi?" viņš jautāja Strupdegunim, kurš izskatījās zaļš un aptvēra, ka nevar noiet taisni. Pārējiem neklājās labāk.

"Satriecoši! Tik ātri es vēl nekad neesmu griezies. Bija vērts maksāt divreiz vairāk."

Ne tikai karuselis griezās ātrāk, arī mūzika skanēja ātrāk, un Tonērs to, protams, dzirdēja. Viņš pietvīka un sāka kliegt uz karuseļa zēnu. Taču mūzika bija tik skaļa, ka zēns kliedzienus nedzirdēja. Tikai tad, kad mūzika apklusa un Tonērs, kliegdams, cik spēka, bija apturējis ziloņus, nabaga zēns saprata, ka ir iekritis.

"Tu! Tu, puika! Krupis tu tāds!" atskanēja pērkondimdoša balss. "Ko tu esi iedomājies? Gribi, lai cilvēkiem kļūtu nelabi? Gribi salauzt manu karuseli? Ū-ū-ū-ū-ū!"

Viņš nobeidza ar troksni, kas bija tik līdzīgs milzīga suņa rūcienam, ka Trakulis, ļoti izbrīnījies, pielēca kājās. Bāc! Tonērs iecirta karuseļa zēnam skanīgu pļauku.

Strupdegunis panāca uz priekšu. "Tonēra kungs! Es esmu vainīgs. Es samaksāju divreiz vairāk, lai viņš grieztu ātrāk."

Likās, ka Tonēra kungs tūlīt iepļaukās arī Strupdeguni. Nākamajā mirklī viņš pagriezās pret karuseļa zēnu. "Ā! Ak šitā! Divreiz vairāk! Kur ir nauda? Gribēji paturēt sev? Dod viss nauda, kas tev ir. Āttti, āttti."

"Attti, āttti" acīmredzot nozīmēja "ātri. ātri . Tonēra kungs runāja savdabīgā angļu valodā ar franču akcentu, jaucot ar amerikāņu un koknejie- šu dialektu. Viņš slējās pāri pūlim — milzīgs kā abi viņa ziloņi.

Pēc tam Tonērs pagriezās pret Strupdeguni. "Tu nāks jāt ar mani ziloņi. Nē? Jā? Par dubulta maksa es viņiem liks rikšot kā zirgi. Jā?"

"Nē, paldies," Strupdegunis atteica. "Tas ir, jā. Es gribētu pavizināties ar jūsu ziloņiem, tikai ne rikšos, paldies. Rikšojošus ziloņus es diez vai izturētu."

Bērni jāja ar milzīgajiem ziloņiem, bīstami zvalstīdamies no vienas puses uz otru. Trakulis atteicās vizināties kopā ar Strupdeguni. Viņš gulēja zem koka, ne pa jokam nobijies no milzīgajiem radījumiem, kuriem, izrādās, ir divas astes — viena priekšā, otra aizmugurē.

"Tagad jūs iet skatīties misters Billijs Tells," palīdzēdams bērniem nokāpt no ziloņiem, rēcošā balsī teica Tonēra kungs. "Viņš ir ļoti, ļoti gudrs vīrs. Pif-paf! Pistole iet vaļā, un bāc! Ābols nost 110 Ans juniors galva."

"Billijs Tells dara to pašu, ko Vilhelms Tells, kas droši vien bija viņa vecvecvecvecvectēvocis," Rodžers sacīja pa ceļam uz telti ar milzīgu sarkanu uzrakstu "BILLIJS TELLS".

Vecā Mā aizšļūca uz šautuvi, bet Ans juniors devās uz Billija Telia telti, un viņa matu ērkulī augstu slējās ābols. Kad bērni ienāca teltī, zēns viņiem plati uzsmaidīja.

"Heijā!" viņš sauca. "Nākat skatīties, kā man nodzīs matus?"

Billijs Tells bija ģērbies indiāņa tērpā un izskatījās diezgan iespaidīgi. Viņš būtu vēl iespaidīgāks, ja nebūtu tik ļoti nosmērējies. Vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr visi gribētāji samaksās un ienāks telti.

Billijs Tells sēdēja, pārlicis šauteni pāri celim, un izskatījās garlaikots. Ans juniors piesardzīgi gāja pa apli, visu laiku balansēdams, lai noturētu uz galvas ābolu, un vāca ieejas maksu.

Ziņa par to, ka Strupdegunis samaksājis karuseļa zēnam divreiz vairāk, lai tas grieztu karuseli ātrāk, bija aplidojusi visu gadatirgu. Ans juniors, plati smaidīdams, pienāca viņam klāt.

"Ceru, tu neesi samaksājis dubultā, lai redzētu, kā Billijs man ar šāvienu norauj ausu ļipiņas?" viņš Strupdegunim jautāja.

Strupdegunim zēns patika. "Esmu gan!" viņš teica. "Tāpēc uzmanies!"

' Strupdegunis, protams, jokoja, un Ans juniors to zināja. Viņš stāvēja ar muguru pret tērauda aizslietni. Billijs Tells beidzot piecēlās un devās uz telts otru galu.

Viņš rūpīgi notēmēja. Bāc! Ābols sašķīda tūkstoš sīkos gabaliņos, un Ans juniors izslaucīja dažus no acīm.

Zēns uzlika uz galvas nākamo ābolu. Billijs Tells nolieca galvu starp kājām un notēmēja. Bāc! Ābols atkal sašķīda sīkos gabaliņos. Visi skaļi aplaudēja. Trakulis sarāvās čokurā un piespiedās Strupdegunim pie kājām, nobijies no šāvieniem, kas skanēja pavisam tuvu.

Ans juniors atkal noslaucīja seju un pienāca pie bērniem. "Labs šāviens!" viņš teica. "Es arī esmu labs šāvējs. Sasodīti labs! Vienreiz es notriecu no torņa smailes vēja rādītāju."

"Nestāsti pasakas!" Billi js Tells ierunājās, stiepdams vārdus. "Ņem šauteni, izslauki. Un pasaki vecajai Mā, ka es vakariņās gribu cīsiņus."

"Labi, tēti," Ans juniors, bērniem par pārsteigumu atbildēja. Tātad Billijs Tells ir viņa tēvs, bet vecā Mā — vecāmāte. Savdabīga ģimene!

"Vai tev mamma ir?" Strupdegunis jautāja.

"Nē-e. Man pietiek ar vienu sievieti ģimenē," Ans juniors atbildēja, pamirkšķinādams vecajai Mā, kas stāvēja šautuvē.

"Ei, Mā," viņš teica, kad bērni bija pienākuši klāt. "Billijs Tells lūdz, lai šovakar viņam dodot cīsiņus."

"Cīsiņus!" vecā kundze iespiedzās. "Kas es viņam esmu? Pasaki viņam, ka cīsiņi maksā naudu, bet truši un zaķi nemaksā neko, ja tos nošauj. Kāpēc tad viņam ir šautene, es gribētu zināt? Tikai, lai šautu ābolus no tavas āmurgalvas? Kur viņš ir? Es viņam parādīšu cīsiņus!"

"Mā, viņš lūdz tikai cīsiņus!" Ans juniors nekaunīgi iesaucās un aizspieda atkarenās ausis, lai nedzirdētu lamu vārdus, ar kādiem vecā Mā viņu apsaukāja, iedama atpakaļ uz furgonu.

Bija pienākusi Strupdeguņa kārta šaut, un viņš darīja, ko spēja, lai notriektu vienu no pingponga bumbiņām, kas lēkāja augšup lejup virs nelielas strūklakas, kura šļācās šautuves aizmugurē. Taču nevienu nenotrieca.

Ans juniors aplaida visapkārt žiglu skatienu, lai redzētu, vai tuvumā nav Billija Telia, vecās Mā vai Tonēra. Tad paņēma šauteni, notēmēja un trāpīja vienā pingponga bumbiņā, pēc tam otrajā un trešajā! Ans juniors neapšaubāmi bija ļoti labs šāvējs. Strupdegunis ticēja, ka viņam izdevies notriekt vēja rādītāju!

"Izvēlies godalgu," zēns teica Strupdegunim. "Tu man patīc. Izvēlies vienu no šīm balvām."

"Es nenotriecu nevienu bumbiņu," Strupdegunis bija pārsteigts.

"Nekas. Notriecu es, bet tas nevienam nav jāzina," Ans juniors teica. "Tu man patīc. Es nerunāšu augstprātīgas muļķības par tevi un tavu suni. Ātri, ņem balvu. Varbūt īrisenes? Tās ir gardas."

Strupdegunim vajadzēja ilgi pārliecināt Anu junioru, ka ņemt nepelnītu godalgu nav labi. Ans juniors beidzot padevās, kaut arī neko nesaprata. Likās, viņš nezina, ko nozīmē godīgums šādā situācijā.

"Licis paldies," Strupdegunis vēlreiz atkārtoja, "bet tas nav pareizi."

"Nu pie joda!" Ans juniors noteica un padevās. "Ej labāk pie pārējiem. Viņi tevi sauc uz šūpolēm. Izvēlies pēdējo laivu. Tā ir labākā un augstu lido."

Pēc vizināšanās ar karuseli un ziloņiem, pēc šaušanas, šūpošanās un citām patīkamām nodarbēm dienas beigās bērniem vairs nebija daudz naudas. Viņi iegāja teltī, kur pārdeva ēdamlietas, nopirka briesmīgi lipīgas smalkmaizītes, kūkas gabaliņus un limonādi un aiznesa labu daļu no tā visa Bārnijam, kuram joprojām veicās riņķu mešanas teltī, daļēji pateicoties Mirandas jocīgajām grimasēm.

"Kad tu atbrīvosies?" Diāna jautāja. "Drīz mums jābrauc prom. Vai tu nevarētu paēst vakariņas pie mums?"

"Ļoti labprāt," Bārnijs atbildēja, un viņa acis priecīgi iemirdzējās. "Lūgšu Anu junioru, lai viņš mani aizvieto. Ap šo laiku vecā Mā aizvieto viņu. Par sešiem pensiem viņš nāks uz manu telti. Turklāt šis vakars man ir brīvs, un Tonērs man nevar aizliegt iet prom. Vai jūsu mamma neiebildīs?"

"Nē. Viņa grib iepazīties ar tevi," Rodžers teica. "Mēs viņai visu izstāstījām — par mūsu iepazīšanos pagājušajā vasarā un par dēkām Roking- daunā. Kā tu varētu braukt? Mēs atbraucām ar divriteņiem."

"Es varu aizņemties divriteni," Bārnijs atbildēja, "bet Miranda var sēdēt man uz pleca vai uz stūres. Viņai ir vienalga."

"Viņa var braukt kastē uz bagāžnieka kopā ar Trakuli, ja grib," Strupdegunis ieteica. Taču Miranda negribēja. Viņai labāk patika sēdēt vidū uz Bārnija stūres. Vējš atglauda viņas mīkstās spalviņas un plandīja jocīgos īsos svārciņus.

Gadatirgus palika bērniem aiz muguras. Tas bija jautrs, skaļš un pilns ar cilvēkiem. No teltīm skanēja saucieni, cilvēki smējās, un, spalgi skanot mūzikai, griezās karuselis. Strupdegunis būtu labprāt palicis ilgāk.

"Braucam," Rodžers mudināja, kad zēns kavējās. "Mēs jau tāpat nokavēsimies. Un neaizmirsti, ka mums jāatklāj Bārnijam noslēpums — tas prasīs daudz laika."

Jā, noslēpums! Varbūt Bārnijs to palīdzēs atklāt. Viņš nu gan būs pārsteigts.

Vienpadsmitā nodala

BĀRNIJS IERODAS VAKARIŅĀS

"Jāuzmanās, lai tēvocis mani nenogrābtu un nesāktu uzdot nepatīkamus jautājumus," Strupdegunis atpakaļceļā teica.

"Tas nebūs grūti, jo mums līdzi ir viesis,"

Rodžers atbildēja. "Skaties, kur tu brauc, Strupdeguni! Muļķi! Tu pārbrauci pāri bedrei, un nabaga Trakulis gandrīz izlidoja no kastes."

"Piedod, Trakuli!" Strupdegunis atskatī jies uzsauca.

Bārnijs bija mēģinājis mazliet sakopties, lai godam stātos Lintones kundzes priekšā. Viņš bi ja uzvilcis tīras vilnas flaneļa bikses un tīru vai gandrīz tīru džemperi. Kurpes gan bija sliktas, bet tur neko nevarēja darīt. Tas bi ja vienīgais pāris. No vienas kurpes līda ārā pirksti, un Rodžers prātoja, vai nevarētu aizdot Bārnijam kādu savu pāri, taču izskatījās, ka Bārni jam kāja ir lielāka.

Bērni pārbrauca mājās noguruši un izsalkuši. Trakulis priecīgs izlēca no kastes un metās taisnā ceļā uz virtuvi, lai izlūgtos kaulu. Pavāres nebija. Toties tur stāvēja kaķim nolikts šķīvis ar sardīnēm. Trakulis pienāca un apostīja zivis. Varbūt kādu paņemt? Viņš bija loti izsalcis. Nē, nelabi ož. Lai ēd Sardīne pati!

Šajā mirkli ienāca Sardīne un sāka šņākt. Suns pieskrēja pie kaķenes. Viņa izdrāzās no virtuves, metās prom pa gaiteni, uzšāvās augšā pa kāpnēm, iejoņoja Rodžera istabā un uzlēca uz kumodes.

Tur jau kāds sēdēja! Tā bija mērkaķīte Miranda, kas gaidīja zēnus. Tādas briesmas Sardīne nebija piedzīvojusi visā savā kaķa mūžā. Mērkaķi viņa redzēja pirmo reizi.

Kaķene uzsprāga kā raķete, šķildama dzirksteles, šņākdama un spļaudama, un aste viņai kļuva trīstik kupla. Miranda bija šausmās. Kas tas par tik viegli aizkaitināmu dzīvnieku?

Pārbijusies Miranda nolēca uz grīdas, uz visām četrām pārjoņoja pāri istabai, izmetās kāpņu laukumā un iedrāzās tēvoča Roberta istabā. Tēvocis tobrīd sukāja sudrabbalto matu krēpes un briesmīgi pārbijās, kad viņam uz gultas uzlēca mērkaķis. Tad ieradās Sardīne, bet pēc Sardīnes — sajūsminātais Trakulis. Visi trīs divreiz apmeta loku pa istabu un pazuda.

Tēvocis atkrita krēslā. Kas tā par māju! Mērkaķis! Varbūt viņam rādījies? Viņa guļamistaba pamazām pārvēršas par zvērnīcu. Jāaprunājas ar Sūzanu. Neviens viesis nesamierināsies ar mērkaķu, kaķu un suņu ordām, kas met lokus pa viņa guļamistabu.

Rodžers iedeva Bārnijam pielaikot viņa kurpes. Tās bija par mazām. Rodžers atcerējās, ka tēvocim ir milzum daudz kurpju. Kāpēc lai tas neaizdotu vienu pāri? Zēns pieklauvēja pie tēvoča istabas durvīm.

"Kas tur atkal ir?" tēvocis pikti jautāja, it kā gaidīdams, ka tur atkal būs dzīvnieki.

"Es, Rodžers," zēns atsaucās. "Tēvoci, vai jūs varētu aizdot kādu kurpju pāri?"

"Kas šajā mājā notiek?" tēvocis jautāja. "Vispirms manu guļamistabu pārpludina… Nekas.

Kāda joda pēc tev vajadzīgas manas kurpes? Tev tās nederēs."

"Tās vajadzīgas manam draugam, kurš atbraucis uz vakariņām," Rodžers skaidroja.

"Vai tad viņš atnācis bez kurpēm?" tēvocis jautāja. "Žēlīgā debess! Atkal tas mērkaķis! Ja uzzināšu, kas atvedis šajā mājā un palaidis bez saites mērkaķi, es… es… es…"

Rodžers steidzīgi devās prom. Ja tēvocis uzzinās, kas ir mērkaķītes saimnieks, tad kurpes viņš ne aizdos, ne arī atdos, tas nu bija droši. "Miranda! Ak, tu, palaidne!" zēns teica satrauktajai mērka- ķītei. "Neskraidi apkārt. Mammu ķers trieka, ja viņa tevi ieraudzīs uz kāpnēm."

Viņš pārmeklēja priekšnama skapi un atrada tēva vecās teniskurpes. Bārnijam vismaz kāju pirksti nesprauksies laukā. Bārnijs pieņēma tās ar pateicību.

"Vai es neizskatos pārāk briesmīgi, lai ietu uz vakariņām kopā ar jums?" viņš uztraukts jautāja Diānai, kad meitene ienāca palūkoties, vai zēni ir gatavi.

"Nē, nekāda vaina," viņa atbildēja cerībā, ka mamma un jo sevišķi tētis būs tādās pašās domās. "Es teicu mammai, ka tu esi atbraucis. Viņa tevi ar nepacietību gaida."

Bārni js uztraucās. Viņš reti bi ja ciemojies lielās mājās un baidījās, ka nepratīs uzvesties. Taču uztraukums bija veltīgs. Viņam piemita dabas dotas labas manieres un patīkama balss. Kad Lintones kundze ieraudzīja zēna neparasti zilās acis, kas atradās tālu viena no otras, un manīja tajās satraukumu, viņa sagaidīja zēnu sirsnīgāk nekā bija domājusi.

"Tātad tu esi Bārnijs! Es par tevi visu zinu. Ričard, tas ir Bārnijs, zēns, kurš kopā ar mūsu bērniem pērnvasar piedzīvoja to šausmīgo dēku."

Lintona kungs pacēla skatienu. Viņš domāja, ka ieraudzīs čigānam līdzīgu zēnu, viltīgu un nepatīkamu, bet ieraudzīja Bārniju ar gaišiem, atpakaļ sasukātiem rudzu krāsas matiem, godīgām acīm un tiešu, bezbailīgu skatienu. Tētis sniedza roku.

"Esi sveicināts, Bārnij," viņš teica. "Rodžera draugs ir arī mans draugs."

Rodžera sirds iepukstējās straujāk aiz mīlestības pret tēvu. Mīļais, labais tētis! Viņš mēdz būt nesavaldīgs un bargs, bet vienmēr ir taisnīgs un līdzjūtīgs. Bārnijs pietvīka aiz atvieglojuma un prieka. Rodžera un Diānas vecāki ir ļoti patīkami cilvēki. Kā viņiem veicies!

"Mamm, vai tu neiebilsti, ja Miranda paliks šeit?" Diāna uztraukta jautāja, ievērojusi, ka mammas skatiens pirmo reizi aizslīd mērkaķītes virzienā. Miranda atturīgi sēdēja uz krēsla atzveltnes un izskatījās amizanta savos īsajos svārciņos un jaciņā. Diāna viņai bija iedevusi lelles aubīti, un mērkaķīte — uzlikusi arī to.

"Ak kungs!" mamma iesaucās, un sāka nevaldāmi smieties. "Ričard, jel paskaties! Diez vai es ko iebildīšu, Diāna. Tikai lai nenāk man par tuvu. Tu zini. ka man nepatīk mērkaķi."

"Vai gribat, lai izvedu viņu ārā?" Bārnijs ne- v i I c i nādam i es j autāj a.

"Nē, nē," Lintones kundze atteica. "Ja esmu pieradusi pie Sardīnes un Trakuļa, tad noteikti pieradīšu arī pie tik maza un nekaitīga radījuma kā šis. Tikai nezinu, ko teiks tēvocis."

Tēvocis mazliet nokavēja vakariņas. Trakulis bija noslēpis viņa izejamās kurpes, un pagāja labs laiciņš, līdz tās atradās. Beidzot nonācis lejā, viņš ieraudzīja ļoti draudzīgu ģimeni kopā ar Bārniju un Mirandu. Tādos apstākļos būtu grūti celt traci.

Bārnijs jutās ļoti atraisīts. Viņam patika gardie ēdieni, sarunas, smiekli, nevainojami tīrie paklāji, puķes uz galda, nu, tiešām viss. Ari Lintones kundzei viņš loti patika. Kā tas var būt. ka šis zēns strādā cirkū, klīst apkārt pa gadatirgiem un reti iet vannā? Un tomēr viņas dēlam ir labs draugs.

Arī Lintona kungam zēns patika. "Tev nav vecāku?" viņš jautāja.

"Mamma nomira," atbildēja Bārnijs. "Tēvu es nekad neesmu saticis. Domāju, ka viņš par mani nav dzirdējis. Es zinu tikai to, ka viņš ir aktieris un uzstājies Šekspīra lugu izrādēs. Esmu viņu visur meklējis, bet pagaidām velti."

"Vai tu zini, ar kādu vārdu viņš uzstājas?" Lintona kungs jautāja, domādams, ka jebkurš tēvs priecātos, ja viņam pēkšņi uzrastos lāds dēls.

Bārnijs kratīja galvu. "Nē, es pat nezinu, kāds viņš izskatās. Es nezinu arī viņa īsto vārdu — mana māte uzstājās cirkā ar pirmslaulības uzvārdu. Baidos, ka es viņu nekad neatradīšu."

"Jā, tā gandrīz liekas," Lintona kungs teica. "Bet šķiet, ka tu arī viens pats labi tiec galā."

Pēc vakariņām bērni izgāja dārzā. Pulkstenis varēja būt pusdeviņi, un ārā vēl bija gaišs. Viņi iegāja lapenē un atkal nolika sardzē Trakuli.

Miranda, protams, nāca līdzi. Vakariņu laikā viņa bija uzvedusies loti labi. visu laiku sēdējusi uz plcca Bārnijam, pieņemdama no viņa tomāta šķēlītes un paķerdama no šķīvja dažus aprikozes gabaliņus. Tagad viņa tupēja Strupdegunim uz pleca un, lai sasildītu zēnu, bija iebāzusi viņam aiz apkakles ķepiņas. Zēns mīlēja Mirandu. Trakulis bija greizsirdīgs un mēģināja uzlēkt Strupdegunim uz ceļiem.

"Nu, ko jūs man gribējāt teikt?" Bārnijs jautāja, kad Trakulis bija izsūtīts ārā sardzē.

"Tā…" Rodžers novilka, nezinādams, kā lai sāk. "Tas ir loti neparasts stāsts. Iejaukts arī mūsu tēvocis. Klausies…"

Viņš visu izstāstīja, un pārējie šad tad piebilda pa vārdam.

"Redzi," viņš beigās teica, "mēs domājam, vai gadatirgum nav kāds sakars ar laupīšanām, varbūt kāds mākslinieks kaut ko saprot no veciem dokumentiem, lai tos izzagtu, kad gadatirgus atrodas muzeja tuvumā."

"Un gribam uzzināt, kā zaglis tiek cauri aizslēgtām durvīm," Diāna piebilda. "Tas jau ir brīnums. Tur vajadzīga burvestība!"

"Varbūt vecā Mā?" Strupdegunis minēja, atcerēdamies, ka viņa izskatījās pēc raganas, pārliekusies pāri savām čuguna podam.

Visi iesmējās. Bārnijs sēdēja klusēdams un domāja. "Es nepazīstu nevienu mākslinieku, kuru interesētu veci dokumenti, ja nu vienīgi Toneru," viņš beidzot teica. "Tonērs krāj mazus ziloņkaula priekšmetus, bet neesmu dzirdējis, ka viņš krātu vecus dokumentus. Diez vai viņš ir tik izglītots, lai saprastu, vai tie ir vērtīgi, un vispār zinātu, kur tie glabājas."

"Un, protams, viņš nevarētu iziet cauri aizslēgtām durvīm," Diāna piebilda, atcerējusies, cik milzīgs ir Tonērs.

"Nē, nevarētu vis," Bārnijs piebalsoja.

Iestājās klusums. "Kurš nosaka, uz kurieni gadatirgum jābrauc?" Diāna pēkšņi iejautājās.

"Laikam jau Tonērs. Viņš ir īpašnieks," Bārnijs atteica. "Kāpēc tas tevi interesē? Ā, saprotu! Kāds zina, kur glabājas veci dokumenti, un šis kāds nolemj, ka gadatirgum jābūt tur, lai tos nozagtu.

Jā, cik man zināms, gala vārds vienmēr pieder Tonēram. Lai nu kā, izrīko vienmēr viņš."

"Vai kāds cits no māksliniekiem arī kaut ko krāj?" Strupdegunis jautāja, rotaļādamies ar Mi- randas asti.

"Nē, tikai Bērlijs. viens no šimpanzēm!" Bārnijs iesmējās. "Viņš krāj rotaļu dzīvniekus. Jūs nezinājāt? Pieliek iedol viņam rotaļu dzīvnieku, un viņš jums vergos visu mūžu. Savādi, vai ne?"

"Ļoti savādi," Diāna piekrita un iesmējās. "Un ko vāc Hērlijs?"

"Saldumus! Tikai ilgi vis neglabā," Bārnijs stāstīja. "Hērlija klātbūtnē jāuzmana kabatas. Ja tur ir konfektes vai šokolāde, tās būs tukšas vienā mirklī."

"Jādraudzējas ar šimpanzēm," Diāna teica. "Šodien mums nebija laika ar tiem aprunāties, gadatirgū bija tik aizraujoši. Jā, Bārnij, daudz tu mums nevarēji palīdzēt. Tikai uzvedināji uz domu, ka visticamāk tas varētu būt Tonērs."

"Vēl ir Vosta," Bārnijs domīgi prātoja. "Un Billijs Tells. Abi ir slīpēti. Taču diez vai viņi ko zina par retiem dokumentiem. Man šķiet, ka Billijs Tells pat neprot lasīt."

"Un tomēr liekas, ka ielaušanās notiek tad, kad tuvumā parādās gadatirgus," Diāna teica. "Interesanti, uz kurieni tas dosies nākamreiz."

"Vai tad es neteicu? Tas dosies šurp!" Bārnijs iesaucās. "Un uzstāsies apmēram jūdzi no šejienes. Rilobijas Dolinghilā."

"Lieliski!" Strupdegunis iesaucās. "Vienkārši satriecoši! Tad jau mēs tiksimies katru dienu. Zini, ko? Uzmanīsim pēc kārtas Toneru. Varu derēt, ka vainīgais ir viņš. Es to jūtu ar visu savu būtni !"

Divpadsmitā nodala NODOMI

Tovakar visi četri bērni sarunādamies ilgi kavējās lapenē. Kad arī Bārnijs jau, liekas, bija pārliecināts, ka Diānas "ideja" nav bez pamata, apņēmība atrisināt šo noslēpumu pieauga vēl vairāk.

Strupdegunim iešāvās prātā negaidīti laba doma. "Klau! Interesanti, vai Rilobi jā un tās tuvumā ir kāds muzejs vai retumu kolekcija?" viņš ieminējās.

"Tā tik ir spoža doma!" Diāna sirsnīgi teica. "Tev tādas domas nerodas bieži, bet šī patiesi ir spoža."

"Ja izrādīsies, ka dažu jūdžu attālumā no gadatirgus ir tāda vieta, to varētu paturēt acīs," Rodžers ieteica.

"Jā! Paturēt acīs un noskaidrot, vai Tonērs neklīst tai apkārt un nemēģina kaut ko izošņāt," Strupdegunis teica.

"Viņu nevarētu nepamanīt — viņš ir tik milzīgs!" Diāna sacīja.

"Ja redzēsim, ka viņš klīst apkārt, dosimies uz turieni nakti un mēģināsim viņu pieķert," Strupdegunis sajūsmināts turpināja. "Tad mēs uzzinātu kaut ko jaunu par aizslēgtām durvīm un par to, kā caur tām var iziet."

Bērnus pēkšņi pārņēma satraukums. Vai tiešām viņiem izdosies pieķert laupītāju? Ari tad, ja neizdotos, mēģinājums būtu aizraujošs.

"Vispirms jānoskaidro, vai Rilobijas tuvumā ir muzejs," Rodžers teica.

"Kā lai to izdara?" Diāna jautāja. "Es neesmu dzirdējusi, bet mēs šeit dzīvojam jau vairākus gadus."

"Varbūt tas nav muzejs," Rodžers turpināja. "Tā varētu būt privātkolekcija, tāpat kā Celijas muižā, kur tēvocis to iekārtoja. Klau, es zinu, kā lai noskaidro!"

"Kā?" pārējie jautāja.

"Apjautāsimies tēvocim!" Rodžers uzvaroši paziņoja. "Viņam ir jāzina. Man liekas, viņš zina, kur Lielbritānijā atrodas ikviena vērtīga vēstule, karte, plāns, hronika un tamlīdzīgi. Viņš ir ļoti gudrs. Kā jau visi antikvāri."

""Anti…" kas?" pārjautāja Bārnijs, kurš šo vārdu dzirdēja pirmo reizi. Diāna paskaidroja.

Bārnijs nopietni klausījās. Viņš nekad nelaida garām izdevību uzzināt kaut ko jaunu.

"Nu, kurš jautās tēvocim?" Rodžers ierunājās.

"Tikai ne es," Strupdegunis izgrūda. "Viņš domās, ka es vācu ziņas bandai "Zaļās rokas"."

"Nerunā muļķības!" Diāna atcirta.

"Viņš varētu gan tā domāt," Strupdegunis pārliecināti atbildēja. "Var jau būt, ka viņš ir gudrs un tā tālāk, bet tic gan ik vārdam. Uz muļķībām par "Zaļajām rokām" viņš uzķērās kā zivs uz āķa. Būtu jūs redzējuši, kā viņam mati cēlās stāvus, kad cs to stāstīju."

"Nepārspīlē nu," Rodžers teica. "Mēs jau nemaz nedomājam, ka tev būtu jājautā. Tu visu sajauktu un samelstu kaut kādas muļķības."

Strupdegunis nomierinājās. Diāna bija izdomājusi. "Es apjautāšos," viņa pēkšņi teica. "Lūgšu, lai tēvocis kaut ko ieraksta manā autogrāfu grāmatā— viņam tas patiks—, uzvedināšu uz runām par autogrāfu vākšanu un pāriešu pie citām kolekcijām, un tad it kā starp citu pajautāšu to, kas mūs interesē. Viņam neradīsies ne mazākās aizdomas."

"Laba ideja, Dī," Rodžers atzinīgi noteica. "Dari to rīt, bet tu, Strupdeguni, turies tālāk no tēvoča, lai viņš nevarētu uzdot nepatīkamus jautājumus, piemēram, kā tu zināji par laupīšanu Riklšemā. Stulbs gājiens, Strupdeguni."

"Labi jau, labi. Beidz džinkstēt," Strupdegunis īgni norūca. "Vienmēr es esmu tas vainīgais. Tik un tā šovakar man ienāca prātā labākā doma."

"Jā, doma ir laba," Rodžers piekrita. "Tāpēc tev var piedot muļķīgo kļūdu. Klau, jau ir pavisam tumšs!"

"Tūlīt nāks mamma un teiks, ka laiks gulēt," Diāna sacīja.

"Tad es iešu," Bārnijs teica un piecēlās. "Bi ja ļoti jauks vakars. Milzīgs paldies. Vai rit atbrauksiet uz gadatirgu?"

"Protams," Diāna atbildēja. "Kamēr skolā nesāksies mācības, mēs tiksimies katru dienu. Es priecājos, ka tu iepatikies mammai. Tagad tu varēsi bieži nākt pie mums."

"Tētim viņš arī patīk," Rodžers piebilda. "Līdz ritam, Bārnij. Miranda ir aizmigusi? Viņa bija pavisam klusa."

"Cieši aizmigusi," Bārnijs atteica. "Viņa ir man azotē, aiz krekla. Palūkojiet — silta kā karstmaizīte. Jūs jau zināt, cik čakli viņa strādā kopā ar mani riņķu mešanas teltī. Trakulis arī pieklusis. Laikam noguris pēc garā skrējiena:"

Bārnijam bija taisnība. Trakulis, cieši aizmidzis, gulēja izstiepies uz lapenes sliekšņa.

"No viņa šovakar nebūtu bijis nekāda labuma," Rodžers teica un iebikstīja Trakulim ar kāju. "Ei, mosties, guļava! Vai nezini, ka esi sardzē?"

"Vau!" Trakulis atsaucās un strauji pielēca kājās.

"Uz redzēšanos, Bārnij," Diāna teica. "Es ļoti priecājos, ka mēs tevi atkal atradām. Neaizmirsti, ka tu nedrīksti izlaist no acīm Tonēru."

"Neaizmirsīšu," Bārnijs smiedamies atbildēja. "Viņa furgons stāv blakus mūsējam. Es ausi- šos visu nakti, lai nepalaistu garām, ja viņš lavī- sies prom, un vērošu, vai nededzina nakts vidū gaismu."

"Ja Tonērs lavīsies prom, seko viņam," Rodžers pamācīja.

Bārnijs devās pie divriteņa. Lintones kundze sauca bērnus. Bija jau pavisam satumsis, taču vakars likās neparasti silts, kaut gan bija tikai aprīlis.

"Man patīk, kā smaržo goldlaki," Strupdegunis teica, skaļi raudams nāsīs gaisu, kad bērni devās pa taciņu uz mājām. "Ja es būtu suns, es apostītu visas puķes — tās ir tieši tik augstas, ka nevajadzētu pieliekties."

"Skaties! Re, kur mammai blakus stāv tēvocis." Diāna piebikstīja Strupdegunim. "Varu derēt, ka viņš gaida tevi, lai pateiktu dažus vārdus aci pret aci."

"Vai!" Strupdegunis izdvesa un apstājās.

"Ej ātri gulēt," Rodžers teica. "Skrien uz pagalma durvīm un lavies augšā pa rezerves kāpnēm. Neizģērbies. Lien uzreiz gultā, un, ja ienāk tēvocis, izliecies, ka esi cieši aizmidzis. Ātri!"

Strupdegunis aizlavījās līdz pagalma durvīm, par lielu pārsteigumu pavārei un Annai, izskrēja cauri virtuvei un kopā ar Trakuli, kas sekoja viņam pa pēdām, nozuda augšstāvā. Trakulis, protams, juta, ka viņiem pa ceļam maisās Sardīne, un nepalaida garām izdevību tai mazlietiņ iekost. Lai Sardīne mācās nerīkot slēpņus uz kāpnēm! Trakulim aiz muguras atskanēja mežonīga šņākšana.

Strupdegunis ieskrēja guļamistabā, neatšņo- rējis norāva kurpes un panira zem segas. Ārā palika rēgojamies tikai rudo matu cekuls.

"Kur ir Strupdegunis?" Lintones kundze jautāja, kad abi pārējie bērni parādījās durvīs. "Tēvocis grib ar viņu aprunāties."

"Vai! Man liekas, viņš aizgāja gulēt," Diāna teica.

"Gulēt?" mamma pārjautāja, pārsteigta par to, ka Strupdegunis aizgājis gulēt agrāk, nekā viņam likts. "Laikam bija ļoti noguris."

"Mēs šodien nobraucām lielu gabalu ar divriteņiem," Rodžers paskaidroja. "Es arī teikšu arlabunakti, mamm. Man jau acis krīt ciet. Tev patika Bārnijs?"

"Ļoti," mamma atbildēja. "Aiciniet viņu, kad vien gribat. Un… Jūs varētu smalkjūtīgi pateikt, tā lai Bārnijs neapvainotos, ka viņš var jebkurā laikā nomazgāties karstā vannā. Viņam patiks. Esmu pārliecināta, ka gadatirgū nav karstā ūdens."

"Mamm! To tikai tu varēji iedomāties!" Rodžers iesmējās. Zēns apskāva māti. "Es priecājos, ka viņš tev patika. Arlabunakti un saldus sapņus. Arlabunakti, tēvoci."

"Arlabunakti," tēvocis atbildēja. "Es tikai uziešu jums līdzi. Paskatīšos, vai Strupdegunis nav vēl nomodā. Ļoti gribas pārmīt ar viņu kādu vārdu."

Tēvocis kopā ar bērniem devās augšā. Lintones kundze pārsteigta nāca līdzi. Kāpēc tēvocis tik neatlaidīgi grib aprunāties ar Strupdeguni? Ko Strupdegunis būtu izstrādājis?

No Strupdeguņa bija redzams tikai rudo matu cekuls un mazs pauguriņš zem segas. Viņam pie kājām gulēja Trakulis.

"Guļ kā nosists!" Lintones kundze teica. "Nemodiniet viņu, tēvoci Robert. Viņš ir pārguris. Ak šausmas! Skatieties! Trakulis gultā! Negribas dzīt prom, lai neuzmodinātu Strupdeguni."

Strupdegunis klusi iekrācās. "Stulbenis!" Rodžers nodomāja. "Tūlīt, kā parasti, visu sabojās."

"Labi, parunāšu rīt," tēvocis sacīja un kopā ar Lintones kundzi izgāja.

"Strupdeguni, viņi ir prom," Rodžers teica un norāva segu. Strupdegunis nepakustējās. Viņš tiešām bi ja cieši aizmidzis! Un, protams, ar visām drēbēm!

"Kas par zeņķi!" Diāna iesaucās. "Lai guļ. Tiešām pārguris. Ari Trakulis guļ kā bluķis, pat nepakustas. Arlabunakti, Rodžer. Tagad, kad mēs atkal esam satikuši Bārniju, sāksies jautri laiki!"

Trīspadsmitā nodaļa

DIĀNA ZIEDO SAVU ARTAVU

Strupdegunim par laimi, tēvocis Rodžers tonakt slikti gulēja un otrā rītā lūdza, lai brokastis viņam pasniedz gultā.

Strupdegunis līksmoja. "Es biju domājis, ka vajadzēs iet lejā brokastīs agrāk, ieleksēt mazliet putru, un viss," viņš teica, "lai būtu jau prom, kad tēvocis kāps lejā. Tagad es varēšu ieturēt kārtīgas brokastis. Urā!"

"Šodien pēc pusdienām brauksim uz gadatirgu," Diāna teica. "Man jāpalīdz mammai apkopt puķes un jāsakārto daži skapji. Mēs varētu paņemt līdzi kaut ko ēdamu un iekost kopā ar Bārniju. Ņemsim tik daudz, lai pietiktu arī viņam."

"Tad tev būs izdevība iztaujāt tēvoci par muzejiem vai privātajām kolekcijām," Rodžers teica. "Strupdeguni, tu labāk ej un palīdzi pavārei, lai negadītos ceļā tēvocim."

"Ai!" novaidējās Strupdegunis, kuram darbs prieku nesagādāja. "Labi. Pajautāšu, vai pavārei kaut ko nevajag. Viņa minēja, ka vajadzētu atvest jaunu cilindru veļas izgriežamajam rullim. Tad būs jābrauc uz Rilobiju."

"Toties ilgi negadīsies ceļā tēvocim," Diāna teica. "Varēsi pablandīties pa rotaļlietu veikaliem, ieēst saldējumu, aizmirst, kur esi atstājis divriteni, stundām ilgi to meklēt un…"

"Nekļūsti smieklīga, Diāna!" Strupdegunis viņu pagrūda. "Ja tu nelabosies, tad kļūsi par vecu īgņu. Tāda kā vecā Mā!"

"Nekļūšu vis! Un negrūsties!" Diāna viņu ie- dunkāja. "Nez kāpēc mazi zeņķi uzreiz grūstās, ja viņiem kas nepatīk?"

"Tā paša iemesla dēļ, kāpēc to dara lielas meitenes," Strupdegunis atcirta un devās prom, būdams apmierināts ar sevi.

Zēns aizgāja uz virtuvi un jautāja pavārei, vai viņai nevajagot palīdzēt. Pavāres seja izstiepās.

"Kas tad nu lēcies? Gribi, lai uztaisu tev pusdienās bezē?"

"Nē! Tas ir, jā… Nē, es nejautāju tāpēc," Strupdegunis sapinās. "Es gribēju teikt… Es pat nedomāju par bezē, bet ja tu tā domā un gribi uztaisīt tos pusdienās, man atliek teikt "lūdzu"!"

"Tev ir kaut kas aiz ādas, es zinu!" pavāre teica. "Labi, es padomāšu par bezē. Ja tu esi pēkšņi kļuvis lik izpalīdzīgs, es priecātos, ja tu atvestu jaunu cilindru veļas izgriežamajam rullim. Es to skandinu visu laiku, bet neviens jau neklausa."

"Atvedīšu, pavārīt!" Strupdegunis iesaucās. "Ko vēl?"

"Ak tu tētīt! Kas tev lēcies, ka pats piesakies strādāt?" pavāre jautāja. "Kāpēc lai es to neizmantotu? Tu varētu atvest žāvētas siļķes. Un ja jau tu brauc uz Rilobiju, tad iegriezies pie manas māsas un atstāj zīmīti, ka es būšu trešdien. Vēl tu varētu ieiet pie kurpnieka un paņemt manas labākās kurpes, un…"

"Pag, pag! Visa diena man nav brīva," Strupdegunis pārtrauca, pēkšņi aptvēris, ka viņam tiek uzkrauts vairāk, nekā viņš lūdzis.

"Es jau gribēju beigt un pateikt, ka uztaisīšu tev pusdienās bezē," pavāre viltīgi sacīja.

"Labāk pieraksti to visu, kamēr iešu pēc divriteņa," Strupdegunis teica. "Tūlīt būšu atpakaļ."

Zēns atgriezās un paņēma 110 pavāres sarakstu. Viņa bija pierakstījusi klāt vēl dažus uzdevumus. Jāizmanto retā izdevība, kad Strupdegunis pats piedāvājas aizbraukt uz Rilobiju, lai viņš atvestu visu vajadzīgo.

"Iedošu tev ievārījuma pīrāgu, ko iekost pirms ceļa," pavāre teica un devās uz pieliekamo. "Starp citu, pirms mirkļa šeit bija tēvocis 1111 apjautājās par tevi."

Strupdegunis, vairs negaidīdams ievārījuma pīrāgu, tūdaļ izgaisa. Pavāre palika ļoti pārsteigta.

Tēvocis iesoļoja viesistabā, kur Lintones kundze aplēja puķes. "Es meklēju Strupdeguni," viņš teica.

Lintones kundze izliecās ārā pa logu un pasauca Diānu, kas plūca dzeltenās narcises, lai saliktu vāzēs. "Diāna! Kur ir Strupdegunis? Tēvocis viņu meklē."

"Vai, mamm! Viņš tikko aizbrauca ar divriteni uz Rilobiju," pienākusi pie loga, sacīja Diana. "Viņš teica, ka braucot pēc jauna cilindra veļas izgriežamajam rullim, atvedīšot žāvētas siļķes, salabotās kurpes un…"

Lintones kundze neticēja savām ausīm. "To visu darīs Strupdegunis? Viens pats?" viņa neticīgi jautāja. "Kas viņam lēcies?"

"Viņš var būt izpalīdzīgs, ja vien grib," Diāna atbildēja un aizgriezās, lai noslēptu smaidu. "Baidos, ka viņš loti ilgi nebūs atpakaļ, tēvoci."

"Nekauņa tāds," tēvocis dusmīgi žēlojās. "Tas puika ir glums kā zutis. Varētu domāt, ka viņš no manis izvairās."

"Nē, tēvoci Robert," Lintones kundze teica. "Protams, ne. Kāpēc lai viņš to darītu?"

"Es nebūšu pusdienās, dārgā," tēvocis teica, nepūlēdamies viņai atbildēt. "Es braucu uz Londonu, lai tiktos ar kādu vecu draugu."

"Tēvoci! Pirms aizbraucat, ierakstiet kaut ko manā autogrāfu albumā!" Diāna pēkšņi iesaucās. Tikai ne to! Nedrīkstēja pieļaut, ka tēvocis aiziet, pirms viņa nav uzdevusi dažus svarīgus' jautājumus!

"Palūgsi citreiz, dārgā," mamma kaitinošā mierā atbildēja. "Tēvocim jātiek uz vilcienu."

"Man vēl ir laiks." Tēvocis uzsmaidīja Diānai. "Es ierakstīšu kaut ko Diānas albumā. Es zinu sešpadsmitā gadsimta parunu, ko atradu kādā vecā dokumentā. To es art ierakstīšu. Tieši tā, kā es to redzēju, — vecajā drukā."

"Paldies," Diāna tencināja. "Tūlīt aiziešu pēc albuma. Es to aiznesīšu uz darbistabu, tēvoci. Jūs laikam būsiet tur."

"Jā, mana dārgā. Jā," tēvocis teica. Diāna aiznesa albumu uz darbistabu, un vecais vīrs ļoti rūpīgi ierakstīja vecajā drukā sešpadsmitā gadsimta parunu, kuru kādreiz bija atklājis.

"Tā!" viņš teica. "Vai pratīsi izlasīt?"

"Kad pār tevi pulcējas negaisa mākoņi, atceries vētrasputnu — tas dzied!" Diāna burtoja. Burtu forma un vārdu rakstība likās savāda.

"Ļoti skaisti, vai ne?" tēvocis jautāja. "Mūsdienās tādu parunu nav."

"Ir gan," Diāna atteica. "Vai zināt tādu parunu: "Kad esi līdz kaklam karstā ūdenī, domā par tējkannu — tā dzied"?"

"Khm-khm," tēvocis pārsteigts klikšķināja. "Nebiju vis dzirdējis. Ļoti raksturīgi mūsdienām. Vīzdegunīgi, mana dārgā. Vīzdegunīgi. Turpretī pirmā paruna ir skaista."

Diāna nebija pārliecināta, ka izprot, ko nozīmē "vīzdegunīgi". Viņai šis vārds atsauca atmiņā lelli ar garu degunu. Jā, tai deguns vīdēja jau pa gabalu, un tā laikam ir "vīzdegunīga". Diāna nolēma neiedziļināties šajā jautājumā, bet uzdot to, kurš viņu interesēja.

"Tēvoci, jūs zināt milzum daudz par vecām mantām, vai ne?" viņa jautāja.

"Jā, mana dārgā. Tas mani vienmēr interesējis — ienirt pagātnē, izmest tur savu tīklu un pētīt, ko es ar to esmu izvilcis krastā, tēvocis teica.

"Jūs esat izvilcis dažas brīnišķīgas lietas, vai ne?" Diāna jautāja.

"Tev tās diez vai liktos brīnišķīgas," tēvocis atbildēja. "Mani aizrauj veci dokumenti — it īpaši vecas vēstules, kas sniedz to laiku ainu, kad tās tikušas rakstītas."

"Jūs laikam zināt visas kolekcijas mūsu valstī?" Diāna godbijīgi apjautājās.

Tēvocim glaimoja Diānas interese. "Nē, nē," viņš atbildēja. "Protams, es zinu slavenākās, un daudzas no mazāk pazīstamām, bet ne visas, mana dārgā. Nē, ne visas."

"Vai šeit tuvumā ir kāda interesanta kolekcija, tēvoci?" Diāna it kā garāmejot uzdeva svarīgāko jautājumu. Viņa bija ļoti apmierināta ar sevi! "Piemēram, Rilobijas tuvumā?"

"Tūlīt padomāšu," tēvocis prātoja. "Šeit ir Mārlouzas pils, bet tajā ir ļoti maza kolekcija. Lords Mārlouzs vairāk aizrāvās ar dzīvniekiem un putniem. Izbāžņu kolekci ja gan viņam ir labu labā, kā esmu dzirdējis. Viņš sāka izbāzt medījumus, vēl zēns būdams."

"Vai tie dokumenti ir vērtīgi? Ļoti vērtīgi?" Diāna jautāja.

"Jā. Jā, laikam gan," tēvocis teica. "Pagājušajā gadā par tiem interesējās kaut kādi amerikāņi. Tā man stāstīja Mārlouzs. Taču viņš tos nepārdos. Tās visas ir radu vēstules un vēsturiski dokumenti, kas attiecas uz viņa īpašumiem, — no tiem viņš nekad nešķirsies. No saviem izbāžņiem gan arī ne! Es varētu sazināties ar viņu. Vai tu un pārējie gribētu apskatīt izbāžņu kolekciju, ja es dabūšu atļauju?"

"Jā! Lūdzu, tēvoci!" Diāna bija sajūsmā. Tā tik ir veiksme! Varēs izpētīt kolekciju un telpu izvietojumu. Ja notiktu ielaušanās, viņi atsauktu atmiņā istabu iekārtojumu un visu pārējo.

"Piezvanīšu Mārlouzam un noskaidrošu, vai viņš ir atgriezies pilsētā," tēvocis apsolīja. "Es pats jūs aizvedīšu uz veco pili. Jūs varēsiet apskatīt izbāžņus, bet es vēlreiz — dokumentus. Tā tik būs jauka atpūta, vai ne, mana dārgā?"

"Jā," Diāna piekrita. "Milzīgs paldies, tēvoci. Mēs visi labprāt brauksim."

"Ai, ai, ai! Skat, cik jau pulkstenis!" Tēvocis steidzīgi piecēlās. "Es nokavēšu vilcienu."

Viņš izgāja, bet Diāna rūpīgi aiztaisīja albumu. Meitene uzskatīja, ka izdarījusi ļoti labu darbu. Viņa bija uzzinājusi, kur atrodas vērtīgi dokumenti — Mārlouzas pilī. Iespējams, ka tēvocis aizvedīs viņu un pārējos uz turieni, un viņi varēs visu izpētīt. Brīnišķīgi!

Diāna izgāja ārā, lai sameklētu Rodžeru. "Rodžer! Rodžer! Kur tu esi? Ātri! Man ir labi jaunumi."

Lintones kundze dzirdēja meitenes saucienus un redzēja, cik satraukti viņa sarunājas ar Rodžeru. "Kas tie par "labiem jaunumiem"?" viņa lauzīja galvu. Cik pārsteigta viņa būtu, ja to zinātu!

Četrpadsmita nodala

ATKAL GADATIRGU

Strupdegunis pārradās, izpildījis visus pavāres rīkojumus. Viņa zēnam priecīgi uzsmaidīja. "Jums katram paredzētas divas bezē kūkas," viņa stāstīja. "Viena palika pāri. Teikšu tavai tantei, ka uztaisīju to īpaši tev, un tu dabūsi trīs."

"Satriecoši!" Strupdegunis apmierināts teica. "Tas cilindrs ir šausmīgi smags. Nākamreiz krietni padomāšu, pirms solīšu to vest."

"Jauns cilindrs nebūs vajadzīgs vairākus gadus," pavāre sacīja. "Trakuli, prom no pieliekamā! Ak tu tētīt! Ja es kaut uz mirkli atstāju vaļā pieliekamā durvis, suns jau ir iekšā."

"Trakuli!" Strupdegunis ierēcās, un Trakulis steidzīgi izmetās laukā. Ak, kas par smaržām ir tajā pieliekamajā! Šī vieta ir daudz, daudz labāka par vislielāko, smaržīgāko truša alu.

Rodžers un Diāna izstāstīja Strupdegunim jaunumus par Mārlouza pili. Zēns bija sajūsmā.

"Oho! Tā tik ir veiksme! Tu esi gudra, Dī. Kā tev tas izdevās?"

"Pavisam viegli," Diāna atbildēja. "Tēvocis uzķērās uz visa, ko es sacīju."

"Es jau teicu, ka viņš norīs visu," Strupdegunis atsaucās. "Tagad jūs saprotat, kāpēc viņš noticēja manai muldēšanai par bandu "Zaļās rokas"?"

"Ja viņam tiešām atļaus izrādīt mums kolekciju, bet pēc tam notiks ielaušanās, tad mēs varēsim iztēloties, kā tas izdarīts," Rodžers teica. "Uzzīmēsim to istabu plānu, kurās glabājas dokumenti. Izbāžņi zaglim būs vienaldzīgi."

Pusdienas bija tiešām labas, un bērniem ļoti garšoja bezē. Viņi gribēja, kaut to būtu bijis daudz, daudz vairāk.

"Vai tu nevarētu iepirkties katru rītu?" Diāna jautāja Strupdegunim.

"Nē, nevarētu vis," Strupdegunis stingri atteica. "Ja gribi turpmāk vēl bezē, brauc pati iepirkties. Es savu pienākumu esmu izpildījis. Divritenis gandrīz salūza no tā smaguma, kas man bija jāved. Nabaga Trakulis visu ceļu dabūja skriet kājām. Vest es viņu vairs nevarēju. Turklāt kaste uz bagāžnieka bija pilna ar kurpēm un citām mantām."

"Vai jūs šodien brauksiet pie Bārnija?" Lintones kundze jautāja pēc pusdienām. "Tad paņemiet līdzi šo kreklu. Tētim tas ir par mazu, bet viņam būs tieši laikā."

"Pareizi, mamm. Viņš priecāsies," Rodžers teica. "Mēs braucam. Pavāre salikusi mums līdzi ēdamo. Tev būs patīkama pēcpusdiena bez mums un tēvoča, vai ne?"

Beidzot bērni bija prom, un Lintones kundze ar grāmatu rokā atviegloti atlaidās dīvānā. Beidzot ir miers!

Bērni ieradās gadatirgū, kad tas bija tikko sācis darboties, un jau iztālēm saklausīja karuseļa mūziku. Bārnijs viņus jau gaidīja un jautri māja, tikko ieraudzījis. Rokas vicināja arī Ans juniors un karuseļa zēns. Visi zināja, ka tie ir Bārnija draugi, un ikreiz priecīgi sveica, vienalga, vai viņiem bija nauda vai ne.

Tobrīd riņķu mešanas teltī neviena nebija. Vos- tas teltī uzstājās Hērlijs un Bērlijs, abi šimpanzes, un vairākums apmeklētāju bija pulcējušies tur.

Bērni varēja izstāstīt Bārnijam jaunumus par Mārlouza pili.

"Sasodīti labi," Bārnijs smaidīja. "Man gan nav nekā jauna. Es paturēju acīs Tonēru, bet viņš nedarīja neko aizdomīgu. Es tikai dzirdēju, ka rīt mēs braukšot uz Rilobiju."

"Es šorīt redzēju sludinājumus," Strupdegunis teica. "Visa Rilobija izlīmēta ar plakātiem par gadatirgu."

"Kad uzstāsimies tur, jums būs vieglāk nokļūt pie manis," sacīja Bārnijs. "Tas ir pavisam tuvu jūsu mājai."

"Kur ir Miranda?" jautāja Strupdegunis, kuram pēkšņi ļoti pietrūka mazās mērkaķītes.

"Aizgāja paskatīties Hērlija un Bērlija trikus," Bārnijs atbildēja. "Šimpanzes viņu dievina. Ņem rokās un auklē kā mazu bērnu, it īpaši Bērlijs — tas, kuram patīk rotaļu dzīvnieki."

"Varbūt iemetīsim skatienu Hērlija un Bērlija teltī?" Diāna jautāja. "Uzstāšanās vēl nav beigusies?"

"Tūlīt beigsies," Bārnijs teica. "Es jūs aizvedīšu. Kamēr uzstājas šimpanzes, diez vai kāds gribēs mest riņķus. Nerādieties acis vecajai Mā. Šodien viņa ir sliktā omā. Pat Tonērs izvairās no viņas."

Bērni turēja acis vaļā, lai neuzskrietu virsū vecajai Mā, bet viņa nekur nebija redzama. Tikai no viņas furgona skanēja skaļa murmināšana. Ans juniors pamirkšķināja, kad bērni gāja tam garām.

"Vecā Mā būs jānoper." Viņš smaidīja. "Viņa pārspēj pali sevi!"

Bārnijs aizveda bērnus uz Vostas telti. Zēns pamāja ar galvu iekšā laidējam, un viņiem ļāva ieskatīties telti. Hērlija un Bērlija uzstāšanās tuvojās beigām. Bērlijs brauca apkārt arēnai ar īpaši viņam taisītu divriteni, bet Hērlijs stāvēja uz stūres un meta kūleņus, un ne reizi nenokrita zemē.

"Labi, vai ne?" Bārnijs jautāja.

Hērlijs apmeta pēdējo kūleni un nolaidās uz galvas Bērlijam. Bērlijs nolēca no divriteņa. Viņš paklanījās skatītājiem, un Hērlijs nokrita. Visi smējās un aplaudēja. Bērlijs pieskrēja pie Vostas un apskāva viņu ar spalvainajām ķepām. Vosta papliķēja lielo šimpanzi un iedeva tam ābolu.

Saucieni un aplausi Hērliju tik ļoti sajūsmināja, ka viņš mežonīgā ātrumā sāka mest kūleņus apkārt arēnai, izdodams savdabīgas skaņas. Tad šimpanze apmeta loku un nokrita uz visām četrām.

Pēkšņi viņam kaut kas uzkrita uz muguras. Tā bija Miranda, saskatījusi iespēju pavizināties! Bērlijs paķēra viņu no Hērlija muguras un, klusi dungodams, sāka aijāt.

"Dāmas un kungi! Izrāde beigusies!" Vosta sauca, redzēdams, ka neviens nekustas. Skatītāji negribēja iet prom — tik jocīgi izskatījās šimpanzes un Miranda!

Beidzot telts palika tukša, un Vosta ar Mirandu uz rokām pienāca pie bērniem. Arī viņam mazā mērkaķīte ļoti patika. Tā, bez apstājas čivinādama, rāva viņa kaklasaiti un ļoti pūlējās, lai to atraisītu.

"Sveiki, ļautiņi," Vosta sacīja. "Ko teiksiet par maniem šimpanzēm?"

"īsti čimpanzes — čempiņi," Strupdegunis palaida kārtējo kalambūru.

"Un tu esi stulbenis, stulbeņu čempiņš," Rodžers atcirta. "Vostas kungs, kā jūs iemācījāt šimpanzēm braukt ar divriteni?"

"Es to nemaz nedarīju," Vosta teica. "Kādu dienu viņi redzēja mani braucam ar divriteni, un, kad es to biju nolicis, Hērlijs uzlēca tam virsū un sāka mīt pedāļus. Tad mēģināja Bērlijs. Vai iedzersiet kopā ar mums pēcpusdienas tēju?"

"Labprāt!" visi trīs atsaucās. Diāna pagriezās pret Bārni ju. "Un tu? Vai tu. Bārnij, nāksi?"

"Jā. Tikai palūgšu Anu junioru, lai viņš mani vēl aizvieto," Bārnijs sacīja. "Man jāiet atpakaļ uz savu telti. Vai tu iesi uz karuseli, Strupdeguni? Necenties pierunāt Džimiju, lai viņš atkal griež ātrāk, citādi iekulsies nepatikšanās. Es ievēroju, ka Tonērs tevi šodien uzmana."

Tonērs stāvēja pie ziloņiem un vēroja bērnus un Trakuli. Viņš uzsauca mežonīgā balsī.

"Jūs nāk un brauc ar mani labie ziloņi! Jā? Nē?"

Taču bērni nevizinājās ar ziloņiem. "Labāk iešu uz karuseli," Strupdegunis teica. "Tas nelīgojas kā ziloņi. Nāc, Trakuli."

Bērni iegriezās visās teltīs un pavadīja jautru pēcpusdienu. Viņi redzēja burvju mākslinieku Briljantu, skatījās, kā apmeklētāji met riņķus un cik izveicīgi Miranda tos salasa, viņi ripināja bumbiņas, lai apgāztu ķegļus un dabūtu balvu.

Diānai vienīgajai izdevās apgāzt trīs ķegļus un nopelnīt godalgu. Zēns ķegļu teltī pamāja ar roku uz godalgu kaudzi.

"Ņemiet, kas jums tīk, jaunkundz. Prieks redzēt, ka māsa apspēlē brāļus. Kas to būtu domājis!"

Sī piezīme lika Rodžeram un Strupdegunim tūlīt samaksāt, lai mēģinātu vēlreiz, un tieši to zēns bija gribējis. Viņš piemiedza ar aci Diānai.

"Tik labi kā jums, jaunkundz, tomēr nav. Tikai viens apgāzts ķeglis. Slikti metieni, vai ne?"

Diāna skatījās uz balvu kaudzi. Zēniem par lielu pārsteigumu, viņa izvēlējās mazu rotaļu sunīti. Rodžers viņu izzoboja.

"Mazulīte! Ir gan izvēle! Kāpēc neņēmi zilo vāzi?"

"Šo rotaļlietu es izvēlējos ar nolūku," Diāna teica. "Gan redzēsiet, kāpēc."

"Žēl, ka nav nevienas atrakcijas, kurā varētu piedalīties Trakulis," ieminējās Strupdegunis. "Varu derēt, ka viņš laimētu lielāko balvu."

"Viņš uzvarētu trušu alu rakšanas sacensībās," teica Rodžers. "Nekad neesmu redzējis suni, kas tik ātri rokas trušu alās."

"Un ar tik niecīgām sekām," Diāna piemetināja. "Nevaru iedomāties, ko viņš darītu, ja tiešām uzietu trusi. Laikam šausmās pa galvu pa kaklu mestos atpakaļ."

"Vau!" Trakulis pieteica sevi, nopratis, ka runa ir par viņu. Strupdegunis noglaudīja viņa zīdaino galvu.

"Tevi aprunā," zēns teica. "Neņem pierē. Tu esi labākais suns pasaulē. Supersuns, īsts brīnums."

"Vostas kungs mūs aicina!" Diāna iesaucās. "Gatavojas dzert tēju. Izņem no groziem ēdamo, Rodžer! Uzcienāsim viņu. Es pasaukšu Bārniju."

Bērni devās uz Vostas furgonu. Tajā bija mazs, brīnišķīgi klāts tējas galds, un pie tā jau sēdēja Hērlijs un Bērli js ar apsietiem krūšautiņiem.

"Augšā, un paklanieties!" Vosta teica. Abi šimpanzes piecēlās un pieklājīgi paklanījās.

"Tā būs jautra tējas dzeršana!" Diāna iesaucās. Un viņai bija taisnība.

Piecpadsmitā nodala

PATĪKAMA PĒCPUSDIENA — UN NEGAIDĪTAS BEIGAS

Tējas dzeršana bija pārgalvīgi jautra tāpēc, ka arī Miranda un Trakulis bija klāt. Miranda uzvedās kā izlutināts bērns. Viņa ķēra te vienu, te otru priekšmetu, ņēma ēdamo no Bērlija šķīvja un nekaunīgi ķircināja Trakuli.

"Miranda! Es tevi atdošu Tonēram. Lai viņš tiek ar tevi galā, ja vēl darīsi muļķības!" Bārnijs stingri teica.

"Lai viņa dara, ko grib," Strupdegunis bija sajūsmā. "Viņa ir tik smieklīga! Skatieties! Lasa ārā no kūkas ķiršus."

Hērlijs izstiepa spalvaino ķepu un sāpīgi ie- pļaukāja Mirandu. Arī viņam garšoja ķirši! Miranda klusi iekunkstējās, it kā raudādama. Tad Bērlijs izstiepa ķepas un, paņēmis viņu, piespieda pie sarkani svītrotās jakas. Hērlijs tūdaļ parāva Mirandu aiz astes, kas stiepās pāri viņa šķīvim.

Tad Bērlijs ieknieba Hērlijam, un Vosta sāka bungot pa galdu. "Kā jūs uzvedaties? Vai nezināt, kā jāuzvedas ciemiņu klātbūtnē?'"

Šimpanzes izskatījās nokaunējušies. Hērlijs noņēma jūrnieka cepuri un paslēpa ta jā se ju. Bērni smējās, vēderu turēdami.

Maltīte bija izdevusies. Neparasts ēdienu sajaukums, bet garšoja ļoti labi.

"Tāda maltīte man patīk," Strupdegunis apmierināts teica. "Gaļas konservi, sviestmaize, ana- nasu kompots ar putukrējumu, ķiršu kūka un cepumi, un mūsu tomātu maizītes un ievārījuma pīrāgi."

"Un te būs šķiņķis, ja vēlaties." Vosta viesmīlīgi piedāvāja.

Strupdegunis vēlējās gan. Apbrīnojami, ko viņš spēja notiesāt, ja maltīte viņam tiešām garšoja. Arī pārējie centās, bet viņš pārspēja visus. Vosta plati smaidīja, redzēdams bērnu veselīgo ēstgribu. Viņam patika Strupdegunis, un kur nu vēl Trakulis!

Trakulis gulēja, uzlicis galvu Vostam uz kājām. Strupdegunis bija greizsirdīgs! Trakulis reti uzticējās svešiniekiem.

"Vosta ir burvis," Bārnijs teica. "Ar Tonēra ziloņiem viņš saprotas labāk nekā Tonērs pats."

"Hā! Tonērs! Br-r-r-r-r-r!" Vosta pēkšņi noskurinājās. "Visus šos gadus esmu strādājis pie viņa, bet viņš joprojām kliedz uz mani. Br-r-r-r-r-r!"

Hērlijs atdarināja Vostu. "Br-r-r-r-r-r!" Tad viņš noliecās un paskatījās zem galda. Trakulis bija tepat, viņa galva joprojām atdusējās Vostam uz kājām. Bērlijs klusi iedungojās, un suns izbrīnā pacēla galvu.

Pēkšņi Bērlijs pazuda zem galda un apskāva pārsteigto spanielu. Šimpanze viņu mēģināja pacelt. Trakulis iesmilkstējās un sakampa ķepu zobos, bet neiekoda. Strupdegunis izglāba savu mīluli.

"Nekas nav noticis," Bārnijs teica. "Bērlijs ir ķerts uz mērkaķiem, suņiem un kaķiem. Viņš laikam domā, ka ir aukle, — grib tos visus pamīlot. Vosta, parādi Bērlija rotaļu dzīvnieku kolekciju."

Vosta attaisīja skapi. Tajā bija daudz rotaļlietu — lācītis, mērkaķēns, divi rožaini kaķi, moris un vēl citas mantiņas. Bērlijs tās tūdaļ grāba ciet.

Viņš salika rotaļlietas uz galda un aizdomīgi skatījās uz apkārtējiem, vai kāds nemēģinās piesavināties viņa mantas. Taču neviens to nedarīja. Šimpanzēm šīs rotaļlietas bija ļoti dārgas. Pārējie skatījās, kā Bērli js tās izkārto pēc sava prāta.

Pēkšņi Miranda paķēra lācīti, izmetās ārā, acumirklī uzlēca uz furgona jumta un čivinādama apsēdās pie skursteņa. Bērlijs, dīvaini rūkdams, pielēca kājās. Vosta viņu atgrūda atpakaļ.

"Mierā! Esmu gan es muļķis, ka lāvu viņam izņemt rotaļlietas, kad šeit ir Miranda. Bārnij, vai vari atņemt lācīti, kamēr nekas nav noticis?"

Bārnijs iznāca 110 furgona un bargi uzkliedza Mirandai, kas joprojām sēdēja, apķērusies ap skursteni, un izskatījās ļoti smieklīga īsajos svār- ciņos un jaciņā.

Bērlijs skumji iekaucās. Diānai viņa kļuva žēl. Meitene atcerējās, ka ir Bērlijam kaut ko atnesusi, un sameklēja kabatā mazo rotaļu sunīti, kuru bija laimējusi ķegļu teltī. Diāna sniedza to Bērlijam.

Šimpanze pārsteigts skatījās uz meiteni. Viņš izslējās un izstiepa ķepu. Maigi paņēmis rotaļu sunīti, viņš to nolika uz galda, joprojām turēdams cieti. Tad viņš ar otru ķepu sunīti noglaudīja un sāka dungot. Savāds šimpanze!

Bērlijs jau bija aizmirsis Mirandas nočiepto lācīti. Viņš visu uzmanību veltīja rotaļu sunītim.

"Tas viņam loti patīk," Vosta teica. "Liels paldies, jaunkundz. Viņš ir aizmirsis lācīti. Ari labi. Man jau likās, ka viņš tūlīt sāks nejauki uzvesties."

Bērlijs paņēma rotaļu sunīti, paskatījās uz Vostu un klusi iedūdojās, it kā jautātu. Vosta saprata.

"Jā, tas ir tev, Bērlij," viņš teica. "Tev. Vari nolikt pie pārējām mantām."

Bērlijs salasīja rotaļlietas un ielika atpakaļ skapī. Tajā mirklī ienāca Bārnijs ar lācīti rokā. Bērli js to paņēma un ielika pie pārējām mantām. Mazo sunīti viņš novietoja pašā priekšā.

Vosta aiztaisīja skapi un sirsnīgi paberzēja Bērlijam galvu. "Vai tu neesi savādnieks, ko?

Cik jauka meitene. Atnesa tev tādu dāvanu, vai ne?"

Bērlijs saprata. Viņš izstiepa lielo ķepu un, savādi bubinādams, maigi papliķēja Diānai pa roku.

"Tā ir pateicības zīme," Vosta teica. "Paskatieties uz nabaga Hērliju. Viņš jutas atstumts."

Hērlijs bija izstiepis abas ķepas, it ka sacīdams "Un man? Es neko nedabūju."

"Viņam es atnesu konfektes." Strupdegunis atcerējās un meklēja kabatā. Arī Rodžers sāka meklēt. "Es atnesu šokolādi," viņš teica.

Neatraduši ne konfektes, ne šokolādi, zēni sāka lauzīt galvu, kur varētu būt pazuduši saldumi. "Esmu pazaudējis konfektes," Strupdegunis teica un smagi nopūtās.

Bārnijs plati pasmaidīja. "Man liekas, ka Vostas kungs tās atradīs. Skatieties!"

Vosta stingri uzrunāja Hērliju: "Hērlij! Izgriez kabatas! Žiglāk! Tu dzirdēji, ko es teicu? Kabatas!"

Hērlijs iesmilkstējās un piecēlās. Viņš parāva uz leju kabatas. Vosta ieslidināja tajās rokas, un atklātībā parādījās turza ar konfektēm un šokolādes tāfelīte!

"Kad Hērlijs sajūt saldumus, viņš kļūst par kabatas zagli," Vosta teica. "Nevainojiet viņu. Viņš ir tikai šimpanze un nezina, kas ir labi un kas ir slikti. Slikts zēns, Hērlij! Ļoti slikts!"

Hērlijs atkal noņēma cepuri un paslēpa tajā seju. Pēc īsa mirkļa šimpanze palūrēja pāri cepures malai, un viņa spožās acis vērās Vostā.

"Dodiet viņam atpakaļ saldumus, Vostas kungs," Strupdegunis teica. "Viņš ir tik mīļš! Viņi abi ir mīļi. Kaut man būtu pāris šimpanžu. Kad izaugšu, uzreiz nopirkšu šimpanzes."

"Tas tik būs skats, kad pa ceļu ies trīs šimpanzes," Vosta nopietni sacīja un iesmējās, ieraudzījis Strupdeguņa sašutušo seju.

"Klau! Tonērs aizvedis ziloņus," Bārnijs teica, kad bērni paēduši kāpa lejā pa furgona kāpnēm zaļajā zālē.

"Laikam uz Rilobiju." Vosta minēja. "Turp mēs rit brauksim. Reizēm viņš aizved ziloņus iepriekšējā dienā. Šie dzīvnieki ir ļoti lēni gājēji."

Strupdegunis saausījās. Ja Tonērs aizgājis uz visu vakaru, varētu paložņāt apkārt viņa furgonam — ieskatīties pa logu vai pa durvīm —, lai pārliecinātos, vai tajā nav seifs, kur glabājas, piemēram, vērtīgi dokumenti.

Pārējiem zēns neko neteica. Viņš gribēja doties izlūkos viens pats, turklāt trīs vai četrus cilvēkus pie furgona uzreiz ievērotu. Viņš pagaidīja, līdz Rodžers un Diāna atkal aizgāja uz karuseli, un devās uz Tonēra lielo furgonu.

Trakulis gāja līdzi, apmulsis par"cst" un "kuš", kurus Strupdegunis viņam pēkšņi veltīja. Suns paklausīgi rikšoja uz priekšu. Gadatirgus viņam patika. Šeit netrūka savdabīgu smaku un neparastu dzīvnieku. Viņam nepatika vienīgi sētas suņi. Līdzko tie parādījās, Trakulis kļuva ļoti atturīgs.

Strupdegunis pienāca pie Tonēra furgona. Likās, ka tuvumā neviena nav. Zēns palūkojās zem furgona. Tur atradās visādi priekšmeti, bet tādi glabājās arī zem pārējiem furgoniem. Zem tiem varēja ērti novietot mantas, kas šajā brīdī nebija vajadzīgas.

Strupdegunis uzkāpa uz riteņa un centās ieskatīties iekšā pa logu, taču aizkari bi ja aizvilkti, un viņš neko neredzēja. Zēns apgāja apkārt automašīnai. Ahā! Šajā pusē aizkars nav aizvilkts. Te varēja ieskatīties.

Strupdegunis ilgi un vērīgi skatījās iekšā pa logu. Furgons atstāja gluži parastu iespaidu — sols gultas vietā, nolaižamais galds, vienā kaktā krāsniņa, krēsls un ķeblītis.

Bet kas ir tur zem sola? Strupdegunis ievēroja, ka no apakšas kaut kas rēgojas ārā. Izskatījās pēc melnas, ļoti lielas kastes.

Vai tur Tonērs slēpj vērtīgus dokumentus? Jo ilgāk zēns skatījās uz kasti, jo stingrāka kļuva viņa pārliecība, ka tā ir pilna ar zagtiem dokumentiem!

Zēns nolēma aiziet līdz durvīm un pārbaudīt, vai tās nav atstātas vaļā. Durvis bija aizslēgtas. Strupdegunis pieliecās pie atslēgas cauruma un mēģināja saskatīt lielo, melno kasti.

Šajā mirklī notika trīs lietas! Trakulis draudoši ierūcās. Kāds izgrūda tik briesmīgu rēcienu, ka Strupdegunis gandrīz kļuva kurls. Un kāda roka apdullinoši iebelza viņam pa ļoti maigu vielu.

Strupdegunis iebļāvās un nostiepās uz furgona kāpnēm. Trakulis iesmilkstējās, jo roka bija piešķīrusi pļauku arī viņam. Strupdegunis, ar acs kaktiņu pamanījis milzīgu figūru, kas atkal grasījās bclzt, ātri apvēlās, pielēca kājās un metās prom.

Viņam pakal skanēja pērkondimdoša balss. "Tu! Nāk šurp! Es tev mācīš' okšķerēt! Jā!"

Tas bi ja Tonērs. Viņš bija izvedis ziloņus tikai īsā pastaigā un tagad atgriezies pieķēra Strupdeguni nozieguma vielā.

Tonērs rēkdams metās pakaļ Strupdegunim un Trakulim. Visi skatījās. Rodžers ar Diānu redzēja, ka Strupdegunis kā lode aizdrāžas garām un viņam pa pēdām seko Trakulis. Aiz viņiem, drūms kā negaisa mākonis, kliegdams pilnā balsī, skrēja Tonērs.

"Labāk iesim prom," Rodžers teica. "Nāc, Dī. Aizlīdlsim aiz telts un furgonu aizsegā aizla- vīsimies līdz vārtiem. Ko tas stulbais Strupdegunis atkal izstrādājis? Bārni j, tiksimies rīt Ri lobi jā. Cerams!"

Sešpadsmitā nodala RĪTS PILĪ

Strupdegunis tovakar 110 pārējiem dabūja brāzienu. "Tu visu sabojāji! Noskaņoji Tonēru pret mums! Varbūt tevis dēļ viņš tagad sāks uzmanīties!" Rodžers niknojās pa ceļam uz mājām. "Ko tu gribēji panākt, okšķerēdams gar viņa furgonu?"

"Uz to ir spējīgs tikai Strupdegunis," Diāna teica. "Visi skatījās uz mums. Diez vai es vēl gribēšu iet uz gadatirgu."

"Aizverieties!" Strupdegunis dusmojās uz pārējiem un pats uz sevi. "Brūk un brūk man virsū. Es jau teicu — es domāju, ka Tonērs aizgājis ar ziloņiem uz Rilobiju. Es nedarīju neko sliktu."

"Sliktu! Tu visu laiku dari ko sliktu!" Rodžers atcirta. "Kā tad ir ar to tavu muļķīgo bandu "Zaļās rokas", muldēšanu par iespējamo zādzību Riklšemā un tagad — okšķerēšanu ap Tonēra furgonu?"

Turpmāko ceļu visi trīs brauca klusēdami. Strupdegunis bija ļoti bēdīgs. "Viņš rēca kā nelabais," zēns beidzot teica. "Un es dabūju briesmīgu belzienu."

"Par maz vēl dabūji," Rodžers atcirta, un Strupdegunis galīgi atmeta cerību salīgt mieru. Lai dusmojas, ja grib! Viņam vēl ir vecais, labais

Trakulis. Trakulis nekad uz viņu nedusmojas, neko viņam nepārmet un nedomā par viņu slikti. Nekad.

Kad bērni atbrauca mājās, tēvocis Roberts vēl nebija atgriezies. Strupdegunis priecājās. Šovakar nevajadzēs mānīties, lai izvairītos no tēvoča. Bērni paēda kopā ar vecākiem, un pēc vakariņām Strupdegunis ar Trakuli aizklīda prom.,Likās, ka pārējie vēl tur uz viņu dusmas.

Tēvocis atgriezās ap pusdesmitiem. Strupdegunis aiz gara laika bija aizgājis gulēt. Arī Rodžers un Diāna grasījās iet augšā.

"Vai jums bija veiksmīga diena, tēvoci Robert?" Lintones kundze jautāja, saņemdama viņa mēteli un šalli.

"Jā. Ļoti interesanta, mana dārgā. Ļoti interesanta," tēvocis Roberts teica. "Man ir labi jaunumi bērniem. Kur viņi ir?"

Bērni bija viesistabā, kārtoja savas mantas. "Nu, mani dārgie," tēvocis smaidot teica. "Man šorīt izdevās sadzīt rokā lordu Mārlouzu. Un viņš atļāva atvest jūs uz pili, lai apskatītu reto dokumentu un interesanto izbāžņu kolekciju. Ja gribat, brauksim rīt."

"Paldies, tēvoci! Brīnišķīgi!" Diāna iesaucās. Ari Rodžers staroja. Tātad viņiem būs izdevība apskatīt māju, pirms notiks zādzība. Ja tā notiks.

"Domāju, ka jūs paliksiet apmierināti," tēvocis teica. "Es arī esmu apmierināts. Šo kolekciju es pēdējo reizi redzēju pirms vairākiem gadiem, un šis apciemojums atsvaidzinās atmiņu."

Lintones kundze jutās mazliet pārsteigtā. Kad bērni devās gulēt, viņa izgāja kopā ar Diānu un Rodžeru priekšnamā.

"Vai tiešām jūs gribat iet apskatīt vecus, garlaicīgus papīrus?" viņa jautāja. "Jums tie liksies briesmīgi garlaicīgi, un vecais, labais tēvocis JRo- berts arī var būt garlaicīgs, kad stāsta par tiem. Es zinu. Viņš bieži ņēma mani līdzi, kad es bi ju meitene."

"Neuztraucies, mamm. Mēs būsim sajūsmā," Diāna apgalvoja. "Īstenībā mēs gribam redzēt izbāžņus. Tur ir pamatīga kolekci ja."

"Labi. Brauciet, ja gribat," māte teica. "Tēvocis ļoti priecāsies."

Un tiešām! Otrā rītā pulksten desmitos tēvocis kopā ar bērniem devās ceļā ar speciāli noīrētu automašīnu, un viņa seja staroja. Viņš tik ļoti priecājās par izbraucienu, ka aizmirsa pēdējo divu dienu veltīgos mēģinājumus aprunāties ar Strupdeguni.

Ak vai! Trakulim neļāva braukt līdzi. "Piedod, bet suņus pilī nelaiž," tēvocis teica, apņēmies neparko neņemt līdzi Trakuli. Tēvocis labi atcerējās, kā Trakulis apsēžas un sāk nežēlīgi kasīties, un vecais vīrs negribēja to piedzīvot atkal automašīnā.

Viņi piebrauca pie pils, kas drīzāk atgādināja lielu muižu. No savas mājiņas iznāca vārtsargs un atvēra lielos dzelzs vārtus uz piebraucamo ceļu.

"Jūsu caurlaidi, ser," viņš sacīja. Tēvocis pasniedza caurlaidi.

"Viss kārtībā, ser," vīrs teica. "Šorīt pie mums ir kā iebraucamā vietā. Jūsu caurlaide ir jau trešā, kuru es pārbaudu. Augšā ir interesants muzejs, ser. Un neaizmirstiet apskatīt balto āpsi. Es pats to noķēru! Viņa gaišība neslēpa, ka ir apmierināts ar mani."

"Apskatīsim, labo cilvēk," tēvocis atbildēja, un automašīna pa piebraucamo ceļu pieripoja pie lielām parādes durvīm. Tās atvēra virssulainis, un vajadzēja vēlreiz uzrādīt caurlaidi.

"Lūdzu, ser," virssulainis teica tikpat svinīgā balsī, kādā mēdza runāt tēvocis. Strupdegunis piebikstīja Diānai, un viņa, sapratusi mājienu, pasmaidīja.

Virssulainis viņus veda pa priekšnamu ar akmens grīdu un tad pa platām marmora kāpnēm, kas, skaisti līkumodamas, vijās augšup.

Viņi uzkāpa nākamajā stāvā, un vīrs devās uz nelielu galvenās ēkas piebūvi. Viņš atslēdza lielas koka durvis, aiz kurām pavērās tumšs gaitenis. Tā galā bija vēl vienas durvis, kuras virssulainis atslēdza.

Aiz tām atklājās liela telpa, gar kuras sienām no grīdas līdz griestiem rindojās plaukti ar grāmatām.

Viņi gāja tālāk, uz istabas otru galu, kur sienā rēgojās zemas, izturīgas durvis. Tās bija slēdzamas ar divām dažādām atslēgām!

"Šī vieta ir ļoti labi aizsargāta," Rodžers teica. "Divas aizslēgtas durvis, un tagad vēl trešās, ar divām atslēgām! Pie jums gan laupītāji neielauzīsies!"

"Nē, ser," virssulainis atbildēja. "Viņa gaišība ļoti augstu vērtē savu kolekciju. Šeit jūs atradīsiet izbāžņus, ser, bet tālāk, uz tiem plauktiem, ir dokumenti. Pirms iesiet prom, ser, man jūs jālūdz pagaidīt, kamēr Džonsa kungs, muzeja uzraugs, pārbaudīs kolekciju. Mums tas jādara, ser, lai kādam neienāktu prātā pievākt ko vērtīgu. Mūsdienās ir daudz negodīgu cilvēku!"

"Es saprotu," tēvocis atbildēja. "Pārbaudiet, ko vien vēlaties. Patīkami, ka par vērtīgu kolekciju tik labi rūpējas. Pēdējā laikā saradies daudz zagļu."

"Jā, ser," virssulainis piekrita un ieslēdza viņus istabā.

"Mēs esam ieslēgti!" Diāna mazliet satrūkās.

"Tas nav nekas briesmīgs," tēvocis atbildēja. "Prātīgs drošības pasākums. Kad būsim apskatījuši kolekciju, mums jāpiesit pie šī zvana. Kā redzu, mēs neesam vieni."

Istabā bija vēl divi cilvēki — ļoti vecs vīrs, tik salīcis, ka viņa seju gandrīz nevarēja saskatīt, un otrs jaunāks vīrietis ar bārdu un ļoti kuplām uzacīm. Viņam bija ūsas, un vispār viņš bija ļoti apaudzis.

"Viņam pat ausīs aug spalvas!" Strupdegunis čukstēja Diānai. "Kā uzacis!"

"Kuš! Vēl izdzirdēs," Diāna dusmīgi atcirta. Strupdegunis vienmēr čukstēja ļoti skali.

Abi vīri pētīja dokumentus. Tie bija izvietoti plauktos, un zem katra piestiprināts uzraksts. Bārdainais vīrs uzmeta skatienu jaunienācējiem un tūdaļ zaudēja interesi par viņiem. Kamēr bērni klīda apkārt, viņš akurāti šķirstīja manuskriptu lappuses.

"Dī! Ej un paklausies tēvoci Robertu, bet mēs apskatīsimies," Rodžers čukstēja. "Es uzmetīšu istabas plānu. Katram gadījumam."

Diāna piegāja pie tēvoča un sāka uzdot jautājumus. Vecais vīrs sāka plašus skaidrojumus te par vienu manuskriptu, te par otru. Diānai bija ļoti garlaicīgi. Meitene gandrīz neko nesaprata. Viņa sekoja ar skatienu zēniem, kas staigāja pa istabu, kaut ko pētīdami. Viņus nesajūsmināja dzīvnieku izbāžņi, kas bija nožēlojami, noplukuši un daži pat kožu saēsti.

Tur bija ari baltais āpsis. Tas izskatījās loti netīrs. Vēl tur bija divas lapsas ar mazuļiem, visi izbāzti un ļoti nedabīgi nostādīti kopā. Sesks ar vienu aci. Otra bija izkritusi un nebija ielikta atpakaļ. Divas rudas vāveres pie veidojuma, kuram vajadzēja attēlot viņu mājokli. Vāverēna kožu saēstā galva slējās pāri netīras ligzdas malai.

"Nekā īpaša." Strupdegunis nepatikā saviebās. "Tie droši vien ir dzīvnieki, kurus lords Mārlouzs izbāzis, kad vēl bija zēns, un viņš tik ļoti lepojas ar savām trofejām, ka nevar no tām šķirties. Briesmīgi izbāžņi."

Rodžers pēkšņi piebikstīja Strupdegunim un nočukstēja: "Ko tas vīrs tur dara?" Strupdegunis paskatījās uz bārdaino vīrieti. Tas bija kaut ko uzlicis uz manuskripta un virzīja pa lappusi augšup un lejup.

"Tas ir palielināmais stikls, stulbeni!" Strupdegunis atcirta. "Vai neesi redzējis, kā tēvocis pēta savus vecos papīrus ar tādu pašu? Kāpēc tev viss liekas aizdomīgs?"

Rodžers mazliet sadrūma. Viņš pagriezās, lai nopētītu salīkušo večuku. Kā cilvēks var būt tik salīcis! Tas laikam ir šausmīgi. Pat iedams no plaukta pie plaukta, viņš bija tik salīcis, ka bija spiests skatīties grīdā.

Rodžers nopriecājās, kad abi vīri piezvanīja, lai ietu prom. Muzeja uzraugs, grumbains vecis, ienāca, aiztaisīja durvis un ātri pārskatīja dokumentus, lai pārliecinātos, vai tie vēl ir savā vietā. Dzīvniekiem viņš neuzmeta ne skatienu!

"Laikam cer, ka tos kožu saēstos briesmoņus kādu dienu nozags," Strupdegunis teica, kad abi vīri kopā ar muzeja uzraugu izgāja. Durvis atkal tika aizslēgtas ar abām atslēgām.

"Tagad es uzmetīšu istabas plānu," Rodžers teica. "Katram gadījumam!"

"Iezīmē arī abas pārējās slēgtās durvis, kas ved uz šejieni," Strupdegunis teica, redzēdams, ka Rodžers sācis zīmēt. "Tev ļoti labi izdodas. Kas tie tādi? Logi?"

"Jā. Tie ir stipri un cieši aiztaisīti. Ievēroji?" Rodžers jautāja. "Un ārpusē ir režģi. Neviens nevarētu iekļūt iekšā."

Zēns pacēla skatienu, lai redzētu, vai istabai ir jumta logs. Jumta loga nebija. Rodžers iezīmēja plauktus un ar punktiņiem uz grīdas atzīmēja izbāžņus. Viņš atzīmēja arī krēslus, rakstāmgaldu, kamīnu un galdiņu, uz kura atradās kaut kāds augs.

Zīmējums bija izdevies labi. Rodžers palika apmierināts. Strupdegunis to apbrīnoja no visas sirds.

Zēni uzmeta skatienu nabaga Diānai. Meitene izskatījās pavisam bāla pēc gandrīz stundu ilgās stāvēšanas blakus tēvocim un nogurdinošās lekcijas, kuru viņa nesaprata un kura viņai nepatika.

"Nabaga Dī!" Rodžers čukstus teica Strupdegunim. "Liekas, ka viņai jau ir līdz kaklam. Varbūt nomainīsim viņu?"

"Nē," Strupdegunis stingri atteica. "Ja gribi, vari iet. Es neiešu. Es tur noģībšu."

"Ej im noģībsti!" Rodžers atcirta. "Tad tēvocis mūs vedīs prom. Viņš nepieļaus, ka tu šeit guli bez samaņas."

Strupdeguņa uzmanību piesaistīja kaut kas uz platā kamīna apšuvuma. Tas bija pulkstenis, kas rādīja pusdivpadsmit. Strupdegunis uz pirkstgaliem piezagās pie kamīna, attaisīja pulksteņa stiklu un pārbīdīja rādītājus uz pusvieniem. Rodžers iespurcās un steidzīgi noslāpēja ķiķināšanu ar šķavām.

Strupdegunis pienāca pie tēvoča Roberta. "Tēvoci. man ļoti negribas jūs pārtraukt, bet vai jums neliekas, ka laiks iet prom? Pulkstenis uz kamīna rāda pusvienu."

"Ak tu tētīt! Kā laiks skrien!" tēvocis pārsteigts iesaucās un piezvanīja muzeja pārzinim. "Neticami! Pavisam neticami!"

Septiņpadsmitā nodala

GADATIRGUS RILOBIJĀ

Kamēr automašīna traucās uz mājām, Rodžers nepacietīgi gaidīja, kad varēs parādīt Diānai lielisko zīmējumu. Tēvocis vēl joprojām nevarēja šķirties no sava jājamzirdziņa. Bērni garlaikoti klausījās un vēlējās, kaut drīzāk nokļūtu mājās.

"Milzīgs paldies, tēvoci," Rodžers pieklājīgi teica. "Mums bija kolosāls rīts."

"Kāds rits?" tēvocis pārsteigts jautāja.

"Kolosāls. Spožs. Grandiozs," Strupdegunis skaidroja. "Liels paldies."

"Es ļoti, ļoti priecājos." Tēvocis staroja, domādams, cik patīkami un interesanti galu galā ir šie bērni. Būs jāparāda viņiem vēl kāda kolekcija. "Tagad ejiet un sakārtojieties pirms pusdienām," viņš teica. "Ak šausmas! Ceru, jūsu māte nedomās, ka esmu jūs atvedis pārāk vēlu."

Tā kā pulkstenis bija tikai bez desmit divpadsmit. nevis viens, kā uzskatīja tēvocis, Lintones kundze domāja, ka viņi atbraukuši loti agri, nevis vēlu. Toties tēvocis bija neizsakāmi pārsteigts, izdzirdējis, ka gongs sauc pusdienās tik vēlu. Viņš galīgi samulsa.

Rodžers parādīja Diānai savu karti. "Tagad," viņš teica, "ja notiks ielaušanās, mums būs telpas plāns. Tas varētu būt ļoti, ļoti noderīgs."

Trakulis tik ļoti priecājās, atkal ieraudzījis bērnus, ka viņam uznāca kārtējā lēkme — viņš skrēja, ko kājas nes, augšā un lejā pa kāpnēm, iedrāzās visās guļamistabās pēc kārtas un izmētāja uz visām pusēm paklājus. Sardīne nobijās un uzlēca uz grīdas pulksteņa, kur palika sēžam, šūpodama asti kā svārstu, kamēr Trakuļa trakums pierima.

Sapratis, ka Trakulim uznākusi lēkme, tēvocis ieslēdzās guļamistabā. Ak, šis suns! Ja viņš nerej.

tad kasās, ja nekasās, tad trako. Patīkami ir vienīgi izbāzti suņi, tēvocis domāja. Tie vismaz nekasās!

Todien bērni nebrauca pie Bārnija. Pirmkārt, tāpēc, ka Lintona kungs bija mājās un lika visiem iet dārzā, lai palīdzētu novākt nocirstos kokus, un, otrkārt, tāpēc, ka Bārnijs varētu būt pārāk aizņemts.

Strupdegunim bija vēl trešais iemesls. Zēnam joprojām smeldza vieta, pa kuru Tonērs bija iebelzis, un viņš domāja, ka būtu prātīgi nerādīties acīs milzim, līdz tas būs notikušo aizmirsis. Un tad Strupdegunis to atgādinās!

Bārnijs tovakar uzradās pats ar Mirandu uz pleca. Zēns bija gaidī jis dārzā, līdz parādījās Rodžers. Bārnijs klusi, bet skaidri iesvilpās.

Rodžers pagriezās. "Tas esi tu, Bārnij?" viņš sauca. "Vai tu vakariņas esi ēdis? Mēs jau paēdām, bet varam palūgt, lai pavāre tev kaut ko pagatavo."

"Es neatteiktos no kūkas gabaliņa," teica Bārnijs, kas šajā dienā, kad ceļojošais cirks pārcēlās uz Rilobiju, bija ēdis ļoti maz.

"Nāc uz pagalma durvīm. Palūgsim kaut ko pavārei," Rodžers teica. Zēni parādījās pagalma durvīs, un pavāre, ieraudzījusi Mirandu, spalgi iekliedzās.

"Dieva dēļ! Tas ir mērkaķis? Neiedrošinies nest viņu manā virtuvē! Ko tu atnesīsi nākamreiz?"

Tomēr viņa nomierinājās tiktāl, ka uztaisīja izsalkušajam Bārnijam sviestmaizes un iedeva lielu. ar sīrupu aplietu pīrāga gabalu. Zēns pacēla augšup sviestmaizi, un Miranda rūpīgi noņēma un apēda tomāta šķēlīti.

"Šodien mērkaķis, bet kas būs rīt?" pavāre iesaucās.

"Aizbrauc uz Rilobijas gadatirgu, tur tu ieraudzīsi dažus šimpanzes," teica Rodžers. "Tev jāredz, kā viņi brauc ar divriteņiem."

"Tam nu gan es neticu," pavāre atteica. "Labi. Es braukšu un, ja redzēšu šimpanzes uz divriteņa, apēdīšu savu svētdienas cepuri."

"Pielūko. Būs jāiet uz baznīcu ar otru cepuri — labāko būsi apēdusi." Rodžers smaidīja.

Bārnijs nezināja neko jaunu, vienīgi to, ka gadatirgus veiksmīgi pārcēlies uz Dolinghilu Ri- lobijā un ka Tonērs, šķiet, atguvis labo omu un pavadījis priecīgu pēcpusdienu, veikdams abu ziloņu pavasara tīrīšanu.

"Pavasara tīrīšanu? Ko tas nozīmē?" jautāja Diāna, kas bija ienākusi kopā ar Strupdeguni.

"Viņš ņem sastatņu kāpnes, kannu ar eļļu un suku, ieeļļo ziloņiem ādas krokas un viscaur noberž viņus," Bārnijs stāstīja, ļoti ātri ēzdams sviestmaizes. "Viņam šis darbs patīk. Tad viņam vienmēr ir laba oma."

"Viņš man briesmīgi iebelza," Strupdegunis sūdzējās. "Es tikko varu nosēdēt."

"Tā tev vajag!" Diāna atcirta. "Ja tu vienmēr saņemtu, ko esi pelnījis, tad vispār nevarētu apsēsties."

"Man šī piezīme nepatīk," Strupdegunis teica, beidzot izpratis tās jēgu. Tikmēr Rodžers jau rādīja Bārnijam pils muzeja plānu, un Strupdegunim vairs neviens nepievērsa uzmanību.

"Kā klājas Hērlijam un Bērlijam?" Diāna jautāja. "Vai viņus pārcelšanās neapbēdina?"

"It nemaz," Bārnijs atbildēja un iedeva Miran- dai mazu gabaliņu sīrupa kūkas. "Ak, tu mazais pārpratums! Tu to iemeti man aiz apkakles!"

"Sīrupa kūku?" Diāna līdzjūtīgi pārjautāja. "Ārprāts!"

Tas Rodžeram kaut ko atgādināja. "Vai negribi ieiet vannā?" viņš jautāja Bārnijam. "Mamma teica, ka tu jebkurā laikā vari nākt pie mums uz vannu."

. Bārnijs vilcinājās ar atbildi. "Es dikti gribētu Nomazgāties tagad, ja viņa atļauj. Esmu netīrs no galvas līdz kājām pēc šodienas pārcelšanās. Aukstā ūdenī kārtīgi nomazgāties nevar, bet siltā mums nav."

Bērni pavadīja Bārniju uz vannas istabu, kur viņš apstājās kā zemē iemiets, ieraudzījis lielo krēmkrāsas vannu, kas līdz augšai bija piepildīta ar ūdeni. Diāna atnesa ļoti lielu, mīkstu krēmkrāsas dvieli.

"Kāpēc tas ir vajadzīgs?" viņš jautāja, domādams, ka meitene atnesusi gultas pārklāju. Zēns apstulba, kad Diāna paskaidroja, ka tas ir tikai dvielis. Viņam par dvieli parasti noderēja ļoti netīrs, noskrandis kabatlakats. Kā Bārnijam patika karstajā vannā! Miranda sēdēja uz aukstā ūdens krāna un pārsteigta skatījās. Ko Bārnijs dara ūdenī, no kura ceļas dūmi? Viņa iebāza tajā savu mazo pēdu un spiegdama atrāva atpakaļ.

"Iekoda?" Bārnijs jautāja, ieziepējies 110 galvas līdz kājām un nolicis ziepes atpakaļ trauciņā. Miranda tās paņēma un apostīja. Viņa nokoda mazu gabaliņu un, pretīgumā saviebusies, iemeta ziepes ūdenī 1111 izspļāva nokosto gabaliņu.

"Miranda, šādā vannas istabā tā neklājas uzvesties," Bārnijs teica. "Kur palikušas ziepes?"

Viņš tās izmeklējās pa visu vannu un pēc tam mierīgi atlaidās siltajā ūdenī. Pie durvīm skrāpējās Trakulis.

"Piedod. Vannas istaba aizņemta, Trakuli," Bārnijs pusaizmidzis nomurmināja, laizdamies miegā. Tad viņš izdzirdēja bērnu balsis dārzā un izslējies sniedzās pēc brīnišķīgā dvieļa.

Vakars bija jauks, un bērni kopā ar Bārniju devās atpakaļ uz gadatirgu. Miranda nespēja saprast, kāpēc Bārnijs tik saldi smaržo. Viņš vairs neizskatījās pats pēc sevis! Mērkaķīte visu ceļu sēdēja uz pleca Strupdegunim, cerēdama, ka Bārnijam atgriezīsies vecā, labā smarža.

Kad bērni pienāca pie vārtiem, aiz kuriem pļavā bija iekārtojies ceļojošais cirks, kāds nāca pa tiem laukā. Tas bija pats Tonērs. Strupdegunis viņu tūdaļ pazina un ātri paslēpās dzīvžogā. Pārējie drosmīgi soļoja tālāk.

"Labs vakars, ser," Bārnijs pieklājīgi sveicināja. Tonērs palūrēja uz zēnu.

"Ā, tas esi tu. Pieskati mani ziloņi. Labi? Kad būsi iekšā. Ans juniors ir pie viņi tagad, bet viņi nav mierīgs — viņi nepatīk kustēt."

"Jā, ser," Bārnijs atbildēja. "Vai jūs ilgi būsiet prom, ser?"

"Nē. Tikai viena stunda," Tonērs teica. "Pa ceļu un atpakaļ."

Rodžers parāva Bārniju. "Uz kurieni viņš iet? Tu ej mājās, bet es viņam sekošu. Kas to lai zina!"

Bārnijs piekrītoši pamāja ar galvu un iegāja pa vārtiem. Strupdegunis izlīda no dzīvžoga. Viņš bija dzirdējis Rodžera čukstus.

"Klau, mēs sekosim Tonēram?" viņš sajūsmināts jautāja. "Ja mēs viņu gadījumā pazaudēsim, Trakulis varēs sadzīt pēdas."

"Viņš neko nesadzīs tāpēc, ka nenāks līdzi," Rodžers teica. "Un tu ari ne. Tu aizvedīsi Dī uz mājām. Es viņam sekošu. Ej, Strupdeguni. Man jāseko Tonēram, lai es viņu nepazaudētu."

Rodžers atstāja abus bērnus un metās skriešus prom pa celiņu. Uz kurieni Tonērs iet? Vai tiešām tikai pastaigāties?

Zēns pienāca pie ceļa atzarojuma un ieraudzīja tālumā Toneru, kas mēnessgaismā izskatījās |K'c milža.

"Oho!" Rodžers nodomāja. "Viņš pagriezies 11/ Mārlouza pili. Ko jūs par to teiksiet?"

Astoņpadsmitā nodala strupdegunis izklaidĒjas

Tonērs platiem soļiem gāja pa ceļa vidu, un aiz viņa stiepās melna ēna. Rodžers viņam sekoja. Mārlouza pils, spriežot pēc ceļa rādītāja, atradās pusjūdzi tālāk — netālu no Rilobijas gadatirgus! Rodžers turējās dzīvžoga ēnā, lai Tonērs viņu nepamanītu.

Zēns bija satraukts. Kas Tonēram ir padomā? Tik vēlā stundā viņš neko nelaupīs. Zagļiem vēl ir par agru.

"Ja redzēšu, ka viņš rāpjas pāri žogam vai kā citādi aizdomīgi uzvedas, piezvanīšu policijai," Rodžers domāja. "Jāielāgo, vai tuvumā nav kāda māja, uz kuru stiepjas telefona vadi. Tad es lūgtu atļauju piezvanīt. Cik tas ir satraucoši!"

Zēns iedomājās telpu pils mazajā spārnā, kuru sargāja trīs durvis, turklāt trešajām bija divas atslēgas. Logi cieši aiztaisīti un aizrestoti. Ja Tonērs tiks cauri aizslēgtām durvīm un aizrestotiem logiem, tos neuzlauzis, tad viņš ir ļoti gudrs vīrs!

Tonērs tikai gāja un gāja. Rodžers turējās ēnā ceļa malā. Tonērs ne reizi nepagriezās, lai pārliecinātos, vai viņam kāds neseko. Viņš gāja taisni uz priekšu.

Tālumā neskaidri iezīmējās Mārlouza pils. Tai apkārt slējās augsts mūris. Mēnessgaismā mirgoja logi. Rodžers mēģināja saskatīt aizrestoto logu, aiz kura istabā glabājas izbāžņi un seni, vērtīgi dokumenti. Beidzot viņš to atrada. Pie joda! Kā milzenis Tonērs varētu uzkāpt pa slīpo, augsto sienu un izkļūt cauri aizrestotiem logiem?

Neko līdzīgu Tonērs, protams, nedarīja. Viņš pienāca pie lielajiem dzelzs vārtiem un pirmo reizi apstājās. Milzis, ar lielajām rokām ieķēries vārtos, skatījās caur tiem uz Mārlouza pili.

Rodžers aizturēja elpu. Nekas nenotika.

Zēns juta dziļu vilšanos. Tonērs, kuram sekoja Rodžers, turpināja ceļu, iedams gar žogu apkārt pils parkam, beidzot atkal nonāca pie dzelzs vārtiem un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis!

"Tik gara pastaiga, un viss velti!" Rodžers domāja. "Nekas. Varbūt Tonērs skatījās, kā varētu iekļūt pilī citu nakti. Un plānoja. Jā, tā laikam ir. Viņš grib atgriezties un iekļūt pilī citu nakti. Taču kā? To es nespēju saprast!"

Rodžers redzēja, ka Tonērs mierīgi atgriežas pļavā, kur bija izvietojies ceļojošais cirks, un devās mājup. Lintones kundze dusmojās, ka viņš pārnācis tik vēlu. "Pārējie jau sen ir atpakaļ un guļ," viņa teica. "Vai tu zini, ka pulkstenis ir desmit? Tu mani pārsteidz, Rodžer. Laikam biji kopā ar Bārniju. Taču iegaumē — lai kā viņš man patiktu, es neļaušu, ka tu ej gulēt tik vēlu kā viņš."

"Piedod, mamm," Rodžers sacīja un neteica vairs ne vārda. Aizbildināties ar Tonēru viņš nevarēja.

Pārējie jutās ļoti vīlušies, uzzinājuši, ka Tonērs tikai Iūrējis pa pils vārtiem un gājis apkārt žogam.

"Un tomēr man liekas, ka tev ir taisnība. Viņš pēta apkārtni un kaut ko perina," Diāna teica. "Arlabunkti! Parunāsim par to rīt!"

Nākamajā dienā bērni atkal ieradās gadatirgū, kad tas jau bija sācis darboties. Tur viņi satika pavāri, kurai bija brīva pēcpusdiena. Strupdegunis piegāja pie viņas.

"Vai esi jau izņēmusi savu labāko svētdienas cepuri, lai to apēstu?" viņš jautāja. "Šodien tu redzēsi, kā abi šimpanzes brauc ar divriteņiem. Nāc, es tev nopirkšu biļeti. Vēl nekad neesmu redzējis kādu ēdam cepuri un labprāt noskatīšos, kā tu košļāsi savējo."

"Tad iesim abi kopā," pavāre atbildēja. Viņa kopā ar bērniem iegāja teltī, kur uzstājās Hērlijs un Bērlijs. Vosta viņiem pamāja ar galvu un ieradīja pavārei vietu pirmajā rindā. Viņa jutās pagodināta.

Sievietei acis gandrīz vai izspiedās no pieres, kad viņa redzēja Hērlija un Bērlija trikus, bet, kad tie brauca ar divriteni apkārt arēnai — sākumā Bērlijam minot pedāļus un ar Hērliju uz stūres, un pēc tam otrādi — , viņa aiz brīnumiem sauca: "Kas to būtu domājis! Es to nemūžam nebūtu iedomājusies! Kas to būtu iedomājies! Zili brīnumi!"

Strupdegunis smaidīja. "Tev būs jānorij savi vārdi tāpat kā cepure. Kad es varēšu pavērot tavu mielastu, pavārīt? Kā tu ēdīsi? Ar nazi un dakšiņu, vai tāpat vien sakošļāsi savu cepuri?"

"Liecies mierā ar savām muļķībām," pavāre teica un apstulbusi skatījās, kā šimpanzes iet uz rokām apkārt arēnai. "Man jau skatoties reibst galva."

"Kā tad būs ar svētdienas cepuri?" Strupdegunis nerimās. "No dotā vārda nedrīkst atkāpties."

Pavāre sāka justies neērti. "Beidz jel! Tu taču zini, ka cepures neviens neēd," viņa teica. "Liecies mierā, mazais nekauņa. Es tev uztaisīšu bezē. Ak Dievs! Ko tie radījumi tagad dara? Saki, lai viņš iet prom. Man nepatīk viņa spalvainais ģīmis."

Hērlijs bija pienācis pie Strupdeguņa un smaidīja pār visu jocīgo ģīmi. Viņš papliķēja Strupdeguni un, redzēdams, ka pavāre ir Strupdeguņa draudzene, papliķēja ari viņu. Pavāre uzlēca no krēsla un, bailēs trīcēdama, metās laukā.

"Pirmo reizi mūžā!" viņa murmināja. "Pirmo ivizi!"

Strupdegunis brīnījās, ko gan viņa būtu darījusi pirmo reizi mūžā. Zēns devās viņai pakal un atgādināja par derībām.

"Iegaumē. Vai nu tu apēdīsi savu cepuri, vai es apēdīšu tavas bezē kūkas."

"Tu esi īpatnis," pavāre teica. "Ej prom. Es ļ'i ibu atpūsties. Liec mani mierā ar savām cepu- rēm un bezē kūkām!"

Strupdegunis sargājās rādīties acīs Tonēram. Zēns turējās pēc iespējas tālāk no viņa furgona. Viņš negribēja dabūt vēl vienu belzienu! Tad viņš ieraudzīja pārējos pie riņķu mešanas telts un gāja pārmīt ar tiem kādu vārdu. "Pavāre neēdīs savu labāko svētdienas cepuri. Viņa mums uztaisīs bezē."

"Labi darīts!" teica Rodžers. "Re, kur nāk vecā Mā! Diez ko viņa grib?"

Vecā Mā pienāca pie riņķu mešanas telts. Viņas gaišās putna acis šaudījās uz visām pusēm. Viņa uzrunāja Bārniju.

"Vai tu esi redzējis Anu junioru, Bārnij? Es gribu, lai viņš pieskata katlu uz uguns. Man jāmazgā drēbes, un abus darbus reizē es nevaru darīt."

"Viņš aizgāja palīgā pie ziloņiem," Bārnijs atbildēja. "Šodien ir tik daudz cilvēku, ka Tonēra kungs nevar viens pats izvizināt visus gribētājus. Re, kur viņš ir! Skatieties! Billijs Tells ir šautuvē."

"Vecajai Mā neviens nekad nepalīdz," vecā sieviete nomurmināja un pagriezās, lai ietu prom.

"Es varu pamaisīt jūsu dziru," Strupdegunis teica, iedomājies, ka būtu interesanti aprunāties ar veco sievieti.

"Tu! Tu to vien proti maisīt, kā nepatikšanas!" vecā Mā tcica un krekšķēdama devās prom. "Labi, nāc ar". Pie reizes atnesīsi ūdeni 110 strauta. Man jau beidzas."

Strupdegunis atzina, ka viņam uzkrauj vairāk, nekā viņš bija pieteicies darīt. Vispirms vajadzēja atnest 110 strauta dažāda lieluma spaiņus ar ūdeni, tad sanest malku ugunskuram, tad stāvēt pie lielā dzelzs katla un maisīt viru ar garu dzelzs karoti, kuras kāts aizvien vairāk sakarsa.

"Kas tur ir iekšā?" Strupdegunis jautāja, skatīdamies uz burbuļojošo šķidrumu.

"Neuzdod jautājumus un nedzirdēsi melus," veča atbildēja, mazgādama toveri veļu. Strupdegunis pasmaidīja. Pēc smaržas spriežot, lielajā katlā varēja būt truša, zaķa, vistas vai pat pīles vira. Strupdegunis juta, ka neatteiktos no šķīvja ar gardi smaržojošo virumu.

Mā mazgāja drēbes un sāka runāt. Strupdegunis aizrāvies klausījās. Viņa stāstīja par Billi ju Tellu un Vostu, un par daudziem, kurus zēns nepazina, — par burvju mākslinieku Presto, par klaunu Lipīgo Stenliju, par Volā kungu un tā Lu ī. par Petronellas jaunkundzi un viņas papagaiļiem — par māksliniekiem, kas uzstājās cirkos un gadatirgos, par cilvēkiem, kurus viņa bija pazinusi un nekad neaizmirsa. No viņas mutes nebeidzamā straumē plūda cilvēku vārdi un stāsti par katru no viņiem.

"Un Tonēra kungs?" Strupdegunis iedrošinājās pajautāt. "Vai viņu jūs jau sen pazīstat?"

"Sen! Ļoti sen! Ak, kāds viņam ir raksturs! I'at domāt negribas," vecā Mā teica, celdama ārā no tovera dīvaina izskata apģērba gabalus. "Viņam vienmēr bijis raksturs, vienmēr viņš kliedzis, vienmēr bi jis liela auguma. Toties kas par lielisku akrobātu! Būtu tu viņu redzējis uz virves! Uz tās viņš prata dejot labāk nekā vairākums vīriešu uz deju zāles grīdas."

Strupdegunis apstulba. Tonērs — akrobāts! ('ik savādi! Viņš nemaz neatgādina akrobātu. Viņš ir tik liels un smags — un tomēr, Strupdegunis iedomājās, cik viegla un gracioza ir viņa gaita. Tā viņš būs gājis, kad pieķēra Strupdeguni okšķerējam ap savu furgonu!

Strupdegunis atcerējās, cik viegli un ātri viņš lēca mugurā ziloņiem. Jā, viņš droši vien bijis labs akrobāts.

"Vai viņš arī tagad uzstājas kā akrobāts?" Strupdegunis jautāja.

"Kas? Tonērs?" Vecā Mā spiedzoši iesmējās. "Šis resnais vecis? Tagad viņš ir īsls zilonis un tomēr prot noiet pa novilktu virvi 1111 palēkties pāri savai galvai. Taču stiprākais Tonēram ir viņa raksturs. Viņš nebaidās ne no kā. Ne 110 kā, vienīgi…"

"No jums, vai ne, vecā Mā?" Strupdegunis smaidot jautāja. "Klau, cik ilgi tā vira jāmaisa? Smarža ir tik kolosāla, ka nevarēšu ilgi noturēties, nenolaizljis karoti."

Vecā Mā atkal ieķiķinājās. Viņai palika Strupdeguņa nekaunība. "Paliec pusdienās pie vecās Mā," viņa teica. "Tikai tu un tavs suns. Kā viņu sauc? Par Strupdeguni? Un tevi par Trakuli. Nu, nu. Tas, kurš tev deva vārdu, ir bijis gudrs cilvēks."

"Mā, tu visu sajauci," Strupdegunis iebilda un palēca malā, kad vecā Mā turpat tuvumā izlēja no tovera ziepjaino ūdeni.

"Uzmanies, Trakuli!" viņa teica, un abi — gan suns, gan zēns — uzmanījās. "Tagad piesēdi un pagaidi — es tev iedošu tik gardu viru, kādu vēl nebūsi nobaudījis. Vecā Mā zina, kā jāvāra ēst. Zina!"

deviņpadsmitā nodala

STRUPDEGUŅA JAUNĀS IZDARĪBAS

Pārējie bērni ar skaudību noskatījās, kā vecā Ma pielej milzīgu šķīvi ar virumu no sava dzelzs I aila un pasniedz to Strupdegunim.

"Kas to būtu domājis!" Bārnijs pārsteigts skaudīgi novilka. "Vecā Mā nekad nav bijusi tik de- vij'.a. Kā tas Strupdegunim izdodas? No vecās Ma izspiež vakariņas, no jūsu pavāres bezē, un…"

"Gluži vienkārši nekauņa," Rodžers pārtrauca. "Skatieties! Vecā Mā noliek šķīvi arī Trakulim! Re, cik nikni noraugās sētas suņi!"

Beidzot Strupdegunis, izskatīdamies ļoti apmierināts ar sevi un vakariņām, atnāca pie pārējiem. Trakulis izskatījās vairāk nekā apmie- i māts. Viņš izskatījās neparasti resns un uzreiz sāka žagoties.

"Beidz!" Strupdegunis bargi uzsauca. "Žagas nozīmē, ka tu esi pārēdies. Nenodod sevi tik muļķīgi, Trakuli."

Trakulis atkal nožagojās un izskatījās neizsakāmi pārsteigts. Šķavas un žagas viņu vienmēr pārsteidza. Tās nāca tik negaidīti un, šķita, ir daļa no viņa paša, un to nu spaniels nekādi nespēja saprast. Trakulis, labi paēdis un apmierināts, apsēdās un iesnaudās.

Pēkšņi sāka žagoties Strupdegunis un devās prom, lai nedzirdētu pārējo smieklus un piezīmes. Viņš nolēma nopirkt Hērlijam un Bērlijam konfektes. Zēns redzēja, ka Vosta, turēdams šimpanzes aiz izstieptajām ķepām, pastaigājas pa pļavu. Šimpanzēm ļoti patika tā staigāt, kad apkārt ir daudz cilvēku, kas uz viņiem noskatās.

Vosta atveda šimpanzes uz riņķu mešanas telti. Miranda kaut ko čivināja šimpanzēm un rādīja abiem draugiem koka riņķus, kurus bi ja uzmaukusi uz kreisās priekšķepas, lai tos izsniegtu apmeklētājiem. Hērlijs pastiepa ķepu.

"Nē, tu nedrīksti," Bārnijs pasteidzās.

"Kāpēc?" jautāja Rodžers.

"Viņš met visam, kas pagadās," Bārnijs skaidroja, "vienmēr trāpa un tad saceļ brēku, lai dabūtu to, ko notriecis."

"Mēs gribam redzēt," Diāna lūdzās. Pienāca arī Strupdegunis un pievienojās lūgumam. Viņam bija pilnas kabatas ar lētajām konfektēm šimpanzēm un labākām — sev un pārējiem.

"Lai met vien," Strupdegunis teica. "Es samaksāšu par riņķiem."

"Lai met bez maksas," Bārnijs sacīja. "Vostas kungs, tikai neļaujiet Hērlijam grābt mantas, kuras viņš notrieks, kā tas bija pagājušajā reizē, kad viņš saspieda vienu pulksteni."

Hērlijs meta. Riņķis uzkrita tieši virsū mazai lellītei. Hērlijs sajūsmā bubināja. Visi viņam ap-

Iiiudēja. Viņš meta otru riņķi, un tas uzslīdēja /.i|ai vāzītei. Trešais uzkrita virsū cigarešu paciņai, neaizskarot to. Ļoti labs metiens.

Miranda veikli salasīja riņķus, uzslidināja uz Ķepas un izstiepa to pretī Hērlijam, lai saņemtu peniju.

"Viņam nav jāmaksā," Bārnijs teica, "un viņš nenesīs prom notriektās mantas. Ņem nost tās milzīgās ķepas, Hērlij!"

Hērlijam ļoti gribējās paņemt mantas, kuras viņš bija nopelnījis. Strupdegunim viņa kļuva žēl. Rada neraža! Tik labi uzmeta riņķus, bet balvu nedabūs! Zēns atcerējās nopirktos saldumus.

Viņš iebāza roku kabatā, lai izvilktu šimpanzēm pirktās konfektes, un, protams, tur nekā nebija!

"Hērlij! Tu esi nočiepis konfektes, kuras es Icv nopirku!" viņš iesaucās un parāva šimpanzi ai/, spalvainās ķepas. Hērlijs to uzreiz aplika zēnam ap kaklu un sirsnīgi viņu apskāva.

"Nē. Tu esi nejauks kabatas zaglis," Strupdegunis bargi teica. "Vostas kungs, es viņiem abiem nopirku konfektes, bet tās ir pazudušas!"

"Hērlij! Izgriez kabatas!" Vostas kungs stingri teica. Hērlijs iesmilkstējās un izgrieza vienu kabatu. No tās izkrita turza ar konfektēm!

"Slikts zēns! Nejauks zēns!" Vostas kungs teica un sāpīgi iepliķēja šimpanzi. "Vairs nekādu riņķu! Un nevienas konfektes!"

"Paturiet konfektes un iedodiet tās vēlāk Hērlijam un Bērlijam," Strupdegunis teica. "Es tās nopirku viņiem. Klau. vai Bērlijs arī drīkst mest riņķus?"

"Jā, bet viņš kļūst nevaldāms un sāk mest visiem, kas gadās tuvumā," Vosta atbildēja. "Tāpēc labāk nemudināsim viņu. Nāciet! Hērlij! Bēr- lij! Iesim pie Tonēra kunga un atvadīsimies 110 viņa un no viņa ziloņiem."

Šimpanzēm ziloņi ļoti patika, un viņi tos labprāt devās apciemot. Strupdegunis iekliedzās redzēdams, ka viens no ziloņiem apņem ar snuķi Bērliju un uzliek tieši sev uz lielās galvas. Tur nu Bērlijs sēdēja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ un sajūsmā bubinādams.

"Kaut es arī varētu braukāt apkārt ar ceļojošiem māksliniekiem!" Strupdegunis skaudīgi teica. "Kā man gribētos pārīti tādu šimpanžu! Man būtu arī mērkaķu bars un daži ziloņi, un es neiebilstu pret dažiem lāčiem."

"Man liekas, mums jāiet uz mājām vakariņās," skatīdamies pulkstenī, teica Rodžers. "Bārnij, tu šovakar nevarēsi nākt?"

"Es ļoti gribētu," Bārnijs atbildēja, "bet nav neviena, kas varētu pieskatīt manu telti, un, kā redzat, šovakar ir daudz cilvēku. Ans juniors nevar to darīt — viņš vēl ir pie ziloņiem."

"Žēl gan. Nāc, Strupdeguni. Nedabūsim vakariņas, ja neiesim tūlīt," Rodžers teica.

"līs šovakar vairs nevarēšu ieēst." Strupde- ļ'imis skumji sacīja. "Pēc divām vecās Mā viras porcijām tas nav iespējams. Klau, Bārnij! Vai ilnkstu aizvietot tevi? Tu tikmēr paēd vakariņas kopā ar pārējiem."

"Ko teiks Tonērs?" Bārnijs vilcinājās. "Man nebūs drosmes lūgt atļauju. Ja viņš tevi ieraudzīs Irllī, tūlīt aizdzīs prom no gadatirgus."

"Es pajautāšu vecajai Mā," Strupdegunim pēk- \ņi ienāca prātā. "Tonērs no viņas baidās. Ja viņa atļaus, es palikšu."

Zēns aizgāja pie vecās Mā, kas kāra veļu uz auklas, kura bija novilkta starp diviem furgoniem. "Mā," viņš iesāka. "Man ir bail lūgt atļauju l'onēra kungam. Tāpēc lūgšu tev, labi? Bārnijs grib atvilkt elpu. Vai es drīkstu viņu aizvietot? I s visu darīšu pareizi."

"Protams, ka drīksti, Trakuli," vecā Mā, viltīgi smaidot, atbildēja. "Tu un tavs suns Strupdegunis drīkstat dažas stundas pieskatīt telti. Es tikšu galā ar Tonēru, ja viņš sāks bļaustīties."

"Kāpēc viņa tevi sauc par Trakuli?" jautāja Rodžers, kurš bija sekojis Strupdegunim. "Nē, nesaki. Es varu iedomāties. Nav slikta doma."

Strupdegunis sadrūma. Taču tūdaļ sāka starot. Viņš paliks riņķu mešanas teltī. Tas tik ir lieliski! Viņš nopelnīs milzum daudz naudas un parādīs Bārnijam, ko prot!

"Vai gribi, lai atstāju palīgā Mirandu?" Bārnijs jautāja.

"Nē, paldies. Mēs ar Trakuli paši tiksim galā," Strupdegunis teica. "Ejiet vien un paļaujieties uz mani. Es tikšu galā."

Bērni bija ļoti izsalkuši un devās prom, atstādami viņu vienu. Strupdegunis laikam dabūjis ko brīnum gardu, ja atsakās no otrām vakariņām!

Strupdegunis telti jutās kā mājās. Zēns ļāva sev vaļu. Viņš mēģināja kliegt, cik vien skaļi var, un iznāca tīri labi.

"Sanāciet, sanāciet, sanāciet! Sanāciet, sanāciet, sanāciet!" viņš auroja. "Labākā telts gadatirgū! Pulksteņi, cigaretes, bļodas, karotes, piespraudes, adatas! Uzmetiet riņķi, uz kā vien vēlaties! Izmēģiniet prasmi, izmēģiniet prasmi! Mātes, pārspējiet tēvus! Māsas, pārspējiet brāļus! Izvēlieties balvu un metiet riņķi. Sanāciet, sanāciet, sanāciet!"

Cilvēki izbrīnīti klausījās un pārsteigti skatījās, ka teltī strādā tik mazs zēns. Strupdegunim bija tikai divpadsmit gadu, un viņa strupais deguns, rudie mali un vasaras raibumiem klātā seja, nemaz jau nerunājot par nekaunīgo smaidu, uzreiz izraisīja simpātijas.

Cilvēki devās uz riņķu mešanas telti, un drīz vien lieta gāja no rokas. Arī Trakulis ļoti palīdzēja. Viņš uzmanīja riņķus, un, tikko kāds nokrita zemē, uzreiz to paķēra.

"Tu esi tikpat izveicīgs kā Miranda," Strupdegunis viņam teica, un Trakulis apmierināts luncināji astes strupulīti.

Tonērs drīz vien saprata, ka telti nav Bārnijs, nu nāca šurp, lai redzētu, kas te notiek. Kad viņš Ieraudzīja Strupdeguni, viņa seja sadrūma kā negaisa mākonis. Strupdegunis sastinga.

Taču vecā Mā tūlīt bija klāt. "Lai zēns paliek!" viņa spalgi iekliedzās. "Viņš labi tiek galā! Ja tu viņam kaut pirkstu piedursi, Tonēr, es atgādināšu, ko tu darīji puikas gados. Jā, es tevi bieži esmu likusi pāri celim, un tu kliedzi kā…"

Tonērs jau bija prom. Viņš nevarēja stāties pretī vecās Mā mēlei un zināja to. Lai kā arī būtu, las zeņķis ir izveicīgs un pelna naudu. Nav vajadzības iejaukties. Ja gribēs, vēlāk būs pietiekami daudz laika, lai noliktu to ziņkārīgo blēdi pie vietas.

Strupdegunis palika telti, līdz atgriezās Bārnijs. Viņš bi ja viens. "Tava tante teica, lai tu tūlīt nākot mājās," viņš teica Strupdegunim. "Laikam nevajadzēja tevi atstāt šeit. Viņa likās neapmierināta. Liels paldies. Klau! Tu to visu esi nopelnījis?"

"Jā. Nebija jau grūti," Strupdegunis dižojās. "Būtu tu redzējis — Tonērs kļuva zaļš aiz skaudības, kad ieraudzīja, cik man ir daudz naudas. Varu derēt, tas ir vairāk, nekā viņš ar saviem ziloņiem nopelnījis pa visu vakaru. Viņš aiztinās, neteicis ne vārda. Es tikai paskatījos viņam acīs un…"

"Nu, nu. Nestāsti pasakas," teica Bārnijs, kurš ļoti labi pazina Strupdeguņa gājienus. "Tik un tā liels paldies. Man ļoti patika vakariņas un ciemošanās tavās mājās."

Strupdegunis atcerējās konfektes, ko bija nopircis sev un pārējiem. Zēnam pēkšņi sagribējās ēst, un viņš nodomāja, ka dažas konfektes tagad noderētu. Arī Bārniju varētu pacienāt. Viņš iebāza roku kabatā un… Ak vai! Konfekšu tur nebija! Sasodīts! Laikam Hērlijs būs izņēmis kopā ar otru turziņu. Strupdegunis saīga. Hērli js gan varēja apmierināties ar vienu turzu. Viņš bija ne tikai negodīgs, bet ari alkatīgs.

"Aiziešu uz Vostas furgonu, paskatīšos, vai Hērlijs nav savācis arī manas konfektes," Strupdegunis teica. "Tūlīt būšu atpakaļ."

Zēns devās uz furgonu. Tajā bija tumšs, dega tikai ļoti maza eļļas lampiņa uz plaukta. Strupdegunis pieklauvēja.

Zēnu sveica bubināšana, un viņš dzirdēja krak- šķam solus. Hērlijs un Bērlijs gulēja vienā furgonā kopā ar Vostu. Viņš no tiem nešķīrās pat naktī.

"Vai te kāds ir?" Strupdegunis jautāja. Taču Vostas nebija. Tikai šimpanzes gulēja uz maziem soliem, ievlstijušies segās. Hērlijs pienāca pie durvīm un atvēra tās. Abi šimpanzes prata darīt vienkāršus darbus.

"Hērlij! Vai tu paņēmi manas konfektes?" Strupdegunis bargi jautāja. "Izgriez kabatas!"

Taču Hērlijs bija bez drēbēm! Pirms gulētiešanas viņš vienmēr noģērbās, tāpēc tagad stāvēja likai pats savā kažokā. Trakulis apostīja viņam kājas. Ar vienu lēcienu Bērlijs bija klāt un mēģināja Trakuli pacelt.

"Bērlij, nedari tā! Trakulim tas nepatīk," Strupdegunis teica, mēģinādams atbrīvot nabaga Trakuli. "Ej atpakaļ gultā. Ej. Vai tu mani dzirdi?"

Strupdegunim par pārsteigumu, šimpanzes viņam paklausīja un, savādi bubinādami, palīda zem segām. Zēns ieraudzīja, ka viņu drēbes mētājas uz grīdas. Viena kabata bija izspiedusies. Zēns iebāza tajā roku un izrāva maisiņu ar konfektēm.

"Hērlijs ir slikts!" viņš bārās. "Ejiet gulēt! Abi divi. Nepirkšu jums vairs saldumus. Arlabunakti, blēži!"

Divdesmitā nodala satriecoŠs atklĀjums

Strupdegunis atgriezās pie Bārnija, bet Bārnijs negribēja konfektes. Viņš esot paēdis lieliskas vakariņas!

"Ej uz mājām," viņš lūdza Strupdeguni. "Tava tante dusmosies. Viņa mani vairs neaicinās vakariņās. Ej taču, Strupdeguni."

Strupdegunis aizgāja. Viņam par laimi, tante kādam zvanīja pa tālruni, tāpēc zēns pielavījās viņai no muguras, noskūpstīja un metās augšā pa kāpnēm ātrāk, nekā viņa paguva apgriezties, lai sabārtu palaidni.

"Tu esi loti vēlu, Strupdeguni," atskanēja Rodžera miegainā balss. "Mammai nepatika, ka mēs tevi atstājām riņķu mešanas telti."

Strupdegunis nožāvājās. Pēkšņi viņš juta, ka ir briesmīgi noguris. Zēns pateica Rodžeram dažus vārdus un, ātri nomazgājies un pārlaidis suku pār zobiem, iekrita gultā.

Nākamajā rītā Strupdegunis atklāja kaut ko tādu, kas visus trīs bērnus pārsteidza tā, ka viņi tikai ar lielu piespiešanos spēja izpildīt rīta darbus.

Strupdegunis aizgulējās. Viņš metās lejā uz brokastīm, saņēma rājienu 110 tēvoča 1111 nolēma, ka tūlīt pēc brokastīm ies augšā un saklās gultu, lai nesaņemtu rājienu arī no tantes.

Zēns norāva gultas veļu. Zem spilvena bija konfekšu turza, kuru viņš vakar vakarā bija izvilcis no Hērlija kabatas.

Viņš paņēma turziņu, cerēdams, ka īrisenes nav izkusušas un nosmērējušas veļu.

No turziņas rēgojās ārā papīra driska. Daudz neprātodams, Strupdegunis to izrāva ārā.

Papīra driska bija aprakstīta, bet sākumā zēns sevi neapgrutinaja ar lasīšanu. Tad viņa uzmanību piesaistīja kāds vārds.

"Pils."

Strupdegunim galvā kaut kas it kā iezvanījās, un viņš tūdaļ izgludināja netīro, lipīgo papīra gabaliņu. Uz tā bija divi nepabeigti vārdi un viens vesels.

Re, ko Strupdegunis izlasīja:

"…uza pils. Pusnak…"

Zēns izbrīnīts vērās papīra driskā. Viņš pārsteigts iesvilpās tik skaļi, ka arī Rodžers uzkāpa augšā un ieraudzīja papīru.

"Kas tas ir?" viņš jautāja. "Kur tu to ņēmi? Par ko tu tā brīnies?"

"Rodžer! Vakar vakarā Hērlijs nozaga konfekšu turzu, un es aizgāju uz furgonu, lai izņemtu to viņam no kabatas. No turziņas rēgojās ārā šī driska. Droši vien saplēsta zīmīte," Strupdegunis stāstīja satraukumā pietvīkušu seju. "Redzi, kas tur rakstīts?"

Rodžers ieskatījās vērīgāk. Viņš paņēma 110 Strupdeguņa papīra drisku un arī viņa seja pietvīka.

"Jā. Ar "…uza" beidzas vārds "Mārlouza". "Mārlouza pils. Pusnaktī." Pēdējais vārds noteikti nozīmē "pusnaktī". Klau, Strupdeguni! Mēs esam kaut ko uzgājuši."

Abi zēni satraukti skatījās viens uz otru. Trakulis iesmilkstējās un sāka skrāpēties Strupdegunim pie kājām. Kas noticis?

"Izstāstīsim Di," Strupdegunis teica. Zēni viņu pasauca. Diāna bija tikpat satraukta kā viņi.

"Padomāsim," Rodž.ers teica. "Sāksim ar to — kā šī papīra driska kopā ar konfektēm varēja nokļūt Hērlija kabatā?"

"Tu zini, kāds ir Hērlijs. Viņš ceļ augšā visu, ko ierauga uz zemes," Strupdegunis teica. "Vai ari izņem no kabatas. Viņš to varēja atrast jebkurā vietā. Kāds droši vien saplēsis zīmīti un nometis zemē. Šī ir tikai viena no driskām."

"Kas šo zīmīti iedevis, un kas to saņēmis?" Diāna prātoja. "Varbūt kāds to atnesis uz gadatirgu un iedevis vienam no māksliniekiem, bet, ja tā atnākusi pa pastu, kas tad to izlasījis, iegaumējis un saplēsis? To mēs nezinām."

"Mēs zinām tikai to, ka kāds zīmīti ir dabūjis un kāds pusnaktī dosies uz Mārlouza pili, un mēs varam uzminēt, kurš!" Strupdegunis teica. "Vai nav satriecoši? Pavisam traki!"

"Kolosāli!" Rodžers piekrita. "Interesanti, kurš zīmīti saņēmis. Kā jums liekas, vai tam, kas to saņēmis, ir jāsatiekas ar to, kurš to sūtījis?"

"Ir tikai viena iespēja, kā to noskaidrot," acīm mirdzot, nopietnā balsi teica Strupdegunis. "Tikai viena. Mums pašiem jādodas pusnakti uz pili."

Iestājās klusums. "Tas tik ir joks!" Rodžers leiea. "Mēs tikai nezinām, par kuru nakti ir runa. Ihiskā teikts "pusnaktī", bet nav teikts, kad — pirmdien, otrdien, trešdien, kaut gan zīmītē tas noteikti bijis rakstīts."

"Tad iesim katru nakti!" Strupdegunis ieteica.

Atkal iestājās klusums. "Vai kāds zina, cik ilgi gadatirgus paliks Rilobijā?" beidzot Diāna laulāja.

"Bārnijs teica — līdz trešdienai," Strupdegunis atbildēja. "Šodien ir ceturtdiena. Līdz aizsaukšanai ir piecas naktis, un mēs zinām, ka vienā no tām notiks laupīšana."

"Vai nevajadzētu ziņot policijai?" Diāna jautāja. Zēni uz viņu nicīgi paskatījās.

"Ko? Tagad, kad esam uzgājuši pēdas? Neizjauc visu!" Rodžers teica. "Ko tad mēs policijai stāstīsim? Par Diānas nojautu, par to, ka turam aizdomās Toneru, un par saplēsto zīmīti? Viņi mūs izsmies!"

"Protams, ka izsmies," piekrita Strupdegunis, kurš nevarēja pieļaut, ka šo mīklu atrisinātu citi. "Tikai skuķis var domāt par policiju."

"Labi, labi. Es jau ari to negribu," Diāna atbildēja. "Es tikai nesaprotu, kā lai novēro Mārlouza pili piecas naktis pēc kārtas? Mēs būsim miegaini un dienā neko nevarēsim izdarīt."

"Dī, zīmītē teikts "pusnaktī"." Rodžers zaudēja pacietību. "Tas nozīmē, ka laupīšana notiks tad, un mēs pēc tam varēsim iet mājās un likties gulēt."

"Kā tad! It kā mēs varētu aizmigt pēc tam, kad būsim redzējuši laupīšanu." Diāna atbildēja. "Labi, es nemeklēju šķēršļus. Tikai mēģinu saprast, kas būtu labāk."

Sarunas temats tiešām bija aizraujošs. Lintones kundze nesaprata, kas bērniem lēcies, — gultas nesaklātas, darbi nepadarīti. Pat Trakulis nav saķemmēts!

"Kāda palaidnība jums padomā, es gribētu zināt." viņa teica. "Diāna, gultas! Ja tās nebūs saklātas pēc divdesmit minūtēm, es tiešām būšu dusmīga!"

Bārnijam, protams, jāzina, kas notiek. Tikko radās izdevība bērni metās uz Rilobijas gadatirgu un ievilka Bārniju kaktā, kur viņus neviens nevarēja dzirdēt un neviens nevarēja redzēt papīra drisku, ko viņi pasniedza zēnam.

Bārnijs bija satriekts. "Kas to būtu domājis!" viņš iesaucās. "Diānai bija taisnība. Kāds no māksliniekiem iesaistīts laupīšanā."

"Mēs redzējām, ka pirms dažām naktīm Tonērs iet uz pili," Diāna stāstīja, "bet es nespēju iedomāties, ka viņš varētu veikt akrobātu trikus, piemēram, kāpt augšā pa sienām. Viņš ir tik milzīgs."

Strupdegunis atcerējās vecās Mā stāstu. "Viņš ir bijis ļoti labs akrobāts," zēns teica pārējiem. "Vecā Mā saka — viņš joprojām varot staigāt pa novilktu virvi, kaut gan ir tāds milzenis."

"Un kā viņš domā tiki cauri aizslēgtām durvīm?" Diāna jautāja.

"Varbūt viņam ir mūķīzeris vai kā to sauc?" Strupdegunis minēja. "Bet varbūt viņš var atvērt slēdzeni ar stieplēm, kā daži kramplauži to darot. Bet varbūt…"

"Varbūt, varbūt…" Diāna nepacietīgi pārtrauca. "Ja mēs uzzinātu ko nopietnu… Nav nopietni, ka Tonērs ir laupītājs, un tomēr viņš gājis uz pili, un mēs zinām, ka viņš izlemj, uz kurieni jābrauc gadatirgum, 1111 ka tas vienmēr dodas uz turieni, kur ir vērtīgu dokumentu kolekcija."

"Sarežģīta mīkla," Strupdegunis noteica, "bet mēs to atrisināsim. Pirms pusnakts tikai jānoslēpjas pils parkā un jāvēro, kas nāk, un atbilde būs rokā. Ļoti vienkārši!"

"Ļoti vienkārši!" Diāna zobojās. "Un kā tu iekļūsi parkā? Varbūt tu proti iziet cauri aizslēgtiem vārtiem vai augstam mūrim?"

"Parkā iekļūt nav grūti," ierunājās Bārnijs. "Mūra augšpusē ir ķīļi. Mēs varam uzmest virvju kāpnes, tā lai tās aizķertos aiz ķīļiem, un uzkāpt uz mūra."

"Es netaisos sēdēt uz ķīļiem. Liels paldies," Diāna izgrūda.

"Diāna nav diez ko izpalīdzīga, vai ne?" Strupdegunim viņa sāka krist uz nerviem. "Liksim viņu mierā."

"Nē," Bārnijs teica. "Viņai ir taisnība. Protams, viņa negrib sēdēt uz ķīļiem. Neviens negrib. Mēs paņemsim pusduci maisu, salocīsim tos un uz- metlsim uz ķīļiem. Tad mēs tiem viegli tiksim pāri."

"Un noslēpsimies vietā, no kurienes redzami tā spārna logi, kurā ir muzejs," Strupdegunis teica. "Iesim šonakt pat, vai ne? Visi! Tā tik būs dēka!"

"Jā, šonakt," Bārnijs piekrita. "Tiksimies vienpadsmitos pie vārtiem. Un, Dieva dēļ, netrokšņojiet. Varbūt tur slēpjas vēl kāds."

Divdesmit pirmā nodaļa PUSNAKTS PILĪ

Strupdegunis visu dienu nespēja rimties. Viņš svilpoja un dziedāja, un bija tik trokšņains un nemierīgs, ka tēvocis Roberts gandrīz zaudēja pacietību. Lai kur viņš būtu, visur dzirdēja Strupdeguni. Kas tam puikam lēcies?

Beidzot pienāca vakars. Lintones kundzei par pārsteigumu, pie vakariņu galda Strupdegunis nelikās izsalcis. Ari Diāna ne. Rodžers ēda tikpat vienaldzīgi kā parasti. Viņš nekad neuztraucās tik ātri kā abi pārējie.

"Vai tu jūties labi, Strupdeguni?" Lintones kundze uztraukusies jautāja, kad zēns atteicās no trešās porcijas. "Un tu, Diāna?"

"Man nekas nekaiš," Strupdegunis atbildēja, un Lintones kundze, skatīdamās uz viņa sārtajiem vaigiem un spožajām acīm, vairs neapšaubīja zēna veselību.

"Laikam atkal esi piebāzis vēderu ar konfektēm un saldējumu," viņa teica. "Ja tā turpināsies, es vispirms kārtīgi padomāšu, pirms dodu tev labas vakariņas."

Bērni devās gulēt parastajā laikā, bet neizģērbās. Rodžers aizmiga, bet pusvienpadsmitos tika uzmodināts.

"Vai mamma ar tēti jau guļ?" Rodžers čukstēja.

"Jā. Paldies Dievam, viņi aizgāja gulēt agri. Gaisma deg tikai tēvoča istabā," Diāna atčukstēja. "Laikam viņš lasa gultā."

Bērni nozagās lejā pa kāpnēm, brīdinādami l its citu uzmanīties no Sardīnes. Taču Sardīne bija devusies nakts gaitās. Trakulis, vicinādams astes strupulīti, lavījās lejā kopā ar bērniem. Kas tur briest?

Bērni izgāja cauri mēnessgaismas pielietajam dārzam un ārā pa vārtiem. Tad viņi devās pāri laukiem uz Mārlouza pili. Uz pili veda taisns ceļš, tāpēc iet nevajadzēja ilgi.

Bērni pienāca pie lielajiem dzelzs vārtiem un nozuda dzīvžogā ceļa otrā pusē. Pēkšņi Diāna aprauti iekliedzās.

"Klusu, muļķe!" Rodžers nikni izgrūda. Diāna trīcēdama sarāvās.

"Te kāds jau ir!" viņa čukstēja. "Ai, Rodžer!"

Diānai bija taisnība. Tie bija Bārnijs un Miranda, atnākuši pirmie un izvēlējušies tieši to dzīvžoga posmu, kurā ievēlās Diāna. Bārni js smaidot iznāca laukā.

"Piedod, ka es tevi nobiedēju, Diāna. Tu mani ari nobiedēji. Jūs nācāt tik klusu, ka es nedzirdēju. Kā es nobi jos, kad tu uzgrūdies man virsū!"

"Vai tu kaut ko esi manījis?" Rodžers jautāja.

"Neko," Bārnijs atbildēja. "Iesim, izvēlēsimies vietu, kur varētu tikt pāri mūrim. Man līdzi ir stipras virvju kāpnes un daži biezi maisi. Rodžer! Strupdeguni! Nesiet maisus, bet es ņemšu virvi."

Ar Mirandu uz pleca un Trakuli pa pēdām Bārnijs gāja pirmais, turēdamies dzīvžoga ēnā. Beidzot bērni nonāca vietā, kur žogs meta loku un neizskatījās, ka kiju būtu daudz.

"Derēs," Bārnijs klusi teica. "Strupdeguni, vai Trakulis rūks, ja kaut ko ieraudzīs?"

"Protams," Strupdegunis sacīja. "Trakuli, dzirdi? Tu esi sardzē. Sardzē!"

"Vau!" Trakulis atsaucās, uzreiz sapratis, ko no viņa grib, un apsēdās, sasprindzinājis visu uzreiz — ausis, acis un degunu.

Visi četri bērni ķērās pie darba. Bārnijs drošu roku meta uz ķīļiem virvju kāpnes. Pirmo reizi tās noslīdēja atpakaļ. Otrajā reizē viens pakāpiens aizķērās aiz ķīļiem. Bārnijs parāva. Kāpnes turējās stingri. Zēns sāka rāpties augšup kā kaķis.

viegli likdams kājas uz koka pakāpieniem. "Metiet augšā maisus," viņš čukstēja. Rodžers un Strupdegunis uzmeta tos augšā citu pēc cita.

Bārnijs tos salika glītā kaudzītē virsū kādam ducim aso, smailo ķīļu. Sēdēdams uz maisiem, viņš rāva virvju kāpnes, līdz tās bija stingri novilktas, un tad nolaida lejā otrpus mūra.

"Ļoti prātīgi," Rodžers ar apbrīnu domāja. "Kāpnes augšā — kāpnes lejā otrā pusē — un kaudze ar maisiem pa vidu, lai pasargātos no ķīļiem! Es to nemūžam neiedomātos!"

"Nāciet augšā," Bārni js čukstēja.

Diāna kāpa pirmā. Bārnijs viņai palīdzēja tikt augšā, un meitene apsēdās viņam blakus uz maisiem. Tad viņš meitenei palīdzēja nokļūt arī žoga otrā pusē. Pēc tam kāpa Rodžers. Tad, Bārnijam piepalīdzot, — Strupdegunis, ar grūtībām noturēdams Trakuli.

"Nebūs labi, ja atstāsim viņu ārpusē." Strupdegunis elsoja. "Viņš sacels kājās visu apkārtni. Trakuli, esi gan tu lamzaks! Ei, tu jau krīti! Klau, viņš nokrita otrā pusē kā maiss. Viņš salauzīs kājas!"

Sekoja būkšķis un smilkstēšana. Tad atskanēja Diānas pieklusinātā balss: "Viss kārtībā. Trakulim nekas nekaiš. Viņš, tāpat kā Sardīne, krīt uz visām četrām!"

Bārnijs uzrāva augšā kāpnes, lai no ceļa puses pa tām neviens nevarētu uzkāpt. Vieta, kuru viņš bija izvēlējies, grima tumšā ēnā. un 110 ceļa neviens neievērotu maisu kaudzi. Bārnijs noslīdēja lejā un pievienojās pārējiem.

"Kur slēpsimies?" Rodžers satraukts čukstēja.

Bārnijs brīdi stāvēja nekustēdamies, lai atgūtu elpu. "Aizrestotie logi ir tur, augšā," viņš čukstēja. "Dosimies pie tā koku pudura. No turienes varēsim mierīgi vērot logus."

Bērni lavījās no koka pie koka, no krūma pie krūma, līdz nonāca zem koku pudura, uz kuru bija norādījis Bārnijs. No turienes varēja ļoti labi redzēt aizrestotos logus. Tagad zaglis nevarētu nemanīts ielīst muzejā no ārpuses.

Bērni atrada sausu vietu zem krūma un saspiedās kopā. Viņi pašķīra zarus, lai tie netraucētu novērot logus. Netālu iedunējās baznīcas pulkstenis. Atskanēja pirmais sitiens, 1111 mēnessnakts klusumu pārtrauca dobjas zvana skaņas.

"Viens, divi, trīs," elpu aizturējis, Strupdegunis skaitīja. "Tūlīt sitīs divpadsmit. Pusnakts! Jāuzmanās. Guli, Trakuli! Lai es nedzirdētu ne smilkstiena! Sardzē, veco zēn! Sardzē!"

Iestājās pilnīgs klusums. Tad iedziedājās lakstīgala. Taču ilgi tā nedziedāja — ielocīja balsi un apklusa. Augu nakti tā pogos tikai pēc dažām nedēļām.

Pat pūce nebrēca. Bērni vēroja mēnesi, kas lēni slīdēja pār debesīm, un pacietīgi gaidīja. Trakulis klausījās ar abām ausīm. Diāna domāja, ka suns dzirdētu daudz labāk, ja viņam nebūtu tik garas, nokarenas ausis. Taču tik un tā viņš dzirdēja divreiz labāk nekā bērni.

Baznīcas pulkstenis nosita ceturtdaļstundu, tad pusstundu. Strupdegunis nožāvājās. Diānai sāka salt. Miranda saritinājās Bārnijam zem krekla un iemiga.

Pulkstenis nosita trīsceturtdaļstundu. Joprojām nedzirdēja ne skaņas. Nepūta pat viegls vējiņš, un neredzēja un nedzirdēja ne peli, ne žurku, ne trusi.

"Klau! Man liekas, šonakt zaglis nenāks," Bārnijs čukstēja. "Jau sen ir pāri pusnaktij. Nav īstā nakts. Labāk iesim prom."

Neviens neiebilda. Bērni bija nosaluši un noguruši. Sajūsma bija pagaisusi, un viņi ilgojās pēc mīkstām, siltām gultām. Trakulis atviegloti nopūtās, kad juta, ka bērni atkal sakustas.

"Nu, tad iesim arī," Diāna pateicīgi sacīja. "Šai naktij pietiks. Rīt mēģināsim atkal."

Bērni pienāca pie mūra, joprojām turēdamies ēnā, lai neuzskrietu kādam virsū, un sāka kāpt pāri žogam.

Bārnijs apsēdās uz maisu kaudzes blakus virvju kāpnēm, atsēja tās no ķīļa un nometa lejā Ro- džeram.

"Maisi jāatstāj tepat. Cerams, ka neviens to nepamanīs," viņš sacīja un lēca zemē. Zēns nokrita četrrāpus un neskarts apvēlās sēdus.

"Vai tev neliekas, ka maisus var ieraudzīt no takas kāds garāmgājējs?" Diāna uztraucās.

"Nē. Šo mūra posmu aizsedz koki, un es domāju, ka maisus neviens neredzēs, ja vien neies ar paceltu galvu," Bārnijs teica. "Virvju kāpnes pagrūdīsim zem šī krūma. Nebūs jānēsā turp un atpakaļ."

Bērni soļoja vīlušies un nerunīgi. Pie krustojuma viņi atvadījās, Bārnijs aizgāja savu ceļu, bet bērni devās taisni pāri laukiem.

"Nākamreiz veiksies labāk," novēlēdaams Diānai arlabunkti, Rodžers drūmi noteica. "Kā man nāk miegs!"

Otrā rītā viņi, protams, aizgulējās, un Lintones kundze nokaitināta teica, ka vakarā būšot jāiet gulēt stundu agrāk.

Taču, kad pienāca vakars, Bārnijs, Rodžers un Diāna jutās slimi! Diāna un abi zēni bija aizgājuši pie Bārnija uz Rilobijas gadatirgu, un tur Rodžers nopirka sviestmaizes ar desu. Strupdegunis no tām atteicās un nopirka sev sviestmaizes ar tomātiem — tās viņam ļoti garšoja.

Tā kā viņš vienīgais tovakar nejutās slims, tad bērni nolēma, ka vainīga ir desa. Bārnijs uzticēja telti Anam junioram, bet pats, juzdamies loti nelāgi, aizstreipuļoja uz furgonu, kur viņš mita kopā ar kādu citu mākslinieku. Rodžers un Diāna kaut kā nokļuva mājās un vaidēdami sabruka priekšnamā uz grīdas.

Strupdegunis aizsteidzās pie Lintones kundzes. "Vainīgas sviestmaizes ar desu," viņš skaidroja. "Viņiem kaut kas lēcies. Viņiem ir loti slikti."

Nabadziņiem tiešām bija ļoti slikti. Lintones kundze viņus ielika gultā un sadeva zāles. Strupdegunis pabāza galvu istabā un satriekts ieraudzīja, ka viņi izskatās gluži zaļi.

"Klau, kas būs šonakt?" viņš skali čukstēja. "Vai jūs varēsiet nākt?"

Rodžers ievaidējās. "Protams, ka ne. Man liekas, es vairs nekad nevarēšu piecelties."

Diāna pat neatbildēja. Viņai bija patiešām slikti. Strupdegunis uz pirkstgaliem izgāja no istabas kopā ar neizsakāmi pārsteigto Trakuli un kāpnēs paklupa pret Sardīni.

"Strupdeguni! Nedari tā," Lintones kundze dusmīgi teica, lūkodamās pa viesistabas durvīm. "Vai tu nevari uzvesties klusi, kad citi ir slimi?"

"Nē, man patīk!" Strupdegunis apvainojās. "Kā es varēju zināt, ka Sardīne man uzglūn? Rājiet Sardīni, nevis mani."

"Strupdeguni, nerunā ar mani tā," Lintones kundze iesāka, virzīdamās uz viņa pusi. Taču Strupdegunis aizlaidās.

Kas būs šonakt? Kādam taču jāiet sardzē! Labi! Strupdegunis ies viens pats!

Divdesmit otra nodala STRUPDEGUNIS SARDZĒ

Strupdegunis aizgāja gulēt loti agri divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Lintones kundze ļoti uztraucās par pārējiem bērniem un dusmojās uz Strupdeguni. Viņš domāja, ka būs labāk, ja negadīsies viņai ceļā. Otrkārt, viņš bija apņēmies šonakt viens pats doties sardzē uz pils parku un gribēja vēl mazliet pagulēt.

Tāpēc zēns likās gultā uzreiz pēc vakariņām, paķēris līdzi modinātājpulksteni, kas bi ja uzvilkts, lai zvanītu ceturksni pāri vienpadsmitiem. Viņš to ievīstīja šallē un palika zem spilvena, lai neviens cits-nedzirdētu zvanu. Zēns cerēja, ka arī Rodžers nedzirdēs.

Rodžers, slimības nomocīts, bija cieši aizmidzis. Strupdegunis nenoģērbies ielīda zem segas un aizvēra acis. Viņš tūlīt iemiga un mierīgi gulēja, līdz iezvanījās pulkstenis. Trakulis, kurš gulēja viņa gultā, šausmās pielēca kājās un sāka riet.

"Aizveries, muļķi! Stulbais kretīns!" Strupdegunis nikni šņāca, un Trakulis apklusa. Nospiedis modinātāja pogu, Strupdegunis vēl brīdi gulēja un klausījās. Vai kāds būtu dzirdējis zvanu?

Acīmredzot ne. Tikai Rodžers kaut ko miegā murmināja. Citi laikam nebija pat pakustējušies.

Strupdegunis piesardzīgi izkāpa no gultas un, taustīdamies pēc drēbēm, patīkami pārsteigts atcerējās, ka ir jau apģērbies. Zēns izņēma no skapja jaku. Iepriekšējā naktī viņš bi ja nosalis, bet aukstums viņam nepatika.

"Nāc, Trakuli. Ja paklupsi uz kāpnēm pret Sardīni, es tevi noslīcināšu," Strupdegunis draudēja. Viņi mierīgi nokāpa lejā un drīz jau skrēja pāri laukiem. Trakulis bija pārsteigts, bet priecīgs par otro neparasto ekskursiju.

Viņi nonāca pie pils žoga, kad baznīcas pulkstenis sita trīsceturtdalstundas. "Bez ceturkšņa pusnakts," Strupdegunis domāja, drudžaini meklēdams zem krūma virvju kāpnes. "Sasodīts! Kur ir kāpnes? Vai tas ir īstais krūms?"

Nē, tas nebija īstais krūms. Trakulis gan pazina īsto krūmu un atvilka Strupdegunim kāpnes. Turpmākās piecas minūtes Strupdegunis izmisīgi centās uzmest kāpnes uz ķīļiem.

Tas nebija tik viegli, kā likās, skatoties no malas uz. Bārniju. Strupdegunim kļuva karsti, viņš aiz satraukuma nosvīda.

"Aizķerieties taču, nolādētās kāpnes!" viņš murmināja. Brīnumainā kārtā kāpnes aizķērās aiz dažiem ķīļiem un palika tā karājoties.

Strupdegunis priecīgs kāpa augšā un apmic rināts secināja, ka kāpnes uzmestas loti tuvu pie maisu kaudzes, kuru Bārnijs bija atstājis uz ķi ļiem. Zēns nocēla maisus un uzrāva tos uz virvju kāpnēm. Drīz viņš jau sēdēja uz tiem, un ķīļi berzās pret maisaudeklu. Zēns uzvilka kāpnes, kā to bija darījis Bārnijs, un tagad tās karājās abās žoga pusēs. Strupdegunis lepojās ar sevi.

Kad viņš nokāpa lejā parkā, baznīcas pulkstenis sāka sist pusnakti. "Dong, dong, dong," tas zvanīja. Strupdegunis izdzirdēja smilkstēšanu un apstājās kā zemē iemiets.

"Sasodīts! Esmu aizmirsis Trakuli! Kā lai es viņu tagad uzvelku augšā? Lai paliek otrā pusē. Es viņu atstāšu sardzē."

Strupdegunis atkal uzkāpa uz mūra un čukstus teica Trakulim: "Viss kārtībā, veco zēn. Es drīz atgriezīšos. Tu esi sardzē. Skaidrs? Sardzē!"

Strupdegunis aizlavījās līdz koku pudurim, kur kopā ar pārējiem bija slēpies iepriekšējā naktī. Atkal spīdēja mēness, tikai mākoņu bija daudz vairāk. Spožas gaismas periodi mijās ar tumsas periodiem, kad mēness aizslīdēja aiz mākoņiem. Strupdegunis iekārtojās zem krūma un gaidīja.

Zēns bija ārkārtīgi apmierināts ar sevi. Viņš vienīgais bija bi jis prātīgs un nebi ja pircis sviestmaizes ar desu. Pats saviem spēkiem viņš ir ticis pāri žogam un nejūt ne mazākās bailes. Ne mazākās. Pat bez Trakuļa viņš jūtas drosmīgs kā lauva. Jā, Strupdegunis tiešām bija ļoti apmierināts ar sevi un gatavs uz visu, kas varētu notikt.

Mēness pazuda aiz mākoņiem. Iestājās tumsa, un tumsā Strupdegunim likās, ka viņš dzird klusu troksni. Zēns nezināja, cik tuvu tas ir. Strupdegunis ieklausījās, un viņam likās, ka atkal atskan tas pats troksnis. Nē, tas nav tuvu. Drīzāk tas ir pie pils. Viņš nepacietīgi gaidīja, kad atkal parādīsies mēness.

Kad tas parādījās, Strupdeguni gandrīz ķēra trieka. Pa pils sienu augšup rāpās melna figūra! Tā rāpās augstāk un augstāk, lokana un droša. Strupdegunis sasprindzināja redzi. Kas tas ir? Pils bija pārāk tālu, lai saskatītu, kas tur rāpjas. Vai Tonērs? Nē. tik liela šī figūra nav, taču mēnessgaisma prot izspēlēt jokus.

Likās, ka melnā figūra rāpjas pa notekcauruli, uzlec uz palodzēm, rāpjas vēl augstāk — šoreiz pa efeju. Jā, tas ir zaglis. Par to nevarēja būt šaubu!

Kā viņš iekļūs mājā cauri aizrestotiem logiem? Strupdegunis aizturēja elpu. Restes bija pavisam tuvu cita citai. Sasodītais mēness! Atkal aizslīdējis aiz mākoņiem.

Kad tas izpeldēja no mākoņiem, figūra bija pazudusi. Izgaisusi. Strupdegunim pēkšņi sametās bail. Mati pamazām cēlās stāvus. Auksti drebuļi skrēja pār muguru. Viņš ilgojās pēc Trakuļa.

Strupdegunim sāka rādīties. Vai tur pie pils sienas, zem aizrestotajiem logiem, kāds nestāv? Vai tā ir ēna? Vai tur kāds rāpjas pa sienu? Ne, nē, tas ir tikai mazs lodziņš. Vai tur uz jumta, pie skursteņa, kāds ir? Nē, nē. Protams, ne. Tā ir ēna — skursteņa ēna. Un vai tur…?

Strupdegunis ievaidējās un aizvēra acis. Zēns sastinga aiz bailēm. Kāpēc viņš bi ja nācis? Kāpēc bija iedomājies, ka ir tik drosmīgs? Viņš neiedrošinājās atvērt acis. Viņam likās, ka visur ložņā, lien, skrien draudīgas figūras. Ak, Trakuli. Trakuli! Kaut tu nebūtu otrpus žogam!

Tuvumā atskanēja troksnis. Tur kāds elsoja. Strupdegunim aiz šausmās asinis sastinga dzīslās. Viņš aizturēja elpu, cerēdams, ka šis kāds ies prom.

Taču šis kāds neaizgāja. Tas nāca aizvien tuvāk. Zem krūmiem atskanēja zaru brakšķēšana un sausu lapu čaboņa.

Strupdegunis aiz šausmām gandrīz garu izlaida.

Un tad notika jaunākais. Kaut kas atsitās viņam pret muguru un sāka šņaukāties. Strupdegunis sastinga. Kas tas ir?

Atskanēja tikko dzirdama smilkstēšana, un Strupdegunis aiz atvieglojuma gandrīz apraudājās. Tas ir Trakulis!

Zēns saņēma rokās spaniela galvu un lāva sajūsminātajam Trakulim laizīt sev seju, kamēr tā bija viscaur slapja. "Trakuli!" viņš čukstēja. "Tas esi tu! Kā tu šeit nokļuvi? Tu nevarēji uzrāpties pa kāpnēm! Ak, Trakuli, es vēl nekad neesmu tā priecājies, tevi redzot!"

Trakulis bija sajūsmā par tādu sagaidīšanu. Strupdegunis viņu bija atstājis sardzē, un suns baidījās, ka saimnieks, viņu ieraudzījis, dusmosies. Taču bija gluži otrādi. Strupdegunis bija priecīgs. Ļoti, loti priecīgs. Nav svarīgi, ka Trakulis atstājis posteni, atradis caurumu sienā un izracis to tik lielu, lai ar milzīgām pūlēm iesprauktos iekšā.

Viss kārtībā. Viņš atradis saimnieku, un tas viņu sagaida tā, kā vēl nekad!

Strupdegunis pilnīgi atguvās no bailēm. Zēns sēdēja, apķēris Trakuli, spieda viņu klāt un čukstus stāstīja, ko bija redzējis. Tad viņš atkal sastinga, dzirdēdams, ka Trakulis klusu ierūcas, un redzēdams, ka tam uz skausta saceļas spalva.

"Kas ir? Kas noticis? Vai zaglis nāk atpakaļ?" Strupdegunis čukstēja. Taču viņš neko neredzēja, tāpēc ka mēness bi ja aizslīdējis aiz ļoti liela mākoņa. Trakulis turpināja klusi rūkt. Strupdegunis neiedrošinājās pakustēties. Viņam likās, ka no pils skan trokšņi, un zēns ilgojās pēc mēness.

Tas parādījās uz īsu mirkli, un Strupdegunim likās, ka viņš atkal redz melnu figūru, kas rāpjas pa sienu, taču nebija par to pārliecināts. Par vienu gan viņš bija pārliecināts — viņam būs jāpaliek slēptuvē ļoti, ļoti ilgi! Strupdegunis negribēja ieskriet krūtīs šausmīgajam laupītājam.

Zēns piespiedās pie Trakuļa un uzlika galvu uz siltā, zīdainā kažoka. Trakulis viņu maigi nolaizīja.

Lai cik dīvaini bulu, Strupdegunis aizmiga. Pamodies viņš uzreiz nesaprata, kur atrodas. Tad ar šausmām visu atcerējās. Ak Dievs! Cik ilgi viņš gulējis? Zēns pagaidīja, līdz baznīcas pulkstenis atkal sāk sist, un atviegloti secināja, ka gulējis ne ilgāk par pusstundu. Kā viņš varēja aizmigt? Tagad varētu droši iet mājās. Zaglis noteikti sen aizgājis. Viņam būs ko pastāstīt pārējiem!

Juzdamies daudz drošāk kopā ar Trakuli, Strupdegunis piesardzīgi izlīda no krūma. Parādījās mēness un spoži apgaismoja pili. Nekur neredzēja ne kāpjošu, ne lienošu figūru. Atviegloti nopūties, Strupdegunis devās uz žoga pusi.

Nemanot viņš bija nomaldījies un aizklīdis par daudz pa kreisi, dzelzs vārtu virzienā. Pēkšņi zēnu pārņēma šausmas!

Viņš izgāja cauri nelielai jaunaudzei un atradās pie mazas graviņas, bet 110 tās viņā lūkojās spīdošas acis! Viņš varēja saskatīt neskaidrus ķermeņu apveidus, bet viņu biedēja šīs acis. Mēness stari ieslīdēja graviņā un apgaismoja stiklainas, stingas acis, kas viņu uzmanīgi pētīja.

Trakulis ierūcās un sāka riet, atkal saccļoties spalvai uz skausta. Viņš kāpās atpakaļ un sāka smilkstēt. Kad Strupdegunis saprata, ka arī nabaga Trakulim ir bail, viņš pagriezās un metās bēgt.

Kā viņš skrēja, lauzdamies caur krūmiem un brikšņiem. kas plēsa jaku un skrāpēja kājas! Prom, prom no šim spožajām acīm, kas gaida viņu gravā!

Strupdegunis nesaprata, ka bija atradis kāpnes. Viņš uzkāpa uz žoga, uzrāva kāpnes augšā, noņēma 110 ķīļiem un nometa zemē. Maisus zēns atstāja turpat un pats lēca lejā. Viņš to neprata darīt tik prasmīgi kā Bārnijs, un nokrita pārāk smagi, sagrūzdams potīti un stipri nobrāzdams celi.

Trakulis skrēja meklēt caurumu. Viņš ar pūlēm izspraucās caur to un metās pie Strupdeguņa. Strupdegunis trīcēja, gandrīz vai raudādams. Viņš apskāva Trakuli.

"Neatpaliec, Trakuli. Skriesim uz mājām. Šeit notiek kaut kas dīvains, un man tas nepatīk. Turies man blakus."

Trakulis bija apņēmības pilns neatpalikt. Ari viņš nejutās droši. Viņš turējās aiz Strupdeguņa, cik vien tuvu varēdams, reizēm gandrīz uzgrūz- damies zēnam. Abi skrēja taisni pāri laukiem un beidzot nokļuva mājās.

Rodžers bija cieši aizmidzis. Diāna tāpat. Strupdegunim loti gribējās viņus uzmodināt un visu izstāstīt, bet viņš neuzdrošinājās. Viņi abi bija ļoti, ļoti slimi.

Strupdegunis viņus uzmodināja agri no rīta un visu izstāstīja. Viņš sapurināja Rodžeru un pamodināja Diānu. Strupdegunis lika Rodžeram ienākt Diānas istabā un izstāstīja abiem par pagājušās nakts notikumiem.

"Man vakar nakti bi ja dēka," viņš teica. "Jūs neticēsiet. Klausieties!"

Divdesmit treša nodaļa TAS VISS IR AVĪZĒS!

Rodžers un Diāna joprojām jutās vāji pēc vakarējā savārguma. Bērni nepriecājās par to, ka viņi tik agri ir pamodināti. Taču uzmanīgi klausījās Strupdeguņa stāstu.

Žēl, protams, ka viņš pārspīlē. Viņš stāstīja, kā ticis pāri žogam, kā gaidījis — viens pats, bez Trakuļa, — un pēkšņi ieraudzījis melnu figūru, kas rāpusies augšup pa sienu.

"Augšup tik un augšup," Strupdegunis stāstīja. "Tas lēca no palodzes uz palodzi, rāpās pa efeju, turēdamies pie notekcaurulēm. Ak Dievs! Būtu jūs redzējuši! Kā akrobāts!"

"Vai tas bija Tonērs?" Rodžers satraukts jautāja.

"Varbūt," Strupdegunis atteica. "Es atrados pārāk tālu. Un zemē pie sienas bija otrs, un uz jumta vēl viens…"

Kad Strupdegunis beidza stāstīt, likās, ka pils parks mudžējis no zagļiem.

"Es redzēju vēl kaut ko," Strupdegunis turpināja. "Mēs abi redzējām. Trakulis arī. Un Trakulis nobijās."

"Varu derēt, ka tu arī," Diāna teica.

"Es bi ju ļoti drosmīgs!" Strupdegunis meloja, aizmirsis savas bailes. "Klausieties taču! Mēs pienācām pie mazas graviņas, 1111 tur mūs gaidīja visādi mošķi ar spīdošām acīm."

"Un tu droši vien rīkojies tā, kā būtu rīkojies katrs prātīgs cilvēks, — ņēmi kājas pār pleciem?" Rodžers jautāja.

"Es nekavējos vis," Strupdegunis atzinās. "Tu arī nebūtu kavējies."

"Es jau nu gan nebēgtu!" Rodžers iesaucās. "Ko viņi darīja? Rūca? Ņurdēja? Kliedza?"

"No visa mazliet," Strupdegunis teica, atkal briesmīgi pārspīlēdams. "Un daži no viņiem panācās uz priekšu, it kā gribētu saķert Trakuli un mani."

Diāna un Rodžers nevarēja palikt vienaldzīgi. "Vai tu mūs aizvedīsi uz turieni?" Rodžers jautāja.

"Dienā jā. Tikai ne naktī," Strupdegunis tūlīt atteica. "Iesim šorīt pat."

Taču bērni nekur neaizgāja. Kad Strupdegunis nokāpa brokastīs, kā vienmēr nokavējies, bet izpelnījies piedošanu, jo piedāvājās uznest paplātes ar brokastīm Rodžeram un Diānai, viņš ieraudzīja, ka visi ar starpsaucieniem lasa rita avīzi.

"Kas noticis?" Strupdegunis jautāja un pēkšņi saprata. Protams, laupīšana! Tam jābūt avīzē!

Un patiesi — avīzē bija liels virsraksts.

PAGĀJUŠĀS NAKTS DĪVAINĀ LAUPĪŠANA MĀRLOUZA PILĪ.

Izbāžņi paņemti un nomesti parkā.

Vai zaglis ir garīgi slims?

Kā viņš iekļuva caur cieši aiztaisītiem logiem un aizslēgtām durvīm?

Strupdegunis skatījās pieaugušajiem pār plecu un lasīja ziņojumu. Viss tāpat kā vienmēr. Kāds noslēpumainā veidā iekļuvis aizslēgtā telpā un paņēmis — ak Dievs, cik savādi! — paņēmis visus mazos izbāžņus un pārējo atstājis!

Strupdegunis juta, ka pietvīkst. Šīs mirdzošās acis! Tie bijuši izbāžņi, kurus zaglis salicis graviņā. Kāpēc viņš stāstīja, ka radījumi rūkuši un nākuši uz viņa pusi? Tagad viņu apsmies līdz mūža galam!

Strupdegunis ļoti nopietni ēda brokastis. Viņš neteica ne vārda par to, ko zināja. Lai pieaugušie apspriež notikušo un prāto, ko teikt Rodžeram un Diānai. Viņš lauzīja galvu, kāpēc zaglis paņēmis nevērtīgos izbāžņus. Kāpēc viņš nav paņēmis vērtīgos dokumentus? Tas nav prāta darbs. Vai zaglis tiešām ir garīgi slims? Tātad šoreiz vainīgs cits zaglis, nevis tas, kurš tik saprātīgi ņem retus dokumentus.

Un tomēr — kā zaglis, kaut arī garīgi slims, varēja iekļūt telpā? Strupdegunis redzēja, kā viņš bi ja rāpies pa sienu, bet avīzes ziņo, ka logi bijuši cieši aiztaisīti un restes veselas.

Tēvocis Roberts pēkšņi skali iekliedzās, un visi pārsteigumā salēcās.

"Paklausieties! Ekstrapaziņojums. Policija nākusi uz pēdām!"

"Kam?" Lintona kungs ar kundzi un Strupdegunis visi reizē iesaucās.

Tēvocis Roberts nolaida avīzi un ierunājās ļoti savādā balsī:

"Parkā atrasts zaļš cimds!"

Un tēvocis, nenolaizdams skatienu, vērās Strupdeguni. Strupdegunis nobālēja. Ak Dievs! Cik dīvaini! Kāpēc viņš izdomāja to muļķīgo stāstu par bandu "Zaļās rokas", kuras locekļi valkā zaļus cimdus? Tas viņu vajās visu atlikušo mūžu.

"Es domāju," tēvocis draudīgi teica, "es domāju, ka to izdarījusi banda "Zaļās rokas". Kā tu domā, Strupdeguni?"

Lintones kungs ar kundzi apmulsuši vērās tēvocī un Strupdeguni. Strupdegunis, gandrīz aizrīdamies, nomocīja pēdējo kūkas gabalu un piecēlās.

"Es… es neko nezinu par bandu "Zaļās rokas , viņš teica. "Galīgi neko. Tante Sūzana, es uznesīšu Rodžeram un Diānai paplātes."

Kad Strupdegunis izgāja, Lintona kungs pagriezās pret tēvoci. "Ko tas nozīmē?" viņš jautāja. "Izklausās gluži kā filmā. Banda "Zaļās rokas"! Absurds!"

"Pienācis laiks izstāstīt, ko es zinu," tēvocis svinīgi teica. "Tas nav daudz. Pēdējās dienās es to uzskatīju par Strupdeguņa muļķīgajām izdomām, bet tagad, kad atrasts zaļš cimds, viss pavēršas citādi."

Un tēvocis izstāstīja pasaku, ko Strupdegunis bija sacerējis vilcienā, — par bandu, kura vajājusi Strupdeguni tāpēc, ka viņš bija nejauši atklājis sazvērestību, par to, kā viņš aizbēdzis, par to, kā banda, kuru sauc "Zaļās rokas", jo tās locekļi valkā zaļus cimdus, darbojusies Riklšemā un izzaguši vērtīgus dokumentus.

"Un lai Dievs mums visiem stāv klāt! Tā tas bija," tēvocis Roberts teica. "Un atkal zādzība, un nomests zaļš cimds!"

"Strupdegunis jūs vazā aiz deguna, tēvoci Robert," Lintones kundze mierināja. "Es ar viņu parunāšu."

"Jā, bet zaļais cimds!" tēvocis Roberts teica. "Zēns to nevarēja izdomāt. Zaļais cimds patiesi ir saistīts ar šo lietu."

"Sakritība. Tīrā nejaušība," Lintona kungs nepacietīgi teica. "Strupdegunis neko nezina. Viņam vajadzīgs krietns pēriens, un es par to gādāšu."

"Nē, nē. Nedari tā," tēvocis Roberts uztraucās. "Es tiešām domāju, ka Strupdegunim kaut kas ir zināms. Dod viņam iespēju, Ričard. Ja es būtu zinājis, ka tu viņu pērsi, es viņu nebūtu nodevis."

"Viņš jau sen pelnās," atbildēja Lintona kungs, vākdams kopā savas vēstules. "Sakiet viņam, ka viņš dabūs pērienu, ja vien neuzrādīs šīs brīnišķīgās bandas locekli, kurš tiešām valkā zaļus cimdus. Hā!"

Lintona kungs izgāja. Tēvocis Roberts nopūtās. Viņš bija iejaukts daudzās nebūšanās. Ak vai, ak vai! Kas to būtu domājis, ka Mārlouza pili aplaupīs un nepaņems nevienu 110 vērtīgajiem dokumentiem, bet pievāks tikai izbāžņus. Neticami!

Strupdegunis uz pirkstgaliem iegāja istabā, kurā bija palicis tikai tēvocis.

"Ko jūs viņiem izstāstījāt?" viņš jautāja. "Tēvocis Ričards ir nikns. Es zinu, jo redzēju, kā viņš izgāja laukā."

"Manu zēn, es izstāstīju viņiem to, ko tu izstāstīji man, un viņi ne tikai neticēja tavam stāstam — par spīti zaļajam cimdam," tēvocis Roberts svinīgi skaidroja, "bet tavs tēvocis, man ļoti žēl to teikt, grasās tevi pērt, ja vien tu… neuzrādīsi zagli ar zaļiem cimdiem."

"Kāpēc jūs mani nodevāt?" nabaga Strupdegunis teica. Viņam bija sevis ļoti žēl. "Es jau tā vakarnakt sagrūdu potīti un nobrāzu ceļgalus… Skatieties! Un tagad vēl dabūšu pērienu! Tas nav taisnīgi. It īpaši tāpēc, ka es vairāk nekā visi pārējie zinu par ielaušanos!"

"Tiešām?" Tēvocis nobijies vērās zēnā. "Vai tās nav kārtējās pasakas?" viņš jautāja jau pie- sardzīgāk. "Saki man."

"Es nestāstu pasakas ne jums, ne kādam citam," Strupdegunis, gandrīz raudādams, apgalvoja. "Tik nekrietni izpļāpāties! Jūsu dēļ es dabūšu pērienu! Tas nav taisnīgi. Kaut tāda banda "Zaļās rokas" tiešām būtu! Tad es viņus uzlaistu visiem šajā mājā un tikai priecātos!"

Zēns izgāja ārā un aizcirta durvis. Tēvocis bija bēdīgs un uztraucies. Un ļoti apmulsis. Ak vai, ak vai! Strupdegunis ir tik neuzticams un tik neparasts zēns!

Divdesmit ceturtā nodala

POLICIJAS IERAŠANĀS

Pavisam negaidot notikumi sāka strauji sekot cits citam. Vispirms ieradās policija!

"Klau! Tur pa taciņu nāk inspektors Viljamss un kopā ar viņu kāds civildrēbēs. Jādomā, detektīvs!" Rodžers satraukts sauca..

"Kāpēc viņiem jānāk pie mums?" Diāna jautāja. Strupdegunim sāka trīcēt ceļi. Vai tēvocis izstāstījis policijai par bandu "Zaļās rokas"? Nevar būt!

Nabaga Strupdegunis ielīda pieliekamajā un aiztaisīja durvis. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka policija atnākusi, lai iztaujātu viņu par tām stulbajām "Zaļajām rokām".

"Es vairs nekad neko neizdomāšu. Nekad," nabaga Strupdegunis nozvērējās. "Šīs muļķības mani vajā visu laiku, un pat tad, ja atzīšos, ka esmu to izdomājis, man neviens vairs neticēs, tāpēc ka ir atrasts zaļš cimds."

Inspektors meklēja tēvoci Robertu. Viņus abus ar kolēģi ieveda darbistabā.

"Roberts Lintona kungs?" inspektors jautāja. "Esmu atnācis sakarā ar šo savādo Mārlouza pils lietu, ser. Lords Mārlouzs lūdza mūs aprunāties ar jums. Viņš domā, ka vajadzētu pārvietot dokumentus drošākā vietā, jo zaglim izdevies iekļūt telpā, kur viņš tos glabājis līdz šim. Savādi, ser, vai ne? Paņēmis dzīvniekus, bet atstājis dokumentus. Laikam traks."

"Tiešām ļoti dīvaini," tēvocis piekrita. "Vai lords Mārlouzs vēlas, lai es viņam palīdzētu attiecībā uz dokumentiem?"

"Jā, ser. Viņš lūdza pajautāt, vai jūs nevarētu aizbraukt uz pili un dot padomu muzeja uzraugam, kā tie jāsasaiņo, kādā kārtībā un tā tālāk," inspektors teica.

"Ļoti labprāt," tēvocis atbildēja.

"Tas vēl nav viss," inspektors turpināja. "Kad jūs tur nesen bijāt kopā ar bērniem, ser, vai ievērojāt divus vīrus?"

"Jā, ievēroju," tēvocis atbildēja. "Kāpēc jūs tā jautājat?"

"Redziet, ser, ikvienam, kas ierodas Mārlouza pilī, jābūt caurlaidei ar vārdu un adresi," inspektors teica. Viņš iedeva tēvocim trīs caurlaides. "Tā ir jūsējā, ser, ar triju bērnu vārdiem. Šī ir otra apmeklētāja — profesora Kamingza, ļoti, ļoti salīkuša vecīša — caurlaide. Un šī te ir trešā. Vārds — Alfrēds Džeimss Smits. Adrese — Tērlovkresnta, 38, Līdsa. Mēs pārbaudījām. Jūsējā un profesora Kamingza adrese ir pareizas, bet trešajā gadījumā, ser…"

"Izdomāta?" tēvocis satraukts jautāja. "Kāpēc? Un kas kopīgs šim vīrietim ar izdomāto vārdu un adresi, kurš ieradies, lai apskatītu dokumentus, ar to otru vīrieti, domājams, garīgi slimu, kurš ieradies, lai nozagtu izbāžņus? Izklausās dīvaini."

"Jums taisnība," inspektors piekrita, un vīrs civildrēbēs pamāja ar galvu. "Taču kaut kas viņus var saistīt, tāpēc mēs gribam uzzināt visu iespējamo par šo viru ar izdomāto vārdu un adresi. Vai varat viņu precīzi aprakstīt?"

"Nē, nevaru. Es viņu gandrīz nemaz neievēroju," tēvocis teica. "Varbūt pajautāsim bērniem? Viņiem skats ir ass kā ērgļiem. Visiem trim. Viņi to aprakstīs visos sīkumos."

"Laba doma. Vai jūs viņus nepasauktu, ser?" inspektors palūdza. Tēvocis piecēlās, izgāja no istabas un skaļi sauca:

"Rodžer! Policija grib aprunāties ar jums visiem trim. Nāciet, lūdzu, lejā!"

Rodžers satrūkās. Kas noticis? Viņš aizgāja pēc Diānas. "Kur ir Strupdegunis? Strupdeguni! Ei, Strupdeguni! Kur tu esi? Policija grib ar tevi aprunāties."

Strupdegunim sirds pamira. Zēns cieši pieķērās pie lādes, uz kuras sēdēja. Kas ar viņu tagad būs?

"Strupdeguni! Kur tu esi?" Rodžers kliedza. Viņš atvēra pieliekamā durvis. "Kas tev lēcies? Ko tu šeit dari viens pats ar Trakuli? Vai nedzirdēji, ka es tevi saucu? Nāc lejā. Policija grib ar mums aprunāties."

Strupdegunis piecēlās un trīcošiem ceļiem kāpa lejā pa kāpnēm. Arī Rodžers un Diāna satraukti steidzās lejā.

"Labrīt, jaunie cilvēki," inspektors, jauki smaidīdams, teica. "Gribu ar jums aprunāties. Varbūt kāds no jums ievēroja tos divus vīriešus, kas bija

Mārlouza pilī, kad jūs tur apskatījāt dzīvniekus un dokumentus?"

Strupdegunim kļuva mazliet vieglāk ap sirdi. Varbūt policija nav ieradusies viņa dēļ.

Rodžers palocīja galvu. "Jā, es viņus atceros diezgan labi. Viens bija ļoti vecs un salīcis. Tik salīcis, ka mēs nevarējām saskatīt viņa seju."

"Un otrs bija tik stipri noaudzis, ka mēs nevarējām saskatīt arī viņa seju," Diāna piebilda.

Vīrietis civildrēbēs, kurš kaut ko rakstīja mazā piezīmju grāmatiņā, pacēla acis.

"Cik stipri apaudzis viņš bija?" viņš jautāja.

"Nu," Diāna sacīja, "viņam bija ļoti biezi mati, biezas, pinkainas uzacis, biezas ūsas un bārda. To nemaz nevar pateikt, kāds viņš bija, tāpēc ka viņš bija apaudzis no vienas vietas."

"Vai viņš bija liels?" detektīvs jautāja.

"Jā," Diāna atbildēja, "smagnējs. Kāpēc jūs to jautājat? Jūs viņu pazīstat?"

Detektīvs pašķīra dažas lappuses atpakaļ. "Jūsu apraksts saskan ar tā cilvēka aprakstu, kurš, kā zināms, apskatījis divas nesen nozagtas retu dokumentu kolekcijas," viņš teica. "Saskan vārds vārdā."

Bērni klusēdami aptvēra dzirdēto.

"Tātad jūs domājat, ka cilvēks, kurš jau agrāk zadzis dokumentus, ir nozadzis arī izbāžņus no Mārlouza pils?" Rodžers beidzot jautāja. "Kāpēc viņam bija vajadzīgi tie kožu saēstie dzīvnieki?"

"Pajautājiet man ko citu!" detektīvs teica. "Vai jūs pazītu to spalvaino vīru. ja atkal satiktu?"

"Ja viņš būtu tikpat stipri noaudzis, tad jā," Rodžers atbildēja, "bet man liekas, ka vairākums matu bija pielīmēti."

"Tev droši vien ir taisnība," inspektors piekrita. "Vai jūs neievērojāt tā cilvēka rokas?"

Bērni sarauca uzacis, pūlēdamies atcerēties. "Es redzēju, kā viņš tur palielināmo stiklu un virza to pa lappusēm augšup un lejup," Rodžers teica. "Liekas, ka rokas viņam bija gluži parastas. Es nemanīju, ka tās būtu spalvainas. Tagad man liekas, ka tām arī vajadzēja būt apaugušām, ja jau viņš viss ir spalvains. Tēvocis Roberts ir briesmīgi apaudzis — un rokas viņam arī ir spalvains. Paskatieties!"

Visi sāka skatīties uz tēvoča spalvainajām rokām. Viņš likās samulsis un pasteidzās tās iebāzt kabatās.

"Vai spalvainais vīrs varētu valkāt šo zaļo cimdu?" inspektors jautāja, izņemdams 110 kabatas zaļu cimdu.

Bērni vērās cimdā. Trakulis pienāca klāt un priecīgs to apostīja. Viņš aizskāra cimdu ar ķepu 1111 iesmilkstējās.

"Oho! Viņš zina, kam šis cimds pieder!" Strupdegunis pārsteigts iesaucās. "Viņš tā vienmēr uzvedas, kad sajūt pazīstama cilvēka smaržu."

"Nu mums ir kaut kas rokā!" detektīvs teica un izslējās krēslā taisni. "Tu esi pārliecināts, ka tavs suns zina, kas ir šī cimda īpašnieks? Pilnīgi droši? Tas ievērojami sašaurina aizdomās turamo loku. Cimda īpašniekam jābūt cilvēkam, kuru jūs, bērni, pazīstat."

"Ārprāts!" Rodžers iesaucās. Viņš uzreiz iedomājās Tonēru. Zēns rūpīgi nopētīja cimdu. Tas bija mazs, no tik mīkstas un smalkas ādas, kāda vien iespējama. Nē, diez vai tas derētu Tonēram. Viņam bija palicis prātā, ka Tonēram ir ļoti lielas rokas. Taču varbūt viņš kļūdās, varbūt viņam tā liekas tāpēc, ka Tonērs ir milzīga auguma, un, saprotams, viņam vajadzētu būt ar lielām rokām.

Strupdegunis paņēma un apskatīja cimdu. Trakulis stāvēja uz pakaļkājām, joprojām ošņādams to un smilkstēdams. Ja vien viņš prastu runāt, kādu vārdu viņš nosauktu?

"Kas valkā šo cimdu. Trakuli?" Strupdegunis jautāja.

"Vau!" Trakulis atsaucās. Detektīvs paņēma no Strupdeguņa cimdu un pameta to inspektoram. Viņš negribēja, lai Trakulis aprītu galveno pierādījumu.

"Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu," inspektors teica, likdams cimdu kabatā. "Es jautāju, vai spalvainais vīrs varētu valkāt tik mazu cimdu."

Bērni domāja.

"Jā, varētu," teica Rodžers.

"Neatceros," teica Diāna.

"Laikam nevarētu," teica Strupdegunis.

"Ļoti vērtīgi." Inspektors iesmējās. "Paldies, bērni. Man vairs nav jautājumu. Turiet acis vaļā, lai nepalaistu garām spalvaino vīru, norunāts? Ja mēs viņu atrastu, viņš varētu izstāstīt kaut ko interesantu."

Strupdegunis atvieglots aizlavījās prom, uzmetis pateicīgu skatienu tēvocim Robertam.

Trakulis joza pakaļ bērniem. Rodžers apstā jās, lai viņu paglaudītu. "Tātad tu zini, kam pieder zaļais cimds?" viņš jautāja. "Kurš valkāja cimdu, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, Trakuli? Un kur ir otrs cimds? Vai tu to varētu atrast? Tu neko nevari pastāstīt?"

"Vau-vau!" Trakulis jautri atsaucās, priecādamies par nopietno sarunu un sajūsmā lēkādams apkārt Rodžeram.

"Savādas lietas ar to spalvaino vīru, vai ne?" Diāna jautāja. "Ko viņš tur darīja, ja ir zaglis? Skatījās, vai muzejā ir dokumenti, kurus vērts zagt?"

"Kas to lai zina?" Rodžers atsaucās. "Viss ir tik neskaidrs — spalvainais vīrs, zaļais cimds, nozagtie izbāžņi. Un Trakulis zina vainīgo! Ļoti, ļoti savādi."

Divdesmit piektā nodala LIELA RUNĀŠANA

Rodžers un Diāna atkal jutās labi un domāja, ka derētu aiziet pie Bārnija, lai apskatītos, vai arī viņam slimība ir pārgājusi. Viņiem bija sakrājies tik daudz, ko pastāstīt.

"Jā, ejiet un apciemojiet Bārniju," Lintones kundze teica. "Pastaiga tik jaukā, saulainā rītā jums nāks par labu pēc vakardienas nepatīkamā savārguma. Lūdzu, skatieties, ko pērkat gadatirgū! Pēc tik briesmīgas pieredzes jums vajadzētu būt prātīgiem un tur vispār nepirkt neko ēdamu."

Bērni devās ceļā. Trakulis aiz sajūsmas par pastaigu bija kļuvis pavisam nevaldāms. Viņš skrēja pa priekšu un, meklēdams trušus, bāza degunu katrā alā, kas gadījās pa ceļam.

Arī Bārnijs bija atkal vesels. Iepriekšējā vakarā zēns bija juties pavisam nelāgi, taču beidzot iemiga un nogulēja ciešā miegā līdz desmitiem no rīta. Nu viņš bija augšā un svilpodams ieviesa kārtību riņķu mešanas teltī.

"Sestdiena," viņš skaidroja. "Šajā dienā vienmēr nāk daudz cilvēku, tāpēc gribu, lai viss spīd un laistās. Ei, Miranda! Liec Trakuli mierā! Ja raustīsi viņu aiz garajām ausīm, viņš tevi paraus aiz garās astes!"

Taču to Trakulis nevarēja izdarīt tāpēc, ka Miranda, viņu kaitinādama, uzlēca uz apaļās telts jumta un apsēdās tur, šūpodama asti labi augstu, lai nabaga Trakulis to nevarētu aizsniegt.

"Bārnij, vai tu redzēji avīzi?" Rodžers izgrūda.

"Nē," Bārnijs pārsteigts teica. "Kas noticis? Tu taču negribi teikt, ka bijusi laupīšana! Pilī? Un mēs palaidām garām! Mēs bijām slimi un negājām sardzē."

"Kuš!" Diāna brīdinoši nočukstēja. "Mums ir vesels lērums, ko stāstīt, Bārnij. Vai tu varētu uz pusstundu aiziet drošākā vietā, kur mūs neviens nedzird?"

"Iztīrīšu telti un nākšu." Bārnijs izskatījās satraukts. "Pēc kādām desmit minūtēm. Ejiet, aprunājieties ar šimpanzēm. Viņi šorīt ir tādi sašļukuši."

Un patiesi. Abi šimpanzes sēdēja saķērušies un izskatījās nomākti. "Vai viņi arī ēda sviestmaizes ar desu?" Strupdegunis jautāja Vostam. Taču Vosta nikni atcirta: "Nerunā muļķības! Es viņiem tādu barību nedodu. Nekas viņiem nekaiš, tikai Tonērs sakliedza. Viņi necieš bļaustīšanos."

"Es arī ne," Rodžers teica, aizsegdams ar rokām ausis. Viņš dzirdēja Tonera skalos kliedzienus. Vēl kāds bija dabūjis brāzienu. Ans juniors nāca brēkdams, ar vienu roku turēdams galvu.

"Iegāza ne par ko," viņš gaudās, rādīdams bērniem piesarkušo, uztūkušo ausi. "Es esot paņēmis daļu naudas par vizināšanu ar ziloņiem. Es neko neņēmu. Nākamreiz gan tā izdarīšu."

"Nedrīkst." Diāna bi ja satriekta.

"Kāpēc?" Ans juniors jautāja. "Viņš mani iepļaukāja par to, ko es neesmu darījis. Labi, tad es to izdarīšu, lai sods būtu pelnīts. Tad es ar viņu būšu norēķinājies."

"Norēķinājies ar viņu un sanīdies ar sevi," Rodžers teica. "Nedari neko sliktu, An junior. Tu to nožēlosi."

Ans juniors tā nedomāja. Viņš tiks galā pat ar Tonētu, ticiet vai ne. Un zēns aizgāja, kaut ko murminādams.

Bērni atstāja Vostu, kas bija nelāgā omā, un viņa sadrūmušos šimpanzes, kuri sēdēja, joprojām apskāvušies, un gāja pie Bārnija, lai redzētu, vai zēns ir brīvs. Bārnijs viņus jau gaidīja.

Bērni aizgāja uz furgonu, kurā Bārnijs mita kopā ar kādu citu zēnu. "Te būs labi, ja runāsim klusu," viņš teica. "Par ko raksta avīzes? Kas noticis?"

Bērni pa ceļam bija nopirkuši avīzi un parādīja to Bārnijam. Zēns, domās nogrimis, lasīja par savādo laupīšanu.

"Dzīvnieku izbāžņi! Vai tie ir vērtīgi?" viņš jautāja.

"Tikai ne šie," Rodžers atbildēja. "Tie, kurus mēs redzējām pilī, ir kožu saēsti un slikti izbāzti."

"Un es tos vakar naktī redzēju pils parkā, kur zaglis tos bija pametis un policija šorīt atrada," Strupdegunis iejaucās. Bārnijam gandrīz acis izsprāga no pieres.

"Ko?" viņš iesaucās. "Tu biji aizgājis vakar naktī? Viens pats? Klau, tu nu gan esi drosmīgs!"

Strupdegunis jutās lepns. Viņš izstāstīja savus piedzīvojumus Bārnijam, kurš ļoti uzmanīgi klausījās.

"Bārnij, vai tu pazīsti cilvēku, kas valkā zaļus cimdus? Ļoti mazus?" Diāna dedzīgi jautāja. "It īpaši akrobātu — tādu, kurš varētu rāpties pa stāvām sienām, lēkt no palodzes uz palodzi un tamlīdzīgi."

"Vai Tonērs nevalkā zaļus cimdus?" Strupdegunis čukstus jautāja.

"Neesmu viņu nekad redzējis ar cimdiem rokās. Neesmu redzējis nevienu no gadatirgus ļaudīm valkājam cimdus," Bārnijs teica. "Viņi nu gan smietos!"

"Vai gadatirgū ir kāds akrobāts ar mazām rokām?" Diāna jautāja. "Vispār kāds akrobāts?"

Bārnijs iegrima domās. "Vosta," viņš beidzot teica. "Viņš ir labs akrobāts, kaut gan pie mums apmāca šimpanzes. Un viņam ir mazas rokas, gluži kā sievietei."

"Vosta! Vai tas varētu būt Vosta?"

"Vai figūra, kuru tu redzēji rāpjamies pa sienu, atgādināja Vostu?" Rodžers jautāja Strupdegunim. Strupdegunis padomāja.

"Grūti pateikt. Es viņu redzēju neskaidri. Tikai ievēroju, ka viņš kustas ļoti pārliecināti un droši," Strupdegunis teica. "It kā būtu pieradis kāpt un lēkt tik augstu."

"Vosta tas nevar būt," Bārnijs sacīja. "Viņš nebūtu tik stulbs, lai zagtu krāmus. Zaglim vai nu pašam jāzina, kā izskatās tas, ko viņš grasās zagt, vai arī tas sīki jāapraksta līdzdalībniekam. Vosta nav tik stulbs. Vakarnakt kaut kas būs nogājis greizi."

Rodžers izņēma plānu. Pils muzeja plānu.

"Uzreiz jāatmet doma, ka zaglis varēja iekļūt caur aiztaisītiem logiem un aizslēgtām durvīm," viņš teica. "Avīzē rakstīts, ka durvis nav aiztiktas. Tur ierīkots elektriskais sargs, kas signalizē, ja kāds naktī slēdz durvis. Trauksmes signāls neatskanēja, tātad durvis neviens nav aizlicis."

Bērni pētīja plānu. Skaidrs —ja zaglis rāpies pa sienu, viņš gribējis ielīst pa logu. Taču kā viņš varēja logus atvērt, ja tie aiztaisīti no iekšpuses? Un kā viņš izspraucies cauri ciešajām restēm?

"Padodos!" Rodžers beidzot sacīja. "Ja vien tas nebija Ziemassvētku vecītis un neielīda pa skursteni! Klau! Tā tik ir doma! Vai zaglis nevarētu būt Ziemassvētku vecītis? Strupdeguni, vai tas, kurš rāpās pa sienu, neizskatījās pēc Ziemassvētku večuka?"

"Nepļāpā dumjības!" Strupdegunis atcirta. "Un tomēr, man liekas, es redzēju kādu uz jumta, pie skursteņa."

"Ja paklausās, tu esi redzējis figūras visur kur," Diāna neticīgi novilka. "Ar tevi, Strupdeguni, nekad nevar zināt, cik daudz tu pārspīlē."

"Tu taču nedomā, ka zaglis ielīdis pa skursteni?" Rodžers pēkšņi jautāja. "Jokus pie malas. Skatieties! Es atzīmēju kamīna vietu. Šajā spārnā ir tikai viens skurstenis. Laikam tāpēc, ka visi kamīni šajā spārnā atrodas cits virs cita, tiem visiem ierīkots viens skurstenis."

"Vecās mājās ir ļoti plati skursteņi," Diāna teica. "Pieliekami lieli, lai pa tiem varētu viegli ielīst vīrietis."

"Kamīns gan neizskatījās sevišķi liels," Strupdegunis mēģināja atcerēties. "Es varbūt varētu ielīst, bet tāds milzenis kā Tonērs noteikti ne."

"Tad ari skurstenis jāatmet," Rodžers teica. "Savādi, vai ne? Nevar ieiet pa durvīm, kur ierīkota signalizācija, nevar attaisīt logus no ārpuses, un tagad mēs vienojāmies, ka nevar ielīst arī pa skursteni un kamīnu, jo tas ir pārāk šaurs. Tik daudzi "nevar", un tomēr kāds varēja ienākt istabā un aiznest duci izbāžņu!"

"Viņš nevarēja aiznest visus uzreiz," Strupdegunis teica. "Izbāžņu bija daudz. Zaglis būs nācis un gājis vairākkārt. Es domāju, ka viņš būs rāpies augšā un lejā to pusstundu, kamēr es snaudu."

"To tu mums neesi stāstījis!" Diāna iesaucās.

"Neienāca prātā," Strupdegunis atteica.

Tajā mirklī uz furgona kāpnēm atskanēja soļi, un durvis atsprāga vaļā. Tur stāvēja Tonērs, drūms kā negaisa mākonis.

"Tā! Re, kur tu slaistās kopā ar savi drauģeļi, Bārnij!" viņš rēca. "Un lasi avīze, kad jāstrādā!"

Viņš izrāva Bārnijam no rokām avīzi un pārplēsa uz pusēm. Strupdegunis sāka trīcēt. Viņam bija ļoti bail no Tonera.

"Atpakaļ pie darbs!" Tonērs rēca uz Bārniju. "Un jūs! Jūs prom no mana pļava!" viņš bļāva uz pārējiem. "Tikai ne šis puika. Ahā! Atkal sīks okškers! Es viņš aizvedīs uz maņu furgonu un šo to pamācīš'. Nāk, mans mazs okšker."

Un, iekams pārējie paguva atjēgties, Tonērs jau bija aizvilcis nabaga Strupdeguni prom. Rodžers un Bārnijs metās pakal saniknotajam To- nēram, bet viņu mēģinājumiem aizstāvēt draugu bija tāds pats iespaids kā suņu vaukšķēšanai uz ziloni. Tonērs spēra zemes gaisā!

Bārnijs aizskrēja pie vecās Mā. "Vecā Mā! Vai jūs varētu aiziet pie Tonera kunga un pateikt. lai atlaiž Strupdeguni? Viņš neko nedarīja."

Taču todien pat vecajai Mā bija bailes no Tonera. "Tas ir viens cietsirdīgs cilvēks," viņa teica, noskatīdamās, kā Tonērs velk nabaga Strupdeguni uz savu furgonu. "Es neko nevaru līdzēt, kad viņš spļauj baltu uguni."

Taču Trakulim nebija bail ne no viena, kas uzdrošinājās darīt pāri viņa mīļotajam Strupdegunim. Atņirdzis zobus un rūkdams, viņš metās virsū Tonēram. Spaniels ķēra viņam potītēs visu laiku, kamēr tas kāpa pa furgona kāpnēm, plēsa bikses, kad tas iegāja iekšā, un beidzot tik sāpīgi iekoda kājā, ka Tonērs kliegdams atlaida Strupdeguni un pagriezās pret suni.

Trakulis aizšāvās prom un pamuka zem sola. Strupdegunis izmantoja izdevību un ar vienu lēcienu bija lejā pa furgona pakāpieniem. Tonērs, tāpat vienā lēcienā, metās pakaļ.

Trakulis kārpījās zem guļvietas. Viņš izlīda ārā, kaut ko turēdams zobos, un nodrāzās lejā pa kāpnēm. Tur viņš nometa neslavu zemē un, kā vēja dzīts, atkal metās pakaļ Tonēram.

Diāna, kas, apstulbusi no visa notiekošā, stāvēja netālu, palūkojās, ko Trakulis nometis. Meitene jutās neizsakāmi pārsteigta.

Tas bija zaļš cimds — pāris tam, kuru policisti bija toiit rādījuši bērniem.

Divdesmit sestā nodaļa OTRS ZAĻAIS CIMDS

Diāna nevilcinoties paķēra zaļo cimdu un iebāza kleitas kabatā. Meitene nezināja, kāpēc tā dara, tikai juta, ka tas ir svarīgi.

Strupdegunis jau bija otrpus vārtiem. Trakulis maisījās pa kājām Tonēram, un milzenis kliegdams spārdījās, lai tiktu no viņa vaļā. Visi cilvēki gadatirgus laukumā novēroja notiekošo, vairākums klusēja.

Bārnijs piegāja no sāniem pie Rodžera. "Ņem Diānu, un ejiet prom. Ejiet ārā pa vārtiem laukuma otrā pusē. Strupdegunis ir drošībā — viņš jozīs uz mājām. Nenāciet atpakaļ. Es šodien atstāšu gadatirgu. Tonērs man iespļāvis sirdī, un es pie viņa vairs nestrādāšu. Tikko varēšu, aiziešu pie jums uz mājām un izstāstīšu, kas noticis. Tagad ātri ej prom."

"Vai tev nekas slikts nenotiks, Bārnij?" Diāna uztraukusies jautāja, kamēr Rodžers viņu jau vilka uz Bārnija norādītajiem vārtiem.

Bārnijs pakratīja ar galvu. "Es sevi protu aizstāvēt. Tonēram nav veicies — kaut kas nogājis greizi. Tad viņš vienmēr ir bīstams. Vai ievērojāt, kādas viņam ir rokas? Milzīgas! Nē, viņš nevarētu uzvilkt to zaļo cimdu!"

Diānai nebija laika, lai izstāstītu par otru cimdu. Rodžers viņu pilnā sparā vilka uz vārtiem. Bērniem vajadzēja pārskriet pāri pļavai un pievienoties nabaga Strupdegunim.

Strupdeguni viņi atrada sēžam uz žoga ceļa malā. Trakulis viņam laizīja potītes. Zēns izskatījās bāls un, ieraudzījis pārējos, izmocīja vārgu smaidu.

"Sveiki," viņš teica. "Tātad jūs ari aizmukāl. Man no Tonēra ir stīvas kājas. Man viņš rādīsies naktī murgos."

"Iesim uz mājām. Ātri. Es jums kaut ko gribu parādīt," Diāna teica.

Uz mājām viņi gāja kopā. Trakulis sekoja viņiem pa pēdām un reizi pa reizei atskatījās, lai pārliecinātos, vai Tonērs nelāvās pakal. No Tonēra, protams, nebija ne miņas. Viņš pašlaik droši vien met zibšņus pār nabaga Bārnija galvu!

Diāna tikko valdījās. Viņa dega nepacietībā parādīt cimdu! "Iesim ātri uz lapeni," viņa teica. "Ejam!"

Bērni iegāja lapenē un apsēdās. Laiski iesoļoja 1111 viņiem pievienojās Sardīne. Trakulis, ļoti apmierināts ar sevi par to, ka iekodis Tonēram, vicināja astīti un pat nedomāja dzīties pakaļ Sardīnei.

Diāna ielika roku kabatā un izņēma zaļo cimdu. Zēni blenza uz to.

"Kur tu to ņēmi?" Rodžers beidzot jautāja. "Vai policisti aizmirsa?"

"Nē. Tas nav tas, kuru viņi atnesa. Tas ir otrs cimds!" Diāna sacīja. "Ko jūs par to teiksiet?"

Rodžers izrāva cimdu Diānai no rokām, skaļi iesaukdamies: "Ak tu debess! Kur tu to atradi?"

"Es neatradu," Diāna atbildēja. "Atrada Trakulis. Kad Tonērs ievilka Strupdeguni savā furgonā, Trakulis, ņirgdams zobus un rūkdams, viņiem sekoja. Un kad iznāca ārā, zobos viņam bija šis zaļais cimds! Droši vien pacēlis no grīdas furgonā."

Abi zēni skatījās uz cimdu. Rodžers to aptaustīja un grozīja rokās. "Ko tas īsti nozīmē?" viņš jautāja. "Cik es saprotu, Tonēram pašam šie cimdi neder, un viņš tos aizdod cilvēkam, kuram tie der, citiem vārdiem, zaglim!"

"Pareizi," piekrita Strupdegunis. Viņš noliecās un pielika cimdu Trakulim pie deguna. Spaniels uzreiz iesmilkstējās un satraukts to apošņāja.

"Redzat? Viņš arī pazīst cimda īpašnieku — to pašu cilvēku, kam pieder cimds, kuru Trakulis apostīja no rīta. Tas ir kāds no gadatirgus," Strupdegunis teica.

"Varbūt Vosta," Rodžers minēja. "Es šorīt ievēroju, ka viņam ir ļoti mazas rokas."

Diāna uzvilka cimdu. Tas derēja kā uzliets. Viņa iesmējās, tad ierunājās noslēpumaini un draudoši.

"Es piederu pie bandas "Zaļās rokas"," viņa teica zemā, dobjā balsī. "Vai redzat šo zaļo cimdu?"

Tēvocis Roberts ar grāmatu rokā gāja garām lapenei, kad pēkšņi izdzirdēja šos vārdus, kas tika izteikti ļoti savādā balsī. Viņš satraukts apstājās.

Kas tur runāja? Cik dīvaina balss! Ak Dievs!

Vai tur, no lapenes durvīm, neparādās roka zaļā cimdā?

Un patiesi! Diāna mazajā namiņā bija metusies savādā dejā un māja ar zaļajā cimdā tērpto roku.

Tēvocis Roberts bija ļoti pārsteigts. Pēkšņi viņš apņēmības pilns piegāja pie lapenes un ieskatījās tajā, domādams, ka ieraudzīs ko neparastu.

Taču viss, ko viņš ieraudzīja, bija trīs bērni un Trakulis, kurus viņa pēkšņā parādīšanās loti izbiedēja. Diāna strauji aizlika zaļajā cimdā tērpto roku aiz muguras.

"Ko tas nozīmē?" tēvocis nikni jautāja. "Diāna, kur tu ņēmi cimdu? Saki tūlīt."

Iestājās klusums. Diāna izmisusi skatījās uz zēniem.

"Nu?" tēvocis nejaukā balsī uzstāja. "Stāstīsi, vai man būs jāsauc tavi vecāki? Diāna, es esmu pārliecināts, ka jūs, bērni, zināt kaut ko tādu, kas būtu jāzina mums. Varbūt pat policijai."

"Labāk izstāstīsim," Rodžers teica pie pārējiem. "Es tik un tā domāju, ka tagad, kad esam atraduši otru cimdu, mēs paši vairs galā netiksim. Labi, tēvoci. Mēs izstāstīsim visu, ko zinām. Un tas ir diezgan daudz."

"Tikai vispirms jums jātic, ka Strupdeguņa stāsts par bandu "Zaļās rokas" ir muļķības," Diāna teica, "citādi jums viss sajuks. Tā ir nejaušība, ka šajā lietā iejaukts zaļu cimdu pāris/'

"Vai jūs nevarētu stāstīt visu pēc kārtas?" tēvocis nepacietīgi jautāja un apsēdās uz koka sola lapenē.

Rodžers sāka stāstīt. Ja viņš kaut ko aizmirsa pateikt, Diāna un Strupdegunis papildināja. Stāsts bija garš un neparasts, it īpaši tā vieta, kur Strupdegunis iepriekšējā naktī bija uzdūries gravā radījumiem ar mirdzošām acīm. Tēvocis murmināja: "Hmm… Satraucošs piedzīvojums. Ceru, ka tu no tā būsi guvis mācību. Ak vai, ak vai! Kas par stāstu! Un kā būs ar šo cimdu? Man liekas, ka Tonērs jānodod policijai, lai viņu nopratina."

Strupdegunis domāja, ka šis ieteikums ir lielisks. Ahā! Tā būs viņa atmaksa Tonēram! Jā, Strupdegunis bija pārliecināts, ka tā ir laba doma.

"Dodiet cimdu," tēvocis svarīgi teica. "Un iegaumējiet! Tagad šī lieta vairs nav jūsu rokās — jums ar to nav nekāda sakara, un nebāziet tajā degunu, citādi nokļūsiet nepatikšanās. Tas jārisina pieaugušajiem, nevis bērniem."

Taču, ak vai! Šķita, ka ne tēvocis, ne Lintona kungs ar kundzi, un pat ne policija nav spējīgi atrisināt Rilobijas gadatirgus un pils aplaupīšanas noslēpumu.

Tonēra kungs apgalvoja, ka neko nezinot par zaļo cimdu. Kāds to ielicis viņam furgonā. Viņš lo pirmo reizi redzot. Kāpēc lai viņam būtu tik mazs cimds? Paskatieties uz šīm milzīgajām rokām! To varētu uzvilkt labi, ja uz īkšķa.

"Vai jūs aizdevāt cimdus zaglim, lai viņš neatstātu pirkstu nospiedumus?" inspektors pacietīgi jautāja jau kādu divdesmito reizi. Taču Tonērs nepacietīgi kratīja galvu.

"Kas man ir kopīgs ar zaglis, kas čiepj zvērs izbāzeņ'? Es, kuram ir savs dzīvnieks — dzīvs! Es jums sak', es neko nezina par šo muļķīgs zaļš cimds. It neko!"

Un policijai viņu vajadzēja atlaist, jo trūka pierādījumu, ka viņš kādam būtu aizdevis cimdus vai pazītu zagli. Tonērs, skaļi purpinādams, gāja atpakaļ uz savu furgonu, un visi turējās no viņa tālāk.

Tad policija izsauca Vostu. Ko viņš zinot par cimdiem? Vai tic piederot viņam? Vai viņš tos valkājis? Vai viņš prastu uzrāpties pa sienu? Vai viņš, lūdzu, neuzvilktu cimdus?

Vosta uzvilka cimdus, un tie acīm redzami bija par maziem, kaut gan viņam kā vīrietim rokas nebija lielas.

Abi šimpanzes vēroja policistus, kad tie devās uz Vostas telti. Viņi joprojām izskatījās nomākti, it īpaši Bērlijs, un klusi sēdēja, apķērusies viens otram ap kaklu.

Abi ar interesi noskatījās uz cimdiem. Viņi piecēlās, aplūkoja tos un aptaustīja.

"Viņus interesē viss jaunais," teica Vosta, atgrūzdams šimpanzes. "Jūs abi, vietā! Uzmaniet kabatlakatu, ser, ja jums tāds ir. Viņiem tas ļoti kārosies, īpaši Hērlijam, kurš ir īsts kabatas zaglis."

Arī no Vostas nevarēja izdabūt neko prātīgu.

Viņš tikai atkārtoja, ka nezinot, kam pieder cimdi, nezinot, kas ir zaglis, viņš neko nezinot.

Inspektors nepacietīgi ielika cimdus kabatā. Viņš juta, ka gan Tonēram, gan Vostam ir kaut kas slēpjams, bet bija atdūries kā pret sienu. Jautājumi bija izsmelti, tālāk virzīties viņš nevarēja.

Inspektors ar detektīvu abi izgāja ārā. Vosta viņiem aiz muguras novaibstījās. Viņš noskatījās pakaļ, kamēr abi vīri gāja pāri laukumam.

Vosta neredzēja, ka Hērlijs kaut ko rāda Bērlijam. Neredzēja, ka Bērlijs izstiepj ķepu. Neredzēja, ka šimpanzes noslēpj atradumu zem savas guļvietas pārvalka.

Hērlijs bija iebāzis ķepu inspektora kabatā, kad tas pagriezās, lai ietu prom, un izvilcis zaļo cimdu pāri, ko tagad viņi abi noslēpa zem pārvalka!

Bērlijs bija sajūsmā par cimdiem. Viņš tos gribēja uzvilkt. Jāpagaida, kamēr Vosta aizies, lai neatņemtu.

Divdesmit septītā nodala SVĒTDIENA UN PIRMDIENA

Nākamā diena bija svētdiena. Pēc vakardienas uztraukumiem tā šķita ļoti mierīga un klusa.

No rīta parādījās Bārnijs ar Mirandu. Viņš ieraudzīja pie loga Rodžeru un pamāja ar roku. Rodžers atvēra logu un sauca: "Pārējie ir lapenē. Es nāku!"

Bārnijs aizgāja uz lapeni un atrada tur Diānu un Strupdeguni ar Trakuli. Trakulis vētraini sagaidīja Bārniju un Mirandu.

"Oho!" Bārnijs izdvesa, bijīgi vērdamies Diānā. "Jiīs iesiet uz viesībām? Tādi saposušies. Un Strupdegunis izskatās neparasti tīrs."

"Nē, mēs neiesim uz viesībām," Diāna pārsteigta atbildēja. "Ir svētdiena, un mēs tikko atnācām no baznīcas. Vai tu nekad neej uz baznīcu?"

"Nē. Taču labprāt ietu," Bārnijs teica. Viņš vēlējās darīt visu to pašu, ko dara viņa draugi. "Sveiks, Rodžer!"

Arī Rodžers bija loti tīrs un uzposies. "Sveiks, Bārnij," viņš teica. "Vai tu aizgāji no gadatirgus?"

"Nē. Tonērs nelaiž, kamēr gadatirgus vēl ir Rilobijā," Bārnijs stāstīja, "bet viņš ir nomierinājies. Vairs nemaz nav tik nikns. Man liekas, ka policijas ierašanās viņu nobiedējusi. Es atnācu uzzināt, vai jums ir kadi jaunumi. Noslēpums atklāts?"

"Nē. Diez vai to vispār atklās," Rodžers teica. "Tik daudz neiespējamu atgadījumu — tādu, kas nevar notiki un tomēr ir notikuši. Un zaļie cimdi vēl vairāk visu sarežģī."

"Klau," Bārnijs iesāka. "Rīt es nevarēšu atnākt. Vostam ir brīvdiena, Dievs vien zina, kāpēc, un man jāpieskata šimpanzes. Ans juniors strādās riņķu mešanas teltī. Jūs gan nenāciet uz gadatirgu. Jūs būsiet kā sarkana lupata bullim, ja iekri- tīsiet acīs Tonēram."

"Vai tu nevarētu šodien palikt pie mums?" Diāna pēkšņi iejautājās. "Gadatirgus svētdienās nedarbojas. Gribi palikt?"

"Protams, gribu," Bārnijs teica, un viņa zilās acis mirdzēja. "Man pie jums ļoti patīk. Bet vai jūsu mamma neiebildīs? Un tētis? Viņš šodien ir mājās, vai ne?"

"Neiebildīs, ja mēs viņam nemaisīsimies pa kājām," Diāna sacīja. "Vecāki, protams, grib, lai svētdienās mēs uzvestos klusu. Taču sarunāties un lasīt mēs drīkstam."

"Vai tu man aizdosi vēl vienu Šekspīra grāmatu?" Bārnijs lūdza. "Tad es būšu pavisam kluss."

Pārējie iesmējās. Viņus vienmēr uzjautrināja skats, kā Bārnijs pūš un elš pie kādas Šekspīra lugas, — apņēmies to saprast, lai tad, kad atradīs savu nezināmo tēvu, kurš kādreiz tēlojis daudzās Šekspīra lugās, viņiem būtu kaut kas vienojošs.

"Es tev iedošu "Hamletu"," teica Rodžers. "Tev patiks. Tur ir kolosāls spoks."

Lintones kundze loti vēlējās, lai Bārnijs paliktu pie viņiem. Tēvocis Roberts gan nepriecājās, ieraudzījis, ka trokšņainajam trio pievienojies vēl viens bērns, turklāt kopā ar mērkaķi.

"Nezinu, kā es uzrakstīšu memuārus," viņš sūdzējās Lintones kundzei. "Lai kūres ietu, visur ir bērni, suņi, kaķi un mērkaķi!"

"Pasnaudiet darbistabā, bet es izsūtīšu bērnus ārā. Laiks ir brīnišķīgs," Lintones kundze ieteica.

"Es runāju par memuāriem, nevis snaušanu," tēvocis cienīgi sacīja un aizsoļoja uz darbistabu. Viņš rūpīgi salika uz galda papīru, pildspalvu un piezīmes, lapu ar virsrakstu "Piektā nodaļa", ērti iekārtojās krēslā un — iemiga.

"Tagad neiedrošinieties traucēt tēvoci," Lintones kundze brīdināja bērnus. "Uzmaniet, lai Miranda nelec pa logu viņam virsū, un neļaujiet Trakulim riet, un pieskatiet Sardīni, lai tā neienāk darbistabā un neielec viņam klēpī."

"Labi, mamm," Rodžers teica. "Es teikšu tam strazdam ar skaļo balsi, lai aizveras, un izdzīšu visas bites no dārza, bet spīlastei, kas. šorīt mīdījās…"

"Nu, nu, Rodžer." Mamma smaidīja. "Nerunā muļķības. Ejiet uz lapeni, un lai es nedzirdētu ne skaņas!"

Svētdiena pagāja ļoti mierīgi. Bārnijs par to priecājās vairāk nekā pārējie. Ģimenē, mājās, mazā cilvēku pulciņā, kas viņu mīl un uzskata par savējo, viņš jutās kā paradīzē.

"Viņi nesaprot, ko nozīmē būt pavisam vienam — bez radiem, bez mājām, uz kurieni vienmēr var aiziet. Nē, pat Strupdegunis nesaprot, kaut gan viņam nav vecāku. Šeit ir viņa mājas. Man māju nav," Bārni js nosvērti prātoja. "Varbūt, ja atrastos tēvs, man būtu arī mājas."

Bērni daudz runāja par zaļajiem cimdiem, Tonēru, Vostu un pili. Atkal un atkal viņi apsprieda visus notikumus. Tas tik ir noslēpums!

"Rilobijas gadatirgus noslēpums!" Diāna teica. "Vai nebūtu vienreizīgi, ja mēs to atklātu!"

Bārnijs tovakar atgriezās gadatirgū nelabprāt. Ari Miranda ļoti priecājās par pavadīto dienu. "Uz redzēšanos," Bārnijs teica. "Tiksimies otrdien, ja varēšu izrauties. Gadatirgus trešdien brauc prom, bet es līdzi nebraukšu. Negribu strādāt pie Tonēra."

"Ko tu iesāksi, Bārnij?" Diāna jautāja.

"Gan atradīšu citu darbu," Bārnijs teica, "bet jūs es neaizmirsīšu. Sūtīšu kartītes no visurienes, kur būšu. Varbūt vasaras brīvlaikā man izdosies atrast darbu kaut kur šeit tuvumā."

Zēns aizgāja. Bērni noguruši devās pie miera.

"Nesaprotu, kāpēc esmu tik noguris," Strupdegunis teica. "Mēs šodien neko nedarījām. Pat nabaga Trakuli neaizvedām pastaigāties."

"Vau!" Trakulis cerīgi ierējās. Taču tovakar viņam bija jāiztiek bez pastaigas!

Nākamajā dienā tēvocis paziņoja, ka braukšot uz Mārlouza pili un palīdzēšot iepakot vērtīgos dokumentus, lai tos nogādātu drošībā.

"Es braukšu ap pulksten trijiem," viņš teica. "Tā kā Diāna ir ļoti aizrāvusies ar veciem dokumentiem, es viņu labprāt ņemtu līdzi. Viņa man noteikti varētu palīdzēt."

Diānu pārņēma šausmas. Ko? Stundām ilgi klausīties garlaicīgā stāstījumā par agrāko gadsimtu dokumentiem, kurus viņa pat nevarēja izlasīt! Un viena pati kopā ar tēvoci! Meitene izmisusi vērās Rodžerā un Strupdeguni.

Zēni skatījās viņā. Nabaga Diāna! Cik šausmīgi! Tad Rodžeram ienāca prātā kāda doma. Būtu diezgan interesanti atkal nokļūt tajā istabā un to kārtīgi apskatīt. Varbūt atradīsies pēdas, ko policija palaidusi garām. Lai nu kā, būtu aizraujoši apskatīt vietu, kurā pabijis zaglis.

"Iespējams, kaut kur pili ir slepena eja," Rodžers prātoja. "Tas man nebija ienācis prātā!"

Viņš iztēlojās, kā izklauvē muzeja sienas. Varētu apskatīt arī kamīnu un pārliecināties, vai tas ir tik liels, lai caur to izlīstu, teiksim, Tonērs.

"Tēvoci, es arī gribu braukt," viņš pieklājīgi sacīja.

"Tad man arī jābrauc," Strupdegunis teica. "Man briesmīgi gribas apskatīt parku, tēvoci. Vai lords Mārlouzs lautu?"

"Ai, ai, ai! Tātad jūs visi gribat pavadīt pēcpusdienu kopā ar mani?" Tēvocis staroja, pārsteigts par to, ka bērni viņam tā pieķērušies. "Ļoti labi. Es jūs noteikti ņemšu līdzi. Un domāju, ka tur nav nekā slikta, ja tu, Strupdeguni, apskatīsi parku. Protams, ja labi uzvedīsies."

Viņš ne ar vārdu nepieminēja Trakuli, un Strupdegunis arī ne. Taču izdzirdējis, ka tēvocis brauks ar automašīnu, zēns saprata, ka Trakulim nav ne mazāko cerību tikt līdzi.

"Es labprāt pastaigātos," viņš teica. "Ja neie- bilstat, iešu pāri laukiem un pievienošos jums pie vārtiem."

"Protams, manu zēn. Protams," tēvocis teica. "Kā vēlies! Mēs kopā lieliski pavadīsim laiku!"

"Mēs nedrīkstam nokavēt vakariņas," Strupdegunis pēkšņi teica. "Būs bezē."

"Kā tu zini?" Diāna jautāja.

"Pavāre teica. Viņa vakar neapēda savu svētdienas cepuri, kaut gan es lūdzos un lūdzos, tāpēc mēs šovakar ēdīsim bezē."

Lintones kundze bi ja pārsteigta. "Kāpēc pavārei būtu jāēd svētdienas cepure? Ak, Strupdeguni! Ceru. tu viņu neesi apbēdinājis, pateikdams kaut ko nejauku par viņas svētdienas cepuri?"

"Tante Sūzan! Viņai ir lieliska svētdienas cepure," Strupdegunis sašutis atbildēja. "Tai ir trīs rozes, vijolīšu vītne un piecas dārza neļķes. Tā ir kolosāla. Es ļoti labi saprotu, kāpēc viņa to negrib apēst."

"Reizēm man liekas, ka tu neesi gluži normāls, Strupdeguni," Lintones kundze teica. "Nezinu, ko par tevi domā skolotāji."

"To pašu," Strupdegunis jautri apgalvoja. "Es neiebilstu. Man ir vienalga."

Pēcpusdienā tēvocim pakaļ atbrauca automašīna, kurā viņš iekāpa kopā ar Diānu un Rodžeru. Strupdegunis ar Trakuli abi jau bija aizgājuši. Viņi bija norunājuši tikties pie vārtiem.

"Mūs gaida jauka pēcpusdiena!" tēvocis priecīgs teica. "Man nekas tā nepatīk tik ļoti, kā šķirstīt vecus papīrus un ieelpot pagājušo gadsimtu elpu. Cik mierīga gan ir tā telpa!"

Tā nu gluži nebija vis. Topēcpusdien tā bija nemierīgākā vieta Rilobijā. Taču tēvocis to vēl nezināja!

Divdesmit astotā nodala VISS TIKAI SĀKAS!

Pie vārtiem viņus sagaidīja Strupdegunis ar Trakuli. Tēvocis sapīcis nopētīja spanielu.

"Es neteicu, ka tu drīksti vest līdzi suni!"

"Jūs neteicāt, ka es viņu nedrīkstu vest," Strupdegunis prātīgi atbildēja. "Beidz kasīties,Trakuli! Izskatās, ka jūs Trakuli slikti iespaidojat, tēvoci. Tikko viņš jūs ierauga, viņam sākas nieze."

"Pilī iekšā tu viņu nedrīksti vest," apņēmies neielaisties sarunā par kasīšanos, tēvocis stingri noteica. "Tev būs jāpaliek parkā."

Strupdegunis neiebilda. Viņš gribēja rūpīgi izpētīt parku — varbūt izdosies atrast kādu pavedienu. Turklāt viņš gribēja sameklēt gravu, kurā bija pamesti izbāžņi, un izklaidēties, atcerēdamies to šausmīgo mirkli. Strupdegunis prātoja, vai maisi vēl ir vecajā vietā uz sienas. Un virvju kāpnes? Vai tās vēl ir zem krūma?

"Droši vien turpat. Un maisi arī," viņš domāja. "Policisti tos nepieminēja. Viņi nav nemaz tik attapīgi. Ja es būtu policists, uzreiz tos atrastu."

Tēvocis parādīja caurlaidi. Viņu, Diānu un Rodžeru ielaida pilī, bet Strupdegunis tikmēr klīda pa parku kopā ar sajūsmināto Trakuli, kurš paredzēja, ka pēcpusdienā viņu gaida trušu medības.

Rodžers nepacietīgi gaidīja, kad viņus ielaidīs istabā ar dubultatslēgu. Virssulainis atslēdza pirmās durvis, tad otrās un beidzot, ar abām atslēgām, trešās. Tad viņi iegāja vecajā istabā, kur atradās sadzeltējušiem papīriem piekrautie plaukti.

Rodžers un Diāna ziņkāri skatījās apkārt. Puses no izbāžņiem, protams, vairs nebija. Policija tos neatdeva. Tie droši vien joprojām atradās kaut kur policijas iecirknī un vērās nedzīvām, stiklainām acīm policistos.

"Visi lielie dzīvnieki palikuši," Rodžers teica. "Laikam zaglis nevarējis pacelt. Vāveres ir prom. Lapsas mazuļi arī, bet lapsa palikusi. Tāpat sesks un baltais āpsis. Tas arī nav sevišķi liels."

"Diāna, rūpīgi izskatīsim visus dokumentus, pirms tos iesaiņojam," tēvocis teica, gribēdams izskaidrot nabaga Diānai lappusi pēc lappuses. "Tātad šis…"

Diāna uzmeta nelaimīgu skatienu Rodžeram un gāja klausīties. Rodžers sāka aplūkot istabu. Viņš nopētīja logus. No ārpuses šīs bultas nevarēja attaisīt! Un caur restēm varēja iespraukties tikai ļoti mazs, tievs cilvēks.

Zēns pienāca pie divkārt slēdzamajām durvīm un nopētīja tās. Neviens zaglis šeit nevarētu iekļūt bez atslēgām — un, ja viņam būtu atslēgas, tad. tikko durvis attaisītu, iedarbotos signalizācija. Nē, tas nav iespējams.

Zēns pienāca pie kamīna. Tas bija vecmodīgs vaļējs kamīns. To nekad nekurināja, tāpēc kamīna piederumu nebija, tikai vecs aizslietnis no kaļamās dzelzs.

Rodžers pieliecās un mēģināja ieskatīties skurstenī. Tas bija šaurs. "Es varētu iespraukties," Rodžers domāja, "bet varbūt arī ne. Turklāt tas būtu ļoti neērti. Taču augšā kļūst platāks."

Rodžers nopētīja pašu kamīnu. To pildīja draza, kas bija sakritusi no skursteņa. "Protams, to varēja noberzt, rāpjoties lejā, bet. no otras puses, no skursteņiem vienmēr krīt draza," Rodžers domāja, juzdamies kā detektīvs.

Zēns piegāja pie loga un paskatījās ārā. Skats, kuru Rodžers ieraudzīja, viņu pārsteidza. Zēns ielūkojās vērīgāk. Tad viņa ausis sasniedza kliedziens.

"Ei! Skatieties!" Rodžers pēkšņi iesaucās, tā ka Diāna un tēvocis satrūkās. "Kas tur lejā notiek?"

Tas bija labs jautājums. Arī Strupdegunis parkā bija ļoti pārsteigts. Viņš bija klīdis kopā ar Trakuli un nonācis pie mazās graviņas, kurā bija redzējis zvēru izbāžņus, kad pēkšņi izdzirdēja tuvumā kādu skaņu.

Zēns pagriezās —.110 krūmiem uz viņu skatījās spalvains, smaidošs purns ar spožām acīm! Strupdegunis apstulba. Viņam likās, ka atdzīvojies kāds no izbāžņiem!

"Kas tas ir?" viņš teica un spēra soli atpakaļ. Trakulis jautri ierējās un metās uz krūmiem, no kurienes rēgojās spalvainais purns. Strupdegunis bija neizsakāmi pārsteigts. Trakulim vajadzēja riet vai rūkt! Bet tas sajūsmināti vaukšķēja un aizgāja kopā ar Purnu!

Tad Strupdegunis saklausīja saucienus un pazina Barnija balsi. "Nac šurp, nejaukais! Vai dzirdi? Kurtu biji?"

"Tas ir Bārnijs! Ko viņš šeit dara?" Strupdegunis pārsteigts domāja. "Trakuli, kur tu paliki? Ei, Bārnij, kur tu esi?"

Atskanēja Bārnija pārsteigtā balss. "Tas esi tu, Strupdeguni? Ko tu šeit dari? Klau, vai neesi redzējis Bērliju? Viņš galīgi sajucis, tāpēc uzmanies."

"Bērlijs?" Strupdegunis bija pārsteigts vēl vairāk. "Kādēļ viņš ir šeit? Jā, es viņu redzēju. Vismaz viņa smaidošo purnu, bet viņš aizgāja un paņēma līdzi Trakuli."

Strupdegunis devās Bārnija balss virzienā. Bārnijs bija pie žoga ceļa pusē. Viņš atkal sauca.

"Apskatīšos, vai mūsu virvju kāpnes vēl ir zem krūma un maisi uz sienas, ja policija tos nav atradusi. Es nāku! Man jāatrod Bērlijs. Viņš ir prātu izkūkojis."

Zēns atrada zem krūma virvju kāpnes un uzmeta tās uz mūra. Tad ātri uzkāpa un apsēdās uz maisiem. Bārnijs paskatījās apkārt, vai kaut kur nemanīs Bērliju.

"Kas noticis? Kāpēc Bērlijs sajucis prātā?" Strupdegunis jautāja. "Kāpēc viņš atnācis uz šejieni?"

"Neprasi man!" Bārnijs atbildēja. "Es biju Vostas furgonā kopā ar abiem šimpanzēm, kad

Hērlijs, Dievs mans liecinieks, izrāva no pārvalka apakšas zaļus cimdus."

"Ko? Tos pašus, kurus mēs redzējām?" jautāja Strupdegunis.

"Nezinu. Tie palika pie inspektora, bet es nebrīnītos, ja Hērlijs tos viņam būtu izvilcis no kabatas," teica Bārnijs. "Varu derēt, ka tā arī bija! Bērlijs tos paķēra un uzvilka, un tie derēja kā uzlieti. Viņš tos glaudīja un kaut ko murmināja, un pēkšņi pieklauvēja pie trauku skapja, kurā glabājas viņa rotaļlietas."

Bārnijs ievilka elpu, joprojām skatīdamies, vai neparādīsies Bērlijs.

"Man nebija skapja atslēgas. Tā glabājas pie Voslas," Bārnijs turpināja. "Tāpēc viņš netika pie rotaļu dzīvnieciņiem, lai varētu spēlēties. Un tad viņš it kā sajuka prātā! Sāka sist sev un spiegt un pēkšņi kā bulta izšāvās pa logu un metās pāri gadatirgus laukumam!"

"Oho!" Strupdeguni Bārnija stāstījums bija aizrāvis. "Turpini!"

"Es viņam, protams, sekoju," Bārnijs teica. "Viņš devās taisni uz šejieni. Es viņu nevarēju panākt. Viņš viegli uzlēca uz mūra un nolēca otrā pusē lejā — viņam kāpnes nebija vajadzīgas. Man liekas, viņš ir kaut kur parkā. Kāpēc viņš nāca uz šejieni?"

Pirms Strupdegunis paguva atbildēt, no otras žoga puses atskanēja zema balss. "Baidos, ka man jūs ir jāaiztur, lai iztaujātu par šīm kāpnēm," balss teica. Bārnijs gandrīz nokrita no žoga.

"Tas ir kruķis," viņš teica. "Kur jūs bijāt?"

"Es atrodos slēpnī aiz koka, kopš mēs atradām kāpnes un maisus uz sienas," policists atbildēja. "Domājām, ka tas, kurš tos atstājis, varētu tos atkal izmantot. Tad mēs viņu pieķertu. Liekas, mums bija taisnība. Kāpiet lejā un nāciet man līdzi uz policijas iecirkni, lai atbildētu uz dažiem jautājumiem."

"Nē!" Bārnijs atcirta un, cik vien ātri spēdams, norāpās otrā pusē lejā. "Man jāatrod Bērlijs," viņš teica apstulbušajam Strupdegunim. "Un Miranda. Viņa metās pakaļ šimpanzēm pāri žogam un atstāja mani otrā pusē! Nāc, neņem kruķi pierē. Mēs no viņa viegli tiksim vaļā!"

Bārnijs ierāva nabaga Strupdeguni krūmos, kamēr nokaitinātais policists lēnām un piesardzīgi kāpa augšā pa virvju kāpnēm. "Ved mani uz turieni, kur tu tikko redzēji Bērliju," Bārnijs teica. "Varbūt viņš vēl ir tuvumā."

Strupdegunis viņu aizveda uz gravu — un tur tiešām bija Bērlijs kopā ar Mirandu un Trakuli! Bērlijs uzvedās ļoti savādi. Viņš turēja galvu ķepās, šūpojās uz priekšu un atpakaļ un klusi šņukstēja.

Miranda viņu glaudīja, bet Trakulis laizīja. Skaidrs, ka šimpanze bija ļoti nelaimīgs.

Bērlijs izskatījās loti savāds, ģērbies sarkanos šortos, sarkansvītrotā jakā un zaļiem cimdiem priekšķepās! Kas viņam lēcies? Kāpēc viņš tā uzvedas?

Pēkšņi Bērlijs pielēca kājās. Viņš skaļi iekaucās un joza prom. Trakulis metās viņam pakaļ, Miranda šņukstēdama līdzi. Abi dzīvnieki saprata, ka Bērlijam kaut kas kaiš.

Bērlijs skrēja garām kokiem uz pili. Bārnijs iekliedzās. "Ei, Bērlij! Nāc atpakaļ! Nāc pie Bārnija!"

Šis bija tas sauciens, kuru izdzirdēja Rodžers otrā stāva vecajā istabā. Viņš paskatījās ārā un ieraudzīja Bērliju, kas ar zaļiem cimdiem rokās joņoja uz pili, Trakuli ar Mirandu, kas skrēja viņam pakaļ, un Bārniju ar Strupdeguni aiz viņiem, bet vēl tālāk… Ak Dievs! Policistu!

Nav brīnums, ka Rodžers neticēja savām acīm. Taču tas, kas sekoja, bija vēl neticamāk.

Bērlijs pieskrēja pie pils un uzlēca uz palodzes, pārmetās uz notekcauruli un ātri un viegli uzrāpās augšā pa to. Tad šimpanze uzlēca uz citas palodzes un uzrāpās pa otru notekcauruli, un sāka droši rāpties pa biezu efejas audzi blakus jumtam.

"Skaties!" Strupdegunis apstulbis teica. "Kas par kāpienu! Tātad tajā naktī es redzēju Bērliju!"

Bērlijs jau bija uz jumta. Viņš metās pie vienīgā skursteņa un ieskatījās tajā. Tad ielēca skurstenī un pazuda.

Lejā istabā trīs izbijušies cilvēki lūkojās cits citā. Tēvocis, Rodžers un Diāna velti bija mēģinājuši saskatīt, kas notiek ārā. Bērlijs pazuda viņu skatieniem, kad sāka rāpties pa sienu. Tad uz īsu mirkli parādījās, kad uzlēca uz palodzes, un atkal pazuda. Ko viņš dara?

Pēkšņi viņi izdzirdēja troksni skurstenī. Rodžers pieskrēja pie kamīna. No skursteņa parādījās divas spalvainas kājas, un kamīnā, mirkšķinādams acis, ievēlās Bērlijs. Viņš bija viegli iekļuvis istabā.

Tur nu viņš stāvēja, skatīdamies uz trim pārsteigtajiem cilvēkiem. Diāna viņu uzrunāja. "Bēr- lij! Ko tu dari?"

Ā! Tā ir meitene, kas viņam iedeva rotaļu sunīti. Bērlijs vairs nebaidījās no cilvēkiem, kas uz viņu raudzījās. Viņš ienāca istabā, izskatīdamies ļoti dīvains savā neparastajā tērpā.

Tēvocis atrāvās atpakaļ. Viņš Bērliju redzēja pirmo reizi, un viņam šimpanze likās nikns un mežonīgs. Tēvocis ar šausmām skatījās, ka Diāna pienāk tam klāt un paņem aiz ķepas zaļajā cimdā. Ja nu tas radījums kož?

Taču Bērlijs nekoda. Viņš paglaudīja Diānai roku un aplaida skatienu istabai. Paostīja gaisu. Un pieskrēja pie plauktiem ar dzeltenajiem pergamentiem.

Visi trīs pārsteigti skatījās uz šimpanzi. Ko viņš tagad dara? Bērlijs apostīja katru kaudzīti.

Tad apstājās pie vienas un izņēma kādu dokumentu. Apostīja citu kaudzi un paņēma vēl vienu pergamentu. Tēvocis skatījās pavērtu muti.

Rodžers pieskārās Diānas rokai. "Noslēpums atklāts," viņš teica. "Tagad es saprotu. Kā mēs varējām būt tik akli?"

Divdesmit devītā nodala BĒRLIJS IR ĻOTI GUDRS

Visi trīs vēroja, kā šimpanze aposta dokumentus un paņem te vienu, te otru. Šķita, Bērlijs zina, kas jāņem. Viņš ne mirkli nevilcinājās.

"Kā viņš zina, kas jāizvēlas?" tēvocis apmulsis jautāja Rodžeram. "Viņš ņem tikai vērtīgākos dokumentus. Es redzu. Kā viņš to zina?"

"Viņš aposta pergamentu, pirms izrauj to no kaudzītes," Diāna teica. "Redzat? Katru reizi vispirms aposta."

"Nu, protams! Es zinu, kāpēc viņš ņem noteiktus dokumentus!" Rodžers pēkšņi iesaucās. "Diāna, vai atceries to spalvaino vīrieti? Mēs vērojām, kā viņš vilka ar palielināmo stiklu augšā lejā pa dažiem dokumentiem?"

"Jā, atceros," Diāna atbildēja.

"Pie palielināmā stikla noteikti bija kaut kas piestiprināts, tas berzējās gar pergamentu un atstāja smaržu," Rodžers sajūsmināts klāstīja. "Sūtīdams šimpanzi pēc dokumentiem, viņš noteica, kuri jāņem, — pēc smaržas. Redzi, kā Bērlijs aposta visus dokumentus!"

"Tas ir uzmanības vērts," teica tēvocis, izskatīdamies mazliet apstulbis. "Domāju, ka viņš ir īpaši apmācīts. Šimpanzes laikam ir ļoti gudri."

"Ir jau arī," Rodžers atsaucās, vērodams, kā Bērlijs ņem vēl vienu dokumentu. "Tas ir vecs cirka triks, tēvoci, — iesmērēt papīrus ar smaržīgu vielu, lai dzīvnieki tos neapzināti izvēlētos. Kas apmācīja tevi, Bērlij?"

Bērlijs, izdzirdējis savu vārdu, pacēla skatienu un kaut ko nomurmināja. Viņa ķepas zaļajos cimdos ātri pārcilāja pergamentus.

"Kā redzat, nekādu pirkstu nospiedumu. Pat šimpanzes pirkstu nospiedumi nepaliek!" Rodžers teica. "Savādi, kāpēc viņš atnācis šodien, lai izdarītu to, kas bija jādara tonakt?"

"Varbūt ieraudzīja cimdus un atcerējās," Diāna ierunājās. "Ai! Ko viņš tagad dara?"

Bērlijs bija ieraudzījis izbāžņus. Viņš nometa visus dokumentus uz grīdas un iekaucās. Šimpanze pieskrēja pie dažiem palikušajiem izbāž- ņiem un pacēla lapsu. Tēvocis klusi salasīja papīrus, atvēra tuvākā galda atvilktni un ielika tos tur iekšā. Viņš tos gribēja izpētīt, lai noskaidrotu, kas tiem piešķir smaržu, kuru Bērlijs tik viegli atpazina.

Šimpanze apsēdās uz grīdas un sāka aijāt izbāzto lapsu. Diāna piebikstīja Rodžeram.

"Man liekas, es zinu, kas tonakt notika," viņa čukstēja. "Bērlijs atnāca ar vienu domu — paveikt darbu, kuru viņš jau bieži bija veicis, un pēkšņi ieraudzīja izbāztos dzīvniekus, kas mēnessgaismā it kā skatījās uz viņu! Tu zini, ka viņš ir kā uzburts uz rotaļu dzīvniekiem. Laikam bija nolēmis, ka šie izbāžņi ir milzīgas rotaļlietas un varbūt noliktas tieši viņam."

"Un iznesa tos parkā, citu pēc cita, tikai mazos izbāžņus, kuri nav smagi," Rodžers turpināja. "Nabaga Bērlijs! Viņš tos salika gravā un nezināma iemesla dēļ atstāja tur, bet dokumentus nepaņēma. Tik ļoti viņš bija aizrāvies ar dzīvniekiem."

"Laikam tāpēc nākamajā dienā, kad mēs redzējām šimpanzes, tie bija tik nelaimīgi," Diāna teica. "Kāds bija Bērliju bargi norājis, viņš jutās bēdīgs, bet Hērlijs skuma līdzi. Vai atceries, kā viņi sēdēja apķērušies un izskatījās tik nožēlojami?"

"Kas viņus norājis?" Rodžers lauzīja galvu. "Tu domā, ka Vosta?"

"Varbūt, bet varbūt Tonērs. Atceries, Vosta teica, ka Tonērs viņus norājis?" Diāna jautāja. "Lai nu kā, bet Tonērs šajā noslēpumā ir iejaukts. Es par to esmu pārliecināta."

Bērlijs nolika lapsu un paņēma kožu saēstu suņa izbāzni. Paauklējis arī to, viņš piecēlās un paskatījās uz kamīnu, acīmredzot prātodams, vai varēs izlīst pa skursteni ar tik lielu dzīvnieku.

Pēkšņi varēja dzirdēt, ka slēdz vaļā durvis. Atskanēja balsis. Bērlijs izskatījās uztraucies. Viņš pieskrēja pie Diānas un, kaut ko murminādams, piespiedās viņai klāt. Meitene viņam maigi noglaudīja galvu. "Nebaidies, Bērlij. Es nevienam neļaušu tev darīt pāri!"

Istabas durvis attaisīja ar abām atslēgām. Atvēra vaļā. Iekšā ievēlās Bārnijs, Strupdegunis, Miranda, Trakulis, policists, muzeja uzraugs un virssulainis!

"Vai Bērlijs ir šeit? Viņš ielīda pa skursteni!" Strupdegunis sauca.

"Jā, viņš ir šeit!" sauca Bārnijs un pieskrēja pie šimpanzes, kurš paļāvīgi saņēma tā roku. Bērlijs mīlēja Bārniju. Miranda čivinādama uzlēca šimpanzēm uz pleca, un tas uzreiz izskatījās priecīgāks.

Policists likās galīgi apmulsis. Viņš nezināja, ko lai iesāk ar šiem nekaunīgajiem zeņķiem, spanielu un mērkaķi, un tagad vēl arī šimpanzi. Policists atvieglots ieaudzīja veco vīru, pēc izskata nopietnu pieaugušu cilvēku.

"Varbūt jūs man varat līdzēt, ser?" viņš jautāja. "Ko tas viss nozīmē?"

"Konstebl, mēs atradām izbāžņu zagli," tēvocis svinīgi teica. "Sopēcpusdien mūsu acu priekšā viņš nozaga vērtīgus dokumentus."

"Tad man viņš jāapcietina," konstebls nevilcinoties sparīgi teica. "Kurš to izdarīja, ser?"

"Šimpanze," tēvocis paziņoja. "Uzmanieties. Kā jūs viņu apcietināsiet?"

Strupdegunis ieķiķinājās, ieraudzījis policista pārsteigto seju. Trakulis apsēdās un sāka nežēlīgi kasīties. Bērlijs nolika izbāzto suni, ko visu laiku bija spiedis sev klāt, paņēma Mirandu un sāka viņu aijāt, kaut ko dungodams.

"Hmm… Tas radījums ir diezgan aizkustinošs," tēvocis pēkšņi sacīja. "Viņu nevar vainot par to, ko viņš izdarījis, konstebl. Atbildīgs ir tas, kurš viņu apmācījis. Lūk, kas jums jāmeklē — dresētājs."

Pa mazo gaiteni durvīm tuvojās smagi soli. Istabā ienāca inspektors. Iegājis pilī, policists bija viņam tūdaļ piezvanījis, un inspektors ielēca automašīnā un drīz bija klāt.

"Oho!" viņš teica, pārsteigts pārlaidis skatienu lielajai kompānijai. "Jāsaka, te neviena netrūkst. Zaļie cimdi! Redz, kas tos valkā! Nu, nu, nu."

Inspektors, it kā neticēdams savām acīm, vērās Bērlijā. Šimpanze skatījās pretī. Viņš atcerējās inspektoru. Tas ir cilvēks, no kura kabatas Hērlijs bija izvilcis zaļos cimdus. Bērlijs tos pēkšņi norāva un nometa uz grīdas.

Konstebls sāka aprakstīt inspektoram notikušo, bet Bārnijs viņu pārtrauca: "Es varu izstāstīt, kas notika, ser," viņš teica. "Tagad man viss ir skaidrs! Es saprotu, kāpēc, ieraudzījis zaļos cimdus, Bērlijs atkal ieradās šeit. Saprotu, kāpēc…"

"Runāsi, kad tev jautās," inspektors pārtrauca. Viņš pagriezās pret tēvoci. "Lintona kungs, varbūt jūs vispirms pateiktu dažus vādus. Esmu pilnīgā neizpratnē."

Sākumā 110 viena, tad no visiem pārējiem inspektors uzzināja, kas bija noticis. Viņš klausījās pārsteigts, gandrīz neticēdams. Viņam rādīja kamīnu, pa kuru bija ierāpies Bērlijs. Dokumentu kaudzi, kurus Bērlijs bija rūpīgi izvēlējies pēc ožas. Ari inspektors tos paostīja.

"Es arī kaut ko sajūtu," viņš teica, paostīdams vēlreiz. "Jā, ļoti veikls gājiens. Šimpanze citādi nevarēja noteikt, kuri papīri ir vērtīgi, kā vienīgi pēc smaržas. Te darbojas kāds izcili gudrs cilvēks. Kas viņš ir?"

Visi pēc kārtas apostīja dokumentus. No tiem neapšaubāmi nāca viegla, grūti nosakāma, tikko jaušama smarža.

"Tad redz, kā bijušas iecerētas arī pārējās zādzības," inspektors domīgi noteica. "Vispirms kāds izpētīja kolekciju 1111 iezieda vajadzīgos dokumentus ar kaut ko smaržīgu. Viņam vajadzēja izpētīt ari to, kā šimpanze var iekļūt iekšā un izkļūt ārā, — pirmajā reizē tas bija jumta lodziņš, otrajā — skurstenis, trešajā reizē mazs lodziņš vai ventilācijas caurule, pa kuru pieaudzis cilvēks nevar ielīst. Taču šimpanze vienmēr var uzrāpties un iespraukties šaurā ejā — viņš ir mazs, lokans un dzimis akrobāts."

"Ļoti rūpīgi izdomāts un sekmīgs plāns," tēvocis iejaucās. "Ja mums rokās nonāktu tas spalvainais kungs, kurš ieziedis ar kaut ko dokumentus, izmantodams palielināmo stiklu, tad barvedis jums būtu rokā, inspektor."

"Jā," Bārnijs teica, "bet līdzdalībnieki var būt divi vai trīs, inspektor. Viens v arbut ir Vosta. Viņš varēja aizvest Bērliju uz nozieguma vietu un parādīt ceļu augšā pa sienu. Un var būt arī otrs līdzdalībnieks — tas, kurš pateica Vostam, kas jādara, un kurš saņēma zīmīti, ko mēs atradām, — "Mārlouza pils. Pusnaktī." Kurš saņēma šo zīmīti?"

"Pārāk daudz neskaidrību," inspektors sacīja. "Redzēs, vai dažas no tām šodien nenoskaidrosies. Aizvedīsim šimpanzi atpakaļ uz gadatirgu un uzzināsim, kur ir Vosta. Ap šo laiku viņam jābūt atpakaļ."

Muzeja pārzinis un virssulainis, no kuriem neviens nebija bildis ne vārda — tik pārsteigti un apmulsuši viņi jutās —, izlaida mazo pulciņu no pils. Inspektors paņēma līdzi to dokumentu kaudzīti, kurus Bērlijs bija rūpīgi izvēlējies. Šimpanze kāpa pa kāpnēm, turēdamies pie rokas Bārnijam un kaut ko viņam stāstīdams.

Ārā stāvēja divas automašīnas — ar vienu bija atbraucis inspektors, bet otru noīrējis tēvocis. "Vietas pietiks visiem," inspektors labsirdīgi teica. "Leciet iekšā. Mēs visi brauksim uz gadatirgu. Šimpanze, mērkaķis un suns lai lien otrā mašīnā, ja neicbilstat. Visi iekārtojušies? Tad — uz gadatirgu!"

Trīsdesmitā nodala NOSLĒPUMS ATKLĀTS

Kad viņi visi ieradās gadatirgus laukumā, Vosta jau bija atgriezies teltī un lauzīja galvu par to, kur palicis Bērlijs. Ieraudzījis inspektoru, viņš izskatījās nobijies. Bērlijs pieskrēja viņam klāt un apķērās ap kaklu.

"Ko tu esi izstrādājis?" Vosta uzrunāja Bērliju. "Un kur tu biji?" viņš jautāja Bārnijam. "Es teicu, lai tu neatstāj šimpanzes vienus."

"lilija Huan Vosta, man jums jāuzdod daži jautājumi un jābrīdina, ka jūsu vārdi var tikt vērsti pret jums," inspektors stingri teica. Konstebls izņēma melnu piezīmju grāmatiņu un, sagatavojies rakstīt, nolaizīja zīmuli.

Vosta likās loti uztraucies. "Es neko neesmu izdarījis," viņš stomījās.

"Jūs apmācījāt šo šimpanzi zagt un ielauzties dažādās ēkās," inspektors turpināja neizteiksmīgā, mierīgā balsī. "Mēs zinām, ka dokumenti tika ieziesti ar kādu vielu, kuru šimpanze sajuta un zināja, ka tieši šie dokumenti jāņem. Mēs zinām arī to, ka…"

"Man ar to nav nekāda sakara," Vosta iesaucās, briesmīgi nobālis. "Es vienmēr esmu teicis, ka izmantot šimpanzes ir neģēlīgi. Man ar to nekad nav bijis nekāda sakara."

"Vienīgi tāds, ka jūs aizdevāt savus šimpanzes, kurus pats bijāt apmācījis zagt, un ik reizi aizvedāt tos uz nākamo nozieguma vietu," inspektors teica balsī, no kuras Strupdegunim pa muguru sāka skriet skudriņas. "Tā ir, Vosta?"

"Tie nav mani šimpanzes," Vosta murmināja. "Un es viņiem nekad neesmu mācījis zagt. Viņi to prata jau pirms tam, kad nonāca pie manis."

"Kam tie piederēja pirms jums?" inspektors jautāja.

Vostu pārņēma šausmas. "Tonēram," viņš klusi izmocīja. "Viņš tos apmācīja. Viņš iemācīja Hēr- lijam līst kabatās, bet Bērlijam — citus zagļu paņēmienus. Bērlijs ir gudrs. Viņam var iemācīt visu."

"Kāpēc jūs pārņēmāt Tonēra šimpanzes?" jautāja inspektors.

"Es biju akrobāts," Vosta stāstīja tikpat klusā balsī, "un savainoju muguru. Tad Tonērs man piedāvāja šimpanzes, ja es braukāšu kopā ar viņa gadatirgu un darīšu to, ko viņš grib."

"Skaidrs. Un viņš gribēja, lai jūs aizvedat Bērliju uz māju, kuru viņš jums norādījis, un pielūkojat, ka šimpanze tajā iekļūst un iznes viņa iezīmētos dokumentus," inspektors teica.

"Viņš tos neiezīmēja," Vosta pateica. "Viņš neko nesaprot no veciem dokumentiem. Es tos atņēmu Bērlijam, atdevu Tonēram, bet viņš tos atdeva kādam citam. Nezinu, kam, bet šis trešais arī iezīmēja papīrus un norādīja Tonēram, uz kurieni mums jābrauc. Mēs nekad nezinājām, uz kurieni dosimies nākamreiz."

"Pietiks. Man ir skaidrs, ka tas, kurš izvēlējies gadatirgus vietu, ir izvēlējies arī zādzības vietu," inspektors sacīja. "Un tagad nosauciet barvedi."

"Es jau teicu, ka nezinu," Vosta neatlaidīgi atkārtoja. "Pajautājiet Tonēram. Kāpēc brūkat man virsū? Es esmu tikai ierocis viņu rokās."

"Tas ir spalvains vīrs," Strupdegunis iejaucās. "Mēs zinām. Vai jūs pazīstat kādu ļoti spalvainu cilvēku, Vosta?"

"Uz taviem jautājumiem es netaisos atbildēt," Vosta norūca. "Ja jūs nebūtu ieradušies un sākuši visur bāzt degunu…"

"Pietiks, Vosta," inspektors teica. "Konstebl, palieciet pie viņa. Es iešu pie šī Tonēra. Liekas, ka ari viņš ir tikai ierocis, bet lielāks par Vostu. Varbūt viņš mūs aizvedīs pie īstā blēža."

Bārnijs aizveda inspektoru uz Tonēra furgonu. Gadatirgus ļaudis, kas bija sastājušies apkārt un klusēdami skatījās, kā Vostu iztaujā, atkāpās. Vecā Mā iesaucās: "Tonēram ir viesis. Viņš ir sliktā omā. Uzmanieties, kungs."

Inspektors neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Viņš uzstājīgi pieklauvēja pie Tonēra furgona durvīm.

"Vācās prom!" atskanēja Tonēra dārdošā balss. "Vai es neteic', ka mans nedrīkst traucēt?"

"Atveriet," inspektors stingrā balsī teica. Durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa stāvēja Tonērs, drūms kā negaisa mākonis. Viņš aiztaisīja durvis un nokāpa zālē.

"Sakiet, kas jūs sakāms, un ej," viņš norūca.

"Kas ir jūsu viesis, Tonēr?" inspektors nosvērti jautāja. "Paskatīsimies."

"Viņš ir džentlmens, skaidrs? Es neļauš', lai viņš ierauts netīri darījumi," Tonērs dusmīgi teica. "Viņš ir mans draugs, un viņš ar to, kas notiek, nav nekāds sakars. Ko jūs vispār grib'? Tērē mans laiks un traucēt man!"

"Paskatīsimies uz jūsu viesi, Tonēr," inspektors atkārtoja. "Kāpēc jūs viņu slēpjat?"

Strupdegunis bija tik satraukts un nepacietīgs, ka tikko valdījās. Viņš bija atriebies savam ienaidniekam! Inspektors nesamierināsies ar "nē". Kas ir šis apmeklētājs?

"Varu derēt, ka tas ir spalvainais virs. Varu derēt," Strupdegunis klusībā prātoja. "Viņš ieradies pēc dokumentiem un ir nikns uz Tonēru par to, ka šimpanze tos nav nozadzis."

Tonērs nepakustējās, lai atvērtu durvis, taču tās pēkšņi viņam aiz muguras atsprāga vaļā, un kāds iznāca uz augšējā pakāpiena.

"Ko tas viss nozīmē?" jautāja inteliģenta balss. "Tonēr, vai esmu atnācis nelaikā? Es iešu prom."

Svešinieks kāpa lejā, bet inspektors nostājās tam ceļā. "Kā jūs sauc?" viņš jautāja.

Bērni jutās vīlušies. Šis virs nebija apaudzis. Viņš bija labi "noskuvies. Viņam bija pieglausti melni mati ar sirmiem pavedieniem, nebija ne ūsu, ne biezu uzacu, ne bārdas.

"Mani sauc par Tomasu Kolvilu," virs teica. "Man ar Tonēra kungu ir privātas darīšanas — mēs esam seni draugi. Man ļoti žēl, ka viņam ir nepatikšanas. Mūsu darīšanas var atlikt."

"Vai jūs nejauši neesat ieradies pēc dokumentiem, kurus viņam jums vajadzēja sagādāt?" inspektors mierīgi jautāja.

"Nezinu, par ko jūs runājat, mans labais draugs," vīrs teica un nepacietīgi spraucās garām inspektoram.

Strupdegunis skatījās uz viņu. Nē, viņš nemaz nelīdzinājās spalvainajam vīram, kaut gan tas bija tikpat liela auguma un ķermeņa uzbūves.

Par lielu pārsteigumu svešiniekam, Strupdegunis pagājās dažus soļus viņam blakus, neno- laizdams no viņa skatienu. Pēkšņi Strupdegunis tā iekliedzās, ka Trakulis mežonīgi ierējās un pieskrēja viņam klāt.

"Tas ir tas pats vīrs, kurš pētīja dokumentus, — spalvainais! Tas ir viņš! Es nevarēju neievērot milzīgu spalvu kušķus, kas spraucās viņam ārā no ausīm, un re, kur tic ir! Tādi paši. Tas ir viņš!"

Tālākais notika vienā mirklī. Vīrs sāka skriet. Konstebls, kurš skatījās no Vostas telts, metās nogriezt viņam ceļu. Ans juniors pagrūda svešiniekam priekšā kāju. Tonērs sāka plosīties un mēģināja iesist inspektoram. Trakulis viņam iekoda, un tad visi sakrita vienā kamolā, satraukti kliegdami un bļaudami, un nabaga inspektors brīdi nesaprata, kas notiek.

"Aizved māsu un brāli uz mājām," viņš ātri teica Rodžeram. Viņš domāja, ka Strupdegunis ir Rodžera brālis. "Ejiet. Šeit var iet karsti. Piezvaniet uz policijas iecirkni un sakiet, lai ātri sūta šurp vīrus."

Rodžers kopā ar Diānu, Strupdeguni un Trakuli metās prom. Zēnam bija žēl tādā brīdī iet prom, bet viņš zināja, ka Diānai jābūt drošībā, ja sāksies kas nopietns.

Pie vārtiem stāvēja abas automašīnas — viena, kurā pacietīgi gaidīja tēvocis, uztraucies par kņadu gadatirgus laukumā, piederēja policijai, bet otrs bi ja taksometrs.

"Cik labi!" Rodžers apstājās. "Es biju aizmirsis automašīnas un tēvoci. Tēvoci, tur iet karsti. Satriecoši! Mums jāpiezvana uz policijas iecirkni, jāizsauc papildspēki. Vai drīkstam aizbraukt uz turieni ar taksometru?"

"Lai Dievs mums stāv klāt!" nabaga tēvocis uztraukts teica un steigšus izklunkurēja no policijas automašīnas. Viņš iekāpa taksometrā un drebošā balsī lika braukt uz policijas iecirkni.

Tēvocis neaizkavēja automašīnu pie policijas iecirkņa ilgāk par pusminūti — tik daudz pietika, lai Rodžers nodotu paziņojumu.

"Man jātiek mājās," vecais vīrs atkārtoja. "Tādi uztraukumi nāk par ļaunu manai sirdij. Ak vai, ak vai! Kas to būtu domājis, ka es sapīšos ar noziedzniekiem, trakajiem un šimpanzēm, kad braucu pie jūsu mātes. Man jādodas prom. Es nevaru palikt nevienu nakti ilgāk!"

"Tēvoci, tas taču ir kolosāli," Strupdegunis iebilda. "Ja jums vajadzīgs pirmšķirīgs noslēpums, atliek aizbraukt uz Rilobijas gadatirgu."

Tēvocis negribēja ne noslēpumus, ne dēkas. "Es gribu salikt savas mantas un braukt prom," viņš teica. "Tonērs ir briesmīgs cilvēks. Es priecājos, ka esmu drošībā automašīnā, kad ieraudzīju, ka viņš nak leja pa furgona kāpnēm drūms ka… kā…"

"Negaisa mākonis," Diāna nobeidza.

"Viņš izskatījās pēc briesmīgas bandas vadoņa," nabaga tēvocis murmināja drebošā balsī.

"Banda "Zaļās rokas"." Strupdegunis iespurdzās.

Trīsdesmit pirmā nodala VISS KĀRTĪBĀ!

Tēvocis vārdu turēja. Tikko ienācis mājā, viņš sameklēja Lintones kundzi, paziņoja, ka tajā pa- šā vakarā braukšot prom, un gāja augšā, lai saliktu mantas.

Lintones kundzi tas satrieca. Viņa skatījās uz satrauktajiem bērniem.

"Kas viņam lēcies? Ko jūs izdarījāt?"

"Neko!" Rodžers sašutis iesaucās. "Mamrn, paklausies taču! Mums ir satriecoši jaunumi!"

"Re, kur ir jūsu tētis, stāstiet viņam," mamma teica. "Un nāciet beidzot vakariņās. Jūs esat ļoti vēlu, un pavāre uztaisīja pie pudiņa bczē."

"Klau! Mēs taču nedabūjām launagu!" Strupdegunis aizvainotā balsī teica. "Kas to būtu domājis? Nav brīnums, ka man tik briesmīgi gribas ēst."

"Tik daudz kas noticis, ka es pat nezinu, ar ko lai sāku," Rodžers sacīja mammai.

"Pirms sāc, ej un nomazgājies," mamma atteica, pēkšņi ievērojusi, cik netīri viņi izskatās. "Jaunumi var pagaidīt. Lai ko tu stāstītu, tas nevar būt tik svarīgi un satraucoši."

Protams, tas bija svarīgi un satraucoši, un kad trīs bērni beidzot apsēdās pie klātā galda, abi pieaugušie palika pārsteigumā atvērtām mutēm.

"Būtu jūs redzējuši, kā šimpanze pilnā sparā traucās pa sienu!" stāstīja Strupdegunis, vicinādams dakšiņu.

"Būtu jūs redzējuši, kā viņš ierāpās pa skursteni kamīnā!!" stāstīja Rodžers, izvairīdamies no Strupdeguņa dakšiņas.

"Būtu jūs redzējuši, kā viņš apostīja dokumentus, lai zinātu, kurš jāņem!" stāstīja Diāna.

Vakars bija ļoti satraucošs. Salicis mantas, arī tēvocis visžēlīgi nolēma paēst vakariņas un ziedoja savu artavu stāstījumam. Ieradās inspektors ar ziņojumu. Lords Mārlouzs piezvanīja tēvocim, sīki iztaujāja par pilī piedzīvoto un uzaicināja ciemos savā pilsētas mājā. Tēvocis izsauca taksometru.

"Man tiešām ļoti žēl, ka jūsu apciemojums bija tik nemierīgs," Lintones kundze teica. "Liekas, ka jūs, tēvoci Robert, notikušais skāris ne mazāk kā pārējos. Atvadieties, bērni!"

Visi trīs bērni stāvēja pie vārtiņiem un sauca — "Uz redzēšanos!". Pēdējais, ko tēvocis redzēja, bija Strupdegunis, kurš turēja rokās Trakuli un ātri vicināja ar Trakuļa ķepu.

"Ak, šis suns!" tēvocis noteica, atlaizdamies taksometra sēdekli. "Paldies Dievam, viņš vairs nekasīsies manā priekšā!"

Tad ieradās Bārnijs. Viņš iesvilpās tumsā aiz loga.

"Tas ir Bārnijs!" Strupdegunis iesaucās un gandrīz nokrita no krēsla, raudamies pie loga.

"Lai nāk iekšā," Lintones kundze teica. "Mēs varētu uzklausīt arī viņa stāstu. Pirmo reizi redzu bērnus, kas mūždien iekuļas nepatikšanās!"

"Nāc iekšā, Bārnij!" Strupdegunis kliedza, cik jaudāja, un Trakulis, mežonīgi riedams, metās dārzā. Bārnijs ienāca, viņš izskatījās bāls un satraukts.

Miranda, kā parasti, bi ja viņam uz pleca un, ieraudzījusi draugus, sāka jautri čivināt. Viņa pārlēca no Bārnija uz Strupdeguņa plecu.

"Nelaid viņu manā tuvumā!" Lintones kundze satraukta teica. "Man viņa patīk, bet es neciešu mērkaķus."

"Es viņu pabāzīšu zem krekla," Strupdegunis teica. "Viņai salst."

Miranda uz mirkli pazuda skatieniem. Trakulis pienāca pie Strupdeguņa un apostīja viņa kreklu. Spaniels bija mazliet greizsirdīgs, iedomādamies, ka Miranda ir tik tuvu viņa mīļotajam saimniekam.

"Kas notika, kad mēs aizbraucām, Bārnij?" Rodžers jautāja. "Vai viss gāja pa gaisu?"

"Gāja gan," Bārnijs atbildēja. "Tonēru aizveda. Vostu arī. Es dzirdēju, ka viņi neatgriezīsies, bet nezinu, vai viņus liks cietumā."

"Hērliju ar Bērliju taču neaizveda uz cietumu?" Strupdegunis satraukts jautāja.

"Protams, ne," Bārnijs teica. "Viņus pieskata Billijs Tells. Es arī piedāvājos, bet pārējie teica, ka negribot, lai es palieku. Es esot uzrīdījis policiju Tonēram un Vostam."

"Tu to neesi darījis!" bērni sašutuši kā vienā balsī iesaucās. "Tu to nedarīji!"

"Viņi domā, ka esmu gan darījis," Bārnijs teica. "Tāpēc mani izmeta. Un Mirandu arī. Rīt gadatirgus dodas prom, un visi brauc kur nu kurš. Tikai neviens negrib, lai es brauktu līdzi."

"Ko? Pat Ans juniors? Šausmīgi! Un vecā Mā?" Strupdegunis pārsteigts jautāja.

"Ans juniors ir puisis uz goda, bet viņam jādara, ko liek," Bārnijs atteica. "Ceļojošiem māksliniekiem nepatīk policija. Ja viņi domā, ka to kāds uzrīdījis, no tādiem tiek vaļā."

"Tas nav taisnīgi." Diāna gandrīz vai raudāja. "Tu neesi vainīgs, ka Tonērs, Vosta un viņu spalvainais draugs pieķerti. Un pareizi vien ir."

"Kas notika ar to spalvaino vīru?" Rodžers jautāja. "Viņu arī aizveda?"

"Jā. Viņš ir galvenais un sarīkojis visas trīs zādzības," Bārnijs stāstīja. "Viņš maksāja Tonēram, lai Vosta apmācītu šimpanzes zagt dokumentus. Viņš laikus devās uz glabātuvi un iezīmēja vajadzīgos dokumentus. Labi, ka Tonērs ir prom. Viņš ir cietsirdīgs cilvēks."

"Vecā Mā arī tā teica," Rodžers piebilda. "Ko tu, Bārnij, darīsi? Kur šonakt gulēsi?"

"Nakts ir jauka," Bārnijs atbildēja. "Gulēšu šķūnī netālu no šejienes. Zemnieks man atļāva."

"Tā vis nebūs," pēkšņi sarunā iejaucās Lintones kundze.

Bārnijs pārsteigts skatījās uz viņu. Bērni arī. Viņi bija aizmirsuši, ka Lintones kundze palikusi istabā un šuj.

"Tēvocis šovakar aizbrauca," Lintones kundze teica. "Tātad viesu istaba ir atkal brīva. Ja Diāna palīdzēs, es uzklāšu Bārnijam gultu. Bārnijs var palikt, līdz jums būs jābrauc uz skolu, un tikmēr mēs viņam sameklēsim darbu."

Bārnijam trūka vārdu. "Tas ir ļoti laipni," viņš iesāka, bet nevarēja pabeigt, jo Strupdegunis metās viņam garām un gandrīz nogāza no kājām. Tad tas metās ap kaklu tantei un apskāva viņu kā lācis.

"Tante Sūzana! Es jau to gribēju teikt! Gribēju! Gribēju! Visu laiku atkārtoju pie sevis "Sakiet, ka Bārnijs drīkst palikt", un jūs pateicāt."

"Nerunā muļķības, dārgais," tante teica, "un beidz mani žņaugt. Tavam "gribēju" nav nekāda sakara ar maniem vārdiem. Es nolēmu, ka Bārnijam jāpaliek, līdzko redzēju, ka tēvocis iekāpj automašīnā."

Bārnijs staroja. "Oho! Es šeit palikšu gandrīz divas nedēļas. Veselas divas nedēļas! Un Miranda? Jums taču nepatīk mērkaķi, Lintones kundze."

"Mirandu es varu pieciest, ja vien viņa nelēks man uz pleca," Lintones kundze drosmīgi atbildēja. "Es pat teiktu, ka man būs jāpierod. Galu galā, pie Trakuļa es pieradu, kaut gan domāju, ka nemūžam to nevarēšu."

"Vau!" Trakulis atsaucās uz savu vārdu. Viņš nebeidza vērot kunkuli zem Strupdeguņa krekla, kas nozīmēja, ka Miranda vēl ir tur.

"Tas būs jauki," teica Diāna, domādama par abām nedēļām, kas viņus vēl gaida. "Mēs būsim četri. Un Miranda. Un Trakulis…"

"Un Sardīne," teica Rodžers, ieraudzījis lielo, melno kaķeni klusi ienākam un veramies Trakulī ar tādu skatienu, kas nozīmēja, ka viņa grasās tūlīt lēkt virsū. "Tas būs varens laiks!"

"Un mierīgs, es ceru," teica Lintones kundze, pieceldamās, lai ietu un saklātu Bārnijam gultu. "Citādi man būs par daudz satraukumu."

"Mamm! Man ļoti patika Rilobijas gadatirgus noslēpums!" Rodžers iesaucās. "Ik mirklis. Es gribētu, lai tas atkārtotos."

"Nē. Labāk lai ir cits noslēpums," teica Strupdegunis un pakutināja zem krekla Mirandu. "Es gribētu citu noslēpumu, tikpat burvīgu. Un gan jau būs! Vai ne, Trakuli?"

"Vau!" Trakulis atsaucās un palēcās, lai apostītu Mirandu. Mērkaķīte izbāza ķepiņu un parāva viņu aiz auss.

"Kamēr jūs četratā ar Mirandu un Trakuli esat kopā, no nepatikšanām jums neizvairīties!" Lintones kundze teica. "Tikai aiztaupiet tās man kādu laiku, labi? Es vēl šis neesmu pārdzīvojusi."

"Labi," Strupdegunis augstsirdīgi apsolīja. "Mēs jums ļausim mazliet atpūsties, tante Sūzana, bet tad… Oho! Mēs dosimies pretī jaunam noslēpumam — vēl lielākam nekā šis!"

Ar tevi kopa ir avīze

ma

Tikai abonentiem:

1.  nedēļā - «mana» + uzlīme

2.  nedēļā - «mana» + iepazīšanās

un sludinājumu pielikums «Mana slepenā paskastīte»

3.  nedēļā - «mana» + superlielais

plakāts (50x70 cm)

4.   nedēļā - «mana» + galda spēles

«Manapols» fragments

Ja vēlies saņemt katru trešdienu savā pastkastītē avīzi «Mana», tad abonē to līdz katra mēneša 20. datumam.

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Rīgā:

1 mēnesim - Ls 0,95 3 mēnešiem - Ls 2,85 6 mēnešiem - Ls 5,70

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Jelgavā un Ozolniekos

1 mēnesim-Ls 1,00 ■_______ B — 1____________

3 mēnešiem - Ls 3,00 ■ H fļ Cl If ļ^ļ^ 6 mēnešiem - Ls 6,00 w

Abonementa cenas visās ļļJFl& JgEa ļRļ

«Latvijas pasta» nodaļās: ^H H H^FH

1 mēnesim-Ls 1,10 ■■ HUg/ra

3 mēnešiem - Ls ■ WjH H H^B

6 mēnešiem - Ls 6,40 Mi ^^^ H

nordik

Dāņu autora trešā delverību grāmata

Ole Lunds Kirkegors

Orla Varžurijējs

Gramata "Orla Varžurijējs" spēj pārsteigt ne pa jokam.

l'iiHMMiĪ!

Nejauko, izstīdzējušo Orlu visi pazīst kā delveri, no kura pa gabalu mūk visi "sīkie". Taču visneticamākās pārvērtības sākas tieši tad, kad mazajā pilsētiņā ierodas cirks…

nordik

Dāņu autora otrā grāmata

Ole Lunds Kirkegors

Oto ir

degunradzis

Oto ir dzeltens un visai ēdelīgs zvērs - viņam garšo grāmatas, mēbeles, aizkari un citas lietas, kuras atrodas visparastākā dzīvojamā nama trešā stāva dzīvoklī…

Kā tur uzradās degunradzis un kas notika tālāk, izlasi pats!

nordik

Aizraujošs troļļa dzīvesstāsts lieliem bērniem

Tik īpašs dzīvesstāsts nevar palikt bez ievērības!

Trollīša Mumina tētis kavējas atmiņās par savu nesaprasto bērnību - par satriecošu bēgšanu naktī, par vēsturisko tikšanos ar Frēdrihsonu un Juksaru, kā arī par bīstamo ceļojumu ar kuģi "Juras orķestris" un draugiem Bezlikumu kolonijā.

JAUNA NOSLĒPUMU LOTERIJA!

Ja vēlies kļūt par tās dalībnieku, Tev šā gada laikā jāizlasa un jāsakrāj

Enidas Blaitones jaunās Noslēpumu sērijas sešas grāmatiņas. Katrā no tām tiks publicēts viens loterijas kupons ar attēlu.

Izlasi abas jau izdotās grāmatas un gaidi nākamās!

Drīzumā:

3.   grāmata - "Ringobelzas noslēpums"

4.  grāmata - "Rūbedabas noslēpums"

5.  grāmata - "Retatetas noslēpums"

Uz tikšanos - nordik i

6.   grāmata - "Noslēpumainais skrandainis"

Derīgs ir tikai no gramatas izgriezts kupons!

SIA "Nordik". Reģistrācijas apl. Nr. 2-0792. Adrese — Daugavgrivas ielā 36—9. Rigā. LV—1007. Tcl. 7602672.

Noliktavas adrese — Jēzusbaznlcas ielā 7a, Rīmu LV—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

Rokingdaunas noslēpums Rilobijas gadatirgus noslēpums Ringobelzas noslēpums Rūbedabas noslēpums Retatetas noslēpums Noslēpumainais skrandainis

ISBN 9984-510-67-0

[1] angliski — wihiam\ billijs — deminutīvs 110 willi<im. (tulk. pie/..)

Content

Blaitone Enida Rilobijas gadatirgus noslēpums

Pirmā nodala PIRMĀ BRĪVLAIKA DIENA

Otrā nodala STRUPDEGUNIS IZKLAIDĒJAS

Trešā nodala NEGAIDĪTA TIKŠANĀS

Ceturta nodaļa TĒVOČA STĀSTS

Piektā nodala DIĀNAI IENĀK PRĀTĀ KĀDA DOMA

Sestā nodaļa STRUPDEGUNIS RUNĀ MUĻĶĪBAS

Septītā nodala STRUPDEGUNIS IEKUĻAS NEPATIKŠANĀS

Astotā nodala PROM UZ GADATIRGU!

Devītā nodaļa ATKAL VECAIS, LABAIS BĀRNIJS!

Desmita nodala AIZRAUJOŠA PĒCPUSDIENA

Vienpadsmitā nodala BĀRNIJS IERODAS VAKARIŅĀS

Divpadsmitā nodala NODOMI

Trīspadsmitā nodaļa DIĀNA ZIEDO SAVU ARTAVU

Četrpadsmita nodala ATKAL GADATIRGU

Piecpadsmitā nodala PATĪKAMA PĒCPUSDIENA — UN NEGAIDĪTAS BEIGAS

Sešpadsmitā nodala RĪTS PILĪ

Septiņpadsmitā nodala GADATIRGUS RILOBIJĀ

Astoņpadsmitā nodala strupdegunis izklaidĒjas

deviņpadsmitā nodala STRUPDEGUŅA JAUNĀS IZDARĪBAS

Divdesmitā nodala satriecoŠs atklĀjums

Divdesmit pirmā nodaļa PUSNAKTS PILĪ

Divdesmit otra nodala STRUPDEGUNIS SARDZĒ

Divdesmit treša nodaļa TAS VISS IR AVĪZĒS!

Divdesmit ceturtā nodala POLICIJAS IERAŠANĀS

Divdesmit piektā nodala LIELA RUNĀŠANA

Divdesmit sestā nodaļa OTRS ZAĻAIS CIMDS

Divdesmit septītā nodala SVĒTDIENA UN PIRMDIENA

Divdesmit astotā nodala VISS TIKAI SĀKAS!

Divdesmit devītā nodala BĒRLIJS IR ĻOTI GUDRS

Trīsdesmitā nodala NOSLĒPUMS ATKLĀTS

Trīsdesmit pirmā nodala VISS KĀRTĪBĀ!