Blaitone Enida

Ringobelzas noslēpums

Enida Blaitone

RINGOBELZAS NOSLĒPUMS

.

pirmā nodala

BĒRNI NEVAR ATGRIEZTIES SKOLĀ

"Man likās, ka visi trīs bērni šodien brauc uz skolu," ierunājās Lintona kungs. "Kāpēc viņi nav nonākuši laikā brokastīs?"

"Vai nav nepatīkami, Ričard? Strupdegunis un Diāna saslimuši," atbildēja Lintones kundze. "Abiem ir temperatūra, un es nevaru sūtīt uz skolu Rodžeru. Varbūt Strupdegunim un Diānai ir infekcija? Tad viņu skolā neņems pretī."

"Ak lu tētīt!" Lintona kungs aizkaitināts iesaucās. "Pēc četrām garām Lieldienu brīvlaika nedēļām, kad mājā valdīja troksnis un skriešana un vēl tas suns Trakulis visu laiku maisījās pa kājām, mums jābruņojas ar pacietību vēl divām trim nedēļām?"

"Ričard, ko lai dara, ja viņi saslimuši?" sieva atbildēja. "Strupdegunim tiešām ir ļoti slikti — viņš brokastīs nevar pat desu apēst, un tu taču zini, ka tā viņam ļoti garšo."

"Viņam nenāks par ļaunu nedēļu pabadoties," Lintona kungs cietsirdīgi atteica. "Man Strupde- guņa nemaz nav žēl. Nepazīstu nevienu citu, kas tik daudz ēstu. Esmu pārliecināts, ka skolai no Strupdcguņa nav nekāda labuma."

Lintona kungs savāca savas avīzes un sadrū- mis aizgāja uz vilcienu. Viņš bija cerējis sagaidīt kaut mazliet miera, kad visi trīs bērni dauzīsies pa skolu. Tagad likās, ka viņi nebrauks prom vēl nedēļu, varbūt pat ilgāk.

Lintones kundze uzkāpa augšā, lai apraudzītu Strupdeguni. Kad viņa ienāca istabā, zēns vaidēja. "Sūzanas krustmāt, man ir tik slikti. Vai jūs varētu arī šoreiz izvest ārā Trakuli? Viņš visu laiku grib spēlēties, bet es to nevaru izturēt. Viņš šorīt daudz kasās, rauj man nost segu, velk kaudzē grīdsegas un…"

"Zinu, zinu," krustmāte mierinoši teica un sakārtoja segu. "Ne ar ko īpašu Trakulis mani vairs nevar pārsteigt. Tagad mēģini pagulēt, līdz atnāks ārsts. Iešu un apraudzīšu Diānu."

Arī Diāna jutās slikti. Lintones kundze aptaustīja meitenes karstās rokas. "Man liekas, jūs abi esat saaukstējušies," viņa teica. "Cik žēl! Tieši tad, kad brīvlaiks tuvojas beigām!"

Rodžers joprojām izskatījās vesels, kaut gan bija palicis gultā, jo arī viņam bija neliela temperatūra. Viņš varēja nomocīt mazas brokastis.

Ārsts atnāca pusvienpadsmitos un kāpnēs paklupa pret kaķeni Sardīni. "Atvainojiet," Lintones kundze teica. "Man jūs vajadzēja brīdināt. Sardīne, ja tas atkārtosies, es tev uzrīdīšu Trakuli!"

"Ak šausmas! Kas ir Trakulis?" ārsts jautāja ii ii tūlīt to uzzināja, jo Trakulis, gandrīz nogrūdis viņu no kājām, metās lejā pa kāpnēm pakaļ Sardīnei.

Ārsts bija simpātisks, mundrs, un bērniem viņš patika, kaut gan viņa joki Strupdegunim un Diānai spēja izraisīt tikai vārgu smaidu.

"Man šķiet, ka jūs izliekaties, lai nevajadzētu braukt uz skolu," viņš teica un paņēma Diānas roku, lai saskaitītu pulsu. "Es šos gājienus zinu! Vai tikai nevajadzētu jums pavēlēt celties un iet?"

"Diez vai es varētu piecelties," Diāna vārgi atteica. "Piecēlos naktī, lai padzertos, un gandrīz nokritu."

"Neraizējies," ārsts mundri sacīja. "Jūs esat saķēruši nejauku vīrusu, kas tagad klīst apkārt. Drīz atkal būsiet uz kājām."

"Paldies Dievam, ka tas ir tikai vīruss, nevis skarlatīna vai vēl kas cits," kopā ar ārstu nokāpusi lejā, teica Lintones kundze.

"Taču ļoti nepatīkams vīruss," ārsts atbildēja, meklēdams cimdus. "Kur gan esmu licis savus cimdus?"

"Trakuli! Tu los esi paņēmis!" Lintones kundze uzkliedza spanielam. "Met nost! Slikts suns!"

Beidzot ārsts cimdus atguva. "Kā jau es teicu," viņš turpināja, "vīruss ir ļoti nepatīkams. Lai bērni paliek gultā, līdz es ļaušu celties, bet tad viņiem tomēr nevajadzētu iet uz skolu vēl kādas desmit dienas. Pēc slimības viņi būs nespēcīgi. Varbūt viņus varētu kaut kur aizvest."

"Es zinu, ko darīšu," Lintones kundze teica. "Paldies, dakter. Tātad līdz rītam."

Drīz arī Rodžers jutās tikpat slikti kā abi pārējie, un trīskāršie vaidi un žēlabas skanēja briesmīgi. Taču nelaimīgākais visā mājā bija spaniels Trakulis. Suns, protams, nebija slims, bet viņš nesaprata, kāpēc visus trīs bērnus tur gultā un kāpēc viņu dzen prom.

"Trakulis ir neciešams," Diāna sūdzējās. "Ja es viņu ielaidīšu, viņš sāks trakot, bet to es nevaru izturēt, man ļoti sāp galva. Un, ja es viņu nelaidīšu, viņš skrāpēsies pie durvīm un smilkstēs tik ilgi, līdz es attaisīšu. Vai Strupdegunis viņu nevar paņemt savā istabā? Tas ir Strupdeguņa suns."

"Arī Strupdegunis viņu negrib," Lintones kundze atbildēja. "Pēcpusdienā sūtīšu Trakuli garā pastaigā ar maiznieka puiku. Zēnam suns loti patīk, un viņš ar prieku ņems to līdzi."

"Pret Sardīni man nokas nav pretī," Diāna sacīja. "Viņa nemīdās tā kā Trakulis. Man tikai nepatīk, ka viņa sēž man uz punča un cītīgi mīca lo ar ķepām, it kā es būtu mīkla. Ak, māmiņ! Man ir tik slikti!"

"Nabaga meitiņ!" mamma iesaucās. "Drīz tu atkal būsi vesela. Neuztraucies!"

Kad saslima Strupdegunis, Lintones kundze cerībā, ka Rodžers neaplips, klāja viņam gultu istabā blakus savējai. Kad kļuva skaidrs, ka arī Rodžeram ir vīruss, mamma viņam atkal lika pārvākties uz paša istabu, kur jau gulēja brālēns Strupdegunis. Abi zēni jutās ļoti slikti, un Lintones kundze bija droša, ka vismaz pagaidām viņi neizstrādās nekādus stiķus.

Slimība ritēja savu gaitu, un pēc dažām dienam visi trīs jutās jau daudz labāk. "Ja tikai kājas netrīcētu… Tā vien liekas, ka tās ir no želejas. Vai tās kādreiz būs tikpat stipras kā agrāk, Sū- zanas krustmāt?" Strupdegunis jautāja.

"Protams. Nerunā muļķības," krustmāte atbildēja. "Es zinu, ka tu jūties daudz labāk — šorīt brokastīs tu lūdzi desu. Rīt droši vien lūgsi trīs."

"Vau!" ierējās Trakulis. Viņš vienmēr atsaucas uz vārdu "desa". Suns uzlika lielo ķepu uz Strupdeguņa gultas un sērīgi skatījās uz saimnieku. Pēdējās dienās viņš Strupdeguni vairs nesaprata. Zēns nepriecājās viņu redzēt — nekliedza un nesmējās kā parasti, pat nejūsmoja, kad Trakulis atnesa sakošļātu un smaržīgu kaulu.

Strupdegunis papliķēja Trakuli pa gludo, zīdaino galvu un pabužināja viņa nokarenās ausis. "Man jau ir labāk,Trakuli, " zēns teica. "Drīz atkal iesim kopā pastaigāties."

"Vau!" Trakulis sajūsmā ierējās un ar vienu lēcienu bija virsū Strupdegunim. Taču to Strupdegunis vairs nespēja izturēt, un drīz vien Lintones kundze jau bargi vilka suni ārā no istabas.

"Domāju, ka bērniem vajadzētu mainīt apstākļus," Lintones kundze tovakar teica vīram. "Viņiem ir daudz labāk, bet es jūtos nogurusi. Es varētu pierunāt Peperes jaunkundzi, savu veco mājskolotāju, lai viņa kādu laiku pieskata bērnus. Visi trīs viņai ļoti patīk."

"Laba doma," Lintona kungs priecīgs piekrita. "Es zinu, kāds Strupdegunis bija pēc iepriekšējās slimošanas, atceries? Likās, ka viņam padomā divreiz vairāk stiķu un trīsreiz vairāk niķu. Diez vai es to spētu izturēt ilgāk par četrām vai piecām nedēļām."

"Jā. Atceros, kā es nobijos, kad viņš uzkāpa uz jumta un ielēja ēdamistabas skurstenī kannu ar ūdeni," Lintones kundze teica. "Piezvanīšu Peperes jaunkundzei un noskaidrošu viņas do- inas. Viņa ļoti labi tiek galā ar visiem trim. Veca kundze nepieļauj, ka viņai runā pretī."

Peperes jaunkundze teica "jā" — viņa labprāt atbrīvošot Lintones kundzi no rūpēm par visiem Irim bērniem. Viņa ilgi nebija tos redzējusi — kopš tā laika, kad bērni palika pie viņas Roking- daunā un iepinās tajā dīvainajā dēkā!

"Pielūkojiet, lai bērni nedara palaidnības," I intones kundze noraizējusies lūdza. "Jūs jau zināt, kādi viņi ir — stūrgalvīgi, nemierīgi un pārdroši. Stingri jātur grožos."

"Vari neuztraukties," Peperes jaunkundze atbildēja. "Uz kurieni tad tu viņus domāji sūtīt? I)/. jūrmalu?"

"Nē," Lintones kundze sacīja. "Ārsts teica — 11/ laukiem, bet ne pie ūdeņiem. Tur, kur ir silts. Viņš negrib, lai bērni plunčātos vai peldētos. Vai jums ir kas padomā?"

Iestājās klusums. Tad Peperes jaunkundze nedroši ierunājās: "Es zinu tādu vietu. Tai ir ļoti j;mks nosaukums, bet ciemats, kas tā saucas, gan nav skaists. Vai esi kaut ko dzirdējusi par Ringo- belzu[1]?"

"Vai tas ir tas ļoti vecais ciemats netālu no I ilingeimas pilsētas?" jautāja Lintones kundze.

"Gluži pareizi," Peperes jaunkundze atteica.

"Tur dzīvo mana māsīca, viņai ir maza pansija. Viņa noteikti priecāsies uzņemt bērnus."

Abas sievietes vēl mazliet apspriedās. Lintones kundze domāja, ka Ringobelza varētu būt ļoti piemērota. Tuvumā bija staļļi, kur bērni varētu īrēt zirgus un jāšus apskatīt apkārtni. Viņi varētu staigāt pa pakalniem un mežiem. Peperes jaunkundze bija pārliecināta, ka svaigs gaiss bērniem nāks par labu.

"Labi," Lintones kundze piekrita, priecādamās, ka viss tik ātri nokārtojies. "Vai jūs piezvanīsiet māsīcai un visu sarunāsiet, Peperes jaun- kundz? Ārsts teica, ka bērni drīkstot braukt jau šonedēļ. Es viņus iesēdināšu automašīnā, aizbraukšu pie jums un tad aizvedīšu jūs visus uz Ringobelzu. Tiešām jauks vārds un skan tik nomierinoši."

"Jā," Peperes jaunkundze piekrita, prātodama, vai tur vairs būs tik mierīgi, kad ieradīsies Trakulis un trīs bērni. Paldies Dievam, tur nebūs viņu savādā draudziņa — cirka zēna Bārnija un tā mērkaķītes Mirandas.

Otrā nodaļa

RINGOBELZAS CIEMATS

"Ringobel/.as ciemats!" Diāna priecīgi iesaucas, izdzirdējusi jaunumus. "Ak, mamm! Skan nk skaisti! Kā lai uz turieni nepatiktu braukt? Atgādina bērnu dzejoli."

"Vai tur ir zvani?" jautāja Strupdegunis, kurš vairs nebija gultā un izskatījās atguvies, tikai loti bālu seju zem rudo malu cekula. Pat daudzie vasaras raibumi likās kā izbalējuši. "Es gribētu zvani! baznīcas zvanus — raut aiz virvēm un spēlēt kādu melodiju."

"Tas nav tik vienkārši," atteica viņa krustmāti-. "Man prieks, ka jūs visi esat apmierināti. Jūs varēsiet jāt ar zirgiem, tas jums visiem patīk. Un man liekas, ka Ringobelzai jābūt savdabīgam vecam ciematam. Par to klīst dažādi nostāsti un leģendas."

"Labi!" Rodžers iesaucās. "Man patīk tādas vietas. Nekad nevar zināt, kur atklāsies kāds noslēpums."

"Es negribu, lai jūs mēģinātu atklāt noslēpumus," mamma teica. "Es gribu, lai jūs atkoptos, pēc iespējas drīzāk atgrieztos skolā un neizlaistu nodarbības pavasara semestrī."

Šobrīd skola bērnus nesaistīja. "Es noģībtu, ja man būtu jāsēž matemātikas stundā, Sūzanas krustmāt," teica Strupdegunis, cerēdams, ka viņu pažēlos. Viņam ļoti patika krustmātes rūpes. Zēnam nebija vecāku, un krustmāte Sūzana viņam bija mātes vietā.

"Matemātikas skolotājs noģībtu pirmais." Krustmātei viņa nemaz nebija žēl. "Viņš droši vien pateicas debesīm, ka viņam šajā semestrī nav jāmērojas spēkiem ar tevi, Strupdeguni."

"Man liekas, es šajā semestrī nedabūšu labu liecību, Sūzanas krustmāt." Strupdegunis nebija, atmetis cerību iežēlināt krustmāti. "Ja man pārmaiņas pēc būs slikta liecība, jūs taču sapratīsiet, vai ne?"

"Tas nebūtu nekas jauns," krustmāte atteica. "Vai esi jau aizmirsis pagājušā semestra liecību un raksturojumu? Vai gribi, lai atgādinu?"

"Nē!" Strupdegunis steigšus iesaucās, pēkšņi atcerējies dažas ļoti nejaukas piezīmes. Zēns mainīja sarunas tematu. "Kad mēs brauksim? Man loti patīk jāt, Sūzanas krustmāt, tikai nezinu, vai varēšu uzkāpt zirgā. Man kājas joprojām tādas savādas."

"Lai pārējie jāj, bet tu pagaidi, līdz kājas kļūs tik stingras, ka varēsi kāpt zirgam mugurā," krustmāte cietsirdīgi teica. Strupdegunis nopūtās. Laiks, kad viņu apmīļoja, apčubināja un aprūpēja, ir pagājis. Tas nu ir skaidrs. Un tomēr tas bija patīkams.

Kādu dienu pēc brokastīm viņi devās ceļā. Visi trīs bērni izskatījās bāli, taču bija labā omā. Cik jauki doties uz nepazīstamu vielu! Diāna juta līdzi draugiem, kas kala stundas. Gandrīz vai bija vērts saķert to nepatīkamo vīrusu, lai tagad tik neparedzēti dotos prom.

Lintones kundze sēdēja pie stūres, Diāna viņai blakus. Aizmugurē bija Rodžers, Strupdegunis un, protams, Trakulis. Trakulim ienāca prātā satriecoša doma — viņš izbāza galvu ārā pa logu, cik vien tālu varēja.

"Brauciet ātrāk, Sūzanas krustmāt," Strupdegunis mudināja. "Es gribu redzēt, kā izskatīsies Trakulis, kad viņam ausis izstiepsies taisnas vēja virzienā."

"Nerunā ar šoferi!" Diāna viņu apsauca. "Un neļauj Trakulim kārties ārā pa logu. Saaukstēsies."

"Nesaaukstēsies," Strupdegunis atbildēja. "Viņš nekad nesaaukslējas. Viņam pat vīruss nepielipa."

Pa ceļam viņi uzņēma Peperes jaunkundzi, un Diāna pārgāja uz aizmuguri pie abiem zēniem. Viņi visi priecājās redzēt garo, kārtīgo sievieti, aiz kuras briļļu stikliem vienmēr zibsnīja spožas acis. Vecajai kundzei bija ļoti patīkams smaids, kas manāmi pārvērta viņas stingo seju, kuru ietvēra taisni, pelēki, atpakaļ sasukāti mati.

"Bērni nav tik mundri kā parasti," Lintones kundze teica, "bet jūs, protams, neiebildīsiet. Baidos tikai, ka Trakulis nemaz nav mainījies. Ja nu vienīgi kļuvis vēl nesavaldīgāks."

Trakulis ārkārtīgi priecājās, redzot Peperes jaunkundzi. Viņš uzlika ķepas uz viņas sēdekļa atzveltnes un mīļi apostīja kaklu. Tad aizskāra ar ķepu viņas cepuri, un Peperes jaunkundze to steidzīgi satvēra.

"Vai Trakulim joprojām patīk slēpt sukas?" viņa jautāja.

"Jā!" bērni visi reizē atbildēja. "Un tagad arī dvieļus, Peperes jaunkundz."

Peperes jaunkundze novaidējās un nodomāja, ka dvielis būs jātur atvilknē, nevis jākar pie mazgājamās bļodas. Viņai patika Trakulis, bet šis suns bija īsta sodība. Peperes jaunkundze prātoja, kā ar viņu sadzīvos māsīca. Ak vai! To viņa nebija iedomājusies!

Brauciens līdz Ringobelzai bija ilgs. Pa ceļam viņi paēda brīvā dabā, bet pēcpusdienā Diāna, Rodžers un Strupdegunis saspiedās ciešāk savā sēdeklī un aizmiga. Ceļojums viņus bija nogurdinājis. Trakulis aizvien vairāk grūda galvu ārā pa logu un priecājās par dzīvi.

"Līdz ciematam vairs nav tālu," pētīdama klēpī izplesto karti, teica Peperes jaunkundze. "Redzi tos kalnus? Aiz tiem, dienvidu pusē, ir

Ringobelza, tāpēc tur ir ļoti silts, kaut gan viela ir diezgan augstu."

Automašīna apmeta loku ap kalniem, un skatienam atklājās vecs ciemats. Mājas bija celtas no baltiem akmeņiem un izskatījās ļoti pamatīgas. Kad automašīna iebrauca ciematā, kas atradās mazliet augstāk lielā kalna nogāzē, bērni pamodās.

"Gandrīz jau esam klāt," Peperes jaunkundze pagriezusies teica. "To namu sauc par Habardes mātes[2] māju. Kad biju maza meitene, es domāju, ka tur tiešām dzīvo Habardes māte. Un tā ļoti vecā, greznā celtne ir Ringobelzas muiža, kas celta 16. gadsimtā. Tagad tur ierīkots muzejs. Tajā ir ļoti daudz vecu, oriģinālu mēbeļu. Un slepena eja."

"Tiešām?" Diāna sajūsmināta iesaucās. "Vai to rāda arī apmeklētājiem, Peperes jaunkundz?"

"Ja piemaksā sešus pensus," Peperes jaunkundze atbildēja. "Vasarā muzejs labi nopelna tāpēc, ka tūristi no visas valsts brauc, lai apskatītu Ringobelzas ciematu un dzirdētu tās vecās leģendas. Ringobelzas mežā ir pāris vecu namu, kuros būtu varējusi dzīvot Sarkangalvīte."

"Ringobelzas ciemats, Ringobelzas mežs," Diāna atkārtoja. "Habardes māte, Sarkangalvīte, slepena eja. Izklausās aizraujoši."

"Vietējie iedzīvotāji ir pie tā pieraduši," sacīja mamma. "Re, kur staļļi. Esmu pārliecināta, ka tur jūs redzēs biežāk nekā citur, jūs palīdzēsiet kopt zirgus un nosmērēsieties vairāk nekā parasti."

Staļļi izskatījās glīti. Arī tie bija veci, aizmugurē pussabrukuši, taču zirgi aplokā ganījās uzposti un labi apkopti. Bērni juta, ka noskaņojums aizvien uzlabojas.

Beidzot automašīna nogriezās no galvenā ceļa, iebrauca mazā ieliņā un apstājās pie vecas, pamatīgas akmens mājas. Tā bija diezgan liela un sarežģīta — mājai bija viens vai divi spārni un vairākas piebūves. Dārzā skraidīja vistas un kaut kur netālu pēkšķēja pīles. Viņiem pretī, riedams un nikni kustinādams asti, skrēja suns.

"Ruds spaniels!" Strupdegunis sajūsmināts sauca. "Ei, Trakuli! Iepazīsties ar savu radinieku. Vai jūs zināt, kā to suni sauc, Peperes jaun- kundz?"

"Jā, par Mākuli." Peperes jaunkundze ieķiķi- nājās, un visi sāka smieties, vēderu turēdami. Trakulis un Mākulis — tie tik ir vārdiņi! Un tie tik ir suņi!

Mākulis izskatījās tikpat neaprēķināms kā Trakulis, spriežot pēc lēkšanas, riešanas un lun- cināšanās. Varētu domāt, ka viņi ir Mākuļa sen pazudušie draugi. Viņiem pretī smaidot steidzās Peperes jaunkundzes māsīca. Viņa bija līdzīga Peperes jaunkundzei, tikai augumā mazāka un apaļāka, un viņas smaids nebija tik plats un možs. Un tomēr viņa izskatījās priecīga, turklāt viņai bija ļoti patīkams suns, kas varētu kļūt par labu Trakuļa draugu.

Drīz viņi sēdēja pie galda un mielojās ar mājās ceptu maizi, plāceņiem un kūkām, mājas ievārījumu un šķīvīšos saliktu mājas medu. Lintones kundze apmierināta vēroja, ka visi trīs bēr- Q ni pēkšņi atguvuši savu parasto milzīgo ēstgribu. O Diānai vaigos ieplūda sārtums, un viņa tērzēja ^tikpat ātri kā zēni.

J ' Trakulis ar Mākuli, cerēdami uz kādu gardu kumosu, nepacietīgi sēdēja blakus te vienam, te otram bērnam. Reizi pa reizei suņi atzinīgi apostīja viens otru, kaut gan Trakulis ierūcās, kad Mākulis nocēla viņam no deguna priekšas gardu kumosu.

"Un tagad," ierunājās Lintones kundze, kad visi bija paēduši, "jūs trīs — taisnā ceļā uz gultu. Brauciens bija ilgs un nogurdinošs, un es redzu, ka Strupdegunim kājas sāk atkal trīcēt kā želeja."

Visi trīs gan iebilda, bet ne sevišķi enerģiski. Īstenībā viņi ilgojās palīst zem segas un ērti izstiepties. Strupdegunis pats brīnījās, ka viņam uznākusi tik savāda vēlme, un nopietni bažījās, vai viņš nav pēkšņi pārvērties par veci.

Nccik ilgi, un visi jau bija gultā, bet Diānai acis gandrīz uzreiz aizkrita ciet. Tonakt meitene gulēja vienā istabā ar mammu, bet Lintones kundze agri no rīta grasījās braukt uz mājām. Tad Diānai būs sava istaba. Zēni apmetās kopā vienā istabā. Protams, arī kopā ar Trakuli. Naktī viņš neparko nespēja šķirties no Strupdeguņa.

"Vai tev ir veca sega vai kas cits, ko uzklāt uz Strupdeguņa gultas?" Peperes jaunkundze jautāja māsīcai. "Lai suns nesabojātu tavus skaistos pārvalkus. Domāju, ka viņš gulēs kopā ar zēniem. Es ļoti ceru, ka tu neiebildīsi."

"Pagājušajā gadā es būtu iebildusi," māsīca teica, ņemdama ārā no lādes vecu segu. "Taču, kopš man jāsatiek ar Mākuli, esmu daudz ko iemācījusies. Ja es tam neļautu gulēt manā gultā, tas līstu uz mana dīvāna. Ņem, Bekij, aiznes Strupdegunim. Ir nu gan vārds!"

"Strupā deguna dēļ," atbildēja Peperes jaunkundze, paņēma segu un nozuda. Strupdegunis jau bija aizmidzis. Arī Diāna. Rodžers pavēra acis, lai novēlētu arlabunakti, un arī viņš aizmiga. Mamma ieskatījās istabā un redzēja, ka Peperes jaunkundze klāj uz Strupdeguņa gultas vecu segu Trakulim.

"Ceru, ka jūs mierīgi atpūlīsieties," mamma (eica. "Diez vai šeit kas vispār notiek."

"Nekas nenotiek," Peperes jaunkundze atteica. "Šī ir savāda, veca, snaudā iegrimusi, pusaiz- mirsta vieta. Te nebūs nekādu rūpju."

To viņai nevajadzēja teikt. Rūpes jau gaidīja aiz stūra.

Trešā nodala

HABARDES MĀTES MĀJA

Pirmo reizi mūžā bērni pamodās lik vēlu. Lintones kundze bija prom agrāk, nekā Strupdegunis atvēra acis. Bērni nedzirdēja automašīnas rūkšanu, kad tā aizbrauca pa ceļu, nedzirdēja vistu kladzināšanu, Mākuļa riešanu un krauķu ķērkšanu.

Strupdegunis pamodās tikai tāpēc, ka Trakulis viņam nedeva mieru. Trakulim bija apnicis klausīties, ka visi pamodušies iet katrs savās gaitās, bet viņš ieslēgts istabā kopā ar diviem gulošiem zēniem. Suns skrāpējās pie durvīm, bet neviens nenāca. Tad Trakulis izdzirdēja Mākuļa rejas un negaidīti atsaucās.

Strupdegunis pēkšņi pamodās, bet Rodžers turpināja gulēt, pārvilcis pāri galvai segu.

Strupdegunis pieslējās sēdus un paskatījās pulkstenī. Divdesmit piecas pāri deviņiem! Ak šausmas! Kaut kas nedzirdēts! Zēns izlēca no gultas, aizmirsis pārbaudīt kāju stingrību, kā viņš parasti darīja, kopš tās bija kļuvušas savādi drebelīgas. Šoreiz tās bija pavisam stingras, netrīcēja un pat neļodzījās. Zēns piegāja pie loga. Trakulis kā negudrs aplaizīja savu saimnieku un luncināja asti ar tādu sparu, it kā pārstāvētu veselu suņu baru.

Bija saulains maija rīts. Strupdeguņa guļamistabas logi vērās uz pagalmu aiz mājas, un tur bija daudz ko redzēt. Pa zemi rušinājās vairāki duči vistu. Stūrī gāgināja trīs pelēkas zosis. Pļavā aiz dārza bija apaļš dīķis, kurā peldēja un reizi pa reizei savādi ienira pīles.

Uz žoga saulītē sildījās kaķis, ar vienu aci uzmanīdams Mākuli, kurš bija pārliecināts, ka spēj uzlēkt uz jebkuras sienas. To viņš nevarēja, taču kaķis ikreiz uztraucās, ka tas varētu notikt. Kaķis pacēla ķepu un sāka rūpīgi mazgāties.

"Šeit man patīk," Strupdegunis, rokas berzēdams, sacīja. "Tāda rosība! Vai tā tur, aiz pīļu dīķa, ir kaza? Un divi kazlēni? Un tas taču ir pelēks ēzelis! Es ar to šodien jāšu."

"Vau!" Trakulis atsaucās, darīdams visu iespējamo, lai arī viņš varētu paskatīties pa logu. Strupdegunis viņu pacēla. Trakulis uzreiz ierau- dzija Mākuli, kas kaut ko aizrautīgi ošņāja, un sajūsmā gandrīz izlēca pa logu. Pēkšņā riešana uzmodināja Rodžefu.

"Rodžer, celies!" Strupdegunis uzstāja. "Ir šausmīgi vēls. Te ir burvīga vieta. Visādi lopi un viss kas cits. Te, lejā, gaida Mākulis, kad pie viņa iznāks Trakulis."

"Tad laid viņu," Rodžers teica, atvairīdamies no Trakuļa, kas mēģināja nolaizīt zēnu no galvas līdz kājām. "Vai tu nevari iemācīt savam sunim, lai tas nelaiža visus, kurus mīl? Esmu jau galīgi slapjš. Beidz! Trakuli, bāz mēli atpakaļ mutē."

Strupdegunis atvēra guļamistabas durvis, un Trakulis kā vēja plēsts metās lejā, gandrīz vienā lēcienā pārvarēdams visus pakāpienus. Viņš aizslīdēja ar visām četrām pa priekšnama nospodrināto grīdu, veikli izvairīdamies no maza galdiņa, un briesmīgi nobiedēja Peperes jaunkundzi, kas tajā mirklī nāca iekšā no dārza. Pirms vecā kundze paguva bilst kaut vārdu, Trakulis jau sajūsmināts draudzējās ar Mākuli, kurš uzreiz sāka izrādīties.

"Traks pāris," Peperes jaunkundze pie sevis noteica. "Tas varētu nozīmēt, ka bērni jau pamodušies."

Spriežot pēc dipoņas augšstāvā, viņai bija taisnība. Peperes jaunkundze uzsauca māsīcai: "Han- na! Bērni beidzot pamodušies. Es izņemšu pienu

no ledusskapja. Viņiem tas garšo auksts kā ledus."

"Oho," nosēcās Strupdegunis, kad pēc divām minūtēm pilnīgi apģērbies parādījās ēdamistabas durvīs, un priecīgi skatījās uz galdu. "Šķiņķis un tomāti! Un kas tas? Karsti pīrādziņi ar gaļu! Brokastīs! Vai mēs tiksim uzbaroti, kā teica ārsts? Es dzirdēju, ka viņš teica krustmātei Sūzanai, lai mūs labi barojot."

"Jā, jūs tiksiet uzbaroti," Peperes jaunkundze smaidot atbildēja. "Ceru, ka es pati pa šīm dienām neuzbarošos."

"Hahā! Joks," Strupdegunis pieklājīgi atteica. Tad viņš apsēdās. "Man taču nav jāgaida pārējie, vai ne? Vai drīkstu sākt ar putru?"

"Drīksti," Peperes jaunkundze atļāva, likdama uz šķīvja putru no terīnes. "Un ņem daudz krējuma. Daudz! Ārsts tā lika. Tu esi izkāmējis, bet man izkāmējuši cilvēki nepatīk."

"Oho! Es tiešām drīkstu ņemt tik daudz krējuma, cik gribu?" Strupdegunis jautāja, sniegdamies pēc lielas, ar puķēm apgleznotas krūkas. "Man vienmēr ir aizrādīts, lai neaizraujos ar krējumu."

Pēc brīža, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, ienāca Hanna Pepere. Redzēdama, kā visi trīs bērni loka iekšā, viņa jutās apmierināta. "Nebūs ilgi jāgaida, un viņiem atkal būs miesa uz kauliem," viņa teica māsīcai, kas sēdēja pie loga un adīja. "Tikai nedodiet krējumu sunim. Viņš jau tā ir resns."

"Viņš tikai nolaizīja lāsīti man no pirkstiem," Strupdegunis atbildēja. "Ei, Mākuli! Gribi lāsīti?"

Taču Mākulim krējums vairs nebija gardums, un viņš to nonievāja. Viņš apostīja Trakulim purnu, lai noskaidrotu, ko tas vēl ir ēdis. Mākulis uzņēma Trakuli ļoti sirsnīgi, bet negribēja pieļaut, lai tas dabūtu vairāk nekā pienākas.

"Vai mēs drīkstam iet ārā un apskatīt apkārtni, Peperes jaunkundz?" jautāja Diāna, kad vairs nevarēja norīt nevienu kumosu. "Jūs varat nenākt," viņa steidzīgi piebilda, domādama, ka apskatīt apkārtni bez pieaugušajiem būtu daudz interesantāk. "Vai par Ringobelzu ir sarakstīta kāda grāmata, ko varētu palasīt? Piemēram, ceļvedis?"

"Nē, bet sieviete vecajā mājā, kurai mēs vakar braucām garām, — Ringobelzas muižā — var pastāstīt visu, ko vien gribat zināt," Peperes jaunkundze atbildēja. "Pareizi, Hanna?"

"Jā," māsīca teica, nokopdama brokastu galdu. "Žēl, ka viņa nav vietējā. Viņa ir iebraucēja, kas, izlasījusi visu par šo veco ciematu, pieteicās par uzraudzi un ekskursiju vadītāju Ringobelzas muižā, kad to nolēma pārvērst par muzeju. Viņa zina visu muižas vēsturi un prot ļoti labi stāstīt, varbūt labāk par jebkuru no ciemata iedzīvotājiem."

"Iesim un apskatīsim apkārtni," Rodžers teica, juzdams, kā saule caur logu silda seju. "Man šis neparedzētās brīvdienas patiks. Vai Mākulis drīkst nākt līdzi, Hannas jaunkundz?"

"Jā," Hannas jaunkundze labprāt atļāva. "Ņemiet gan viņu līdzi. Viņš tikai maisās pa kājām un rauš nost paklājiņus. Paskatieties pa logu. Vai šorīt kādam nav pazudis dvielis?"

Strupdegunim gan likās, ka nevis Mākulis, bet Trakulis ir vainojams negaidītajā dvieļa pazušanā. Zēns steidzīgi piecēlās, lai to atnestu, un sadūrās ar Trakuli, kas skrēja pa vestibilu, vilkdams aiz sevis vēl vienu dvieli.

"Trakuli! Tu neesi savās mājās," Strupdegunis viņu klusi norāja. "Te ir sveša māja. Ja sāksi staipīt apkārt dvieļus, tevi aizsūtīs prom. Dzirdi? Tad mēs spēlēsimies ar Mākuli, nevis ar tevi!"

Trakulim nolaidās aste un purns savilkās sērīgā izteiksmē. Strupdegunis nolika abus dvieļus atpakaļ un devās lejā. Šoreiz viņš satika Mākuli stiepjam paklājiņu — acīmredzot no ēdamistabas, kuras veco koka grīdu sedza daudz paklāju.

Strupdegunis netērēja laiku ar Mākuli. Lai ņem savus paklājus! Tā nav Strupdeguņa darīšana. Jo vairāk blēņu sastrādās Mākulis, jo mazāk kritīs acīs Trakuļa blēņas.

Bērni devās prom. Viņi gāja pa saulaino taku, ieelpodami maija ziedoņa pirmās saldās smaržas. Tuvējās pļavās dejoja gaiļbiksltes, un gar grāvjiem ceļa malā rindojās prīmulas. Zem dzīvžogiem vizēja veroniku košais zilums. Ringobel- za tiešām ir ļoti jauka vieta!

Bērni devās uz baltu akmens namiņu, ko Peperes jaunkundze bija nosaukusi par Habardes mātes māju. Tās nosaukums bija rakstīts uz vārtiņiem. Bērni apstājās un skatījās. Viņi domāja, ka Habardes māte, ja tāda būtu bijusi īstenībā, noteikti būtu varējusi dzīvot šeit. Un kāpēc gan ne?

Durvis atvērās, un uz sliekšņa, purinādama putekļu lupatu, parādījās veca sieviņa, ģērbusies apdrukātos svārkos, sarkanu šalli ap pleciem. Viņa tik ļoti atgādināja Habardes māti, ka bērni palika pārsteigumā ieplestām acīm. Sieviņa pasmaidīja.

"Jūs esat vasarnieki?" viņa jautāja ar patīkamu akcentu. "Jūs esat atveduši labu laiku!"

Mākulis skrāpējās pie vārtiņiem, mēģinādams tos atvērt. Likās, ka vecā sieviete neskoposies ar gardumiem. Trakulis uzlika ķepas uz vidējā stieņa un skatījās cauri sētai.

"Ā, Mākulis," vecā sieviņa teica. "Sadabūšu viņam kādu kaulu un otram sunim arī."

"Viņa tiešām izskatās pēc Habardes mātes," Diāna sajūsmināta sacīja. "Interesanti, vai viņai ir suns?1 Pajautāsim."

'Pantiņa varonei Habardes mātei bija suns.

Bērni atvēra vārtiņus un gāja pa šauro, akmeņiem izlikto taciņu, gar kuras malām ziedēja prīmulas un goldlaki. Pie mazajām durvīm viņi palika stāvam. Bērni ielūkojās mājiņā. Tajā bija patumšs un neko lielu nevarēja saskatīt.

"Nāciet iekšā," atskanēja balss, un bērni piesardzīgi iegāja. Pēc spožās maija saules acis pamazām pierada pie krēslas.

Tūlīt aiz ārdurvīm bija maza istabiņa. Habar- des māte, kā bērni viņu klusībā dēvēja, atradās kaut kur tālāk. Diāna satvēra Rodžeru aiz rokas. "Skatieties! Pieliekamais!"[3] viņa čukstēja. /Viņai ir pieliekamais!"

Habardes māte stāvēja pie atvērta pieliekamā, kas bija ierīkots biezajā mūra sienā. Taču tas nebija tukšs![4] Tajā bija dažādas pannas, šķīvji un krūkas. Večiņa iznesa suņiem divus kaulus.

"Vai jums kādreiz ir bijis suns?" Diāna iejautājās, kad vecā sieviņa atgriezās telpā, kas varēja būt gan dzīvojamā istaba, gan viesistaba.

"Apžēliņ! Nekad," Habardes māte iesaucās, pārsteigta par negaidīto jautājumu. "Es gandrīz visu mūžu esmu nodzīvojusi kopā ar vectētiņu, un viņš nekad nav cietis suņus. Tikai ielāgojiet, ka man suņi patīk. Man vienmēr atradīsies kauls

garām skrienošam sunim. Vectēvs pret to neiebilstajā vien suns nelien dārzā un netraucē viņu."

Brīnums gan — Habardes mātei ir vectēvs, kas sēž dārzā! "Varbūt aprunāsimies ar viņu?" Rodžers jautāja. "Man liekas, no viņa varētu daudz ko uzzināt. Viņš varētu daudz atcerēties, vai ne?"

"Viņš apgalvo, ka esot vairāk nekā simt gadu vecs," Habardes māte teica. "Pašlaik viņš guļ. Ja gribat aprunāties, atnāciet citreiz. Viņš zina par Ringobelzu tik daudz kā reti kurš, daudz vairāk nekā tā sieviete muzejā, kas kaut ko izlasījusi vai dzirdējusi. Kad es jums saku!"

Tas izklausījās interesanti un pat satraucoši. "Mēs noteikti atnāksim," Rodžers teica. "Un milzīgs paldies par kauliem!"

Ceturtā nodala Ringobelzas MUIŽA

Iedami garām savādajai Habardes mātes mājiņai, bērni palūrēja pār augsto akmens žogu, kas apjoza dārzu, lai kaut ar acs kaktiņu ieraudzītu vectētiņu.

Viņi ieraudzīja sīku večuku, kas, cieši aizmidzis, gulēja krēslā, no visām pusēm aplikts ar spilveniem. Mezglaina, krunkaina roka turēja garu māla pīpi. Galvu apjoza plānas baltu matu pūkas, bet pakausis bija sārts un pliks. Deguns večukam bija kā poga, bet uzacis izskatījās mākslīgas — sniegbaltas, biezas un pinkainas, tās gandrīz aizsedza aizvērtās acis.

"Viņš izskatās viscaur dusmīgs, izņemot degunu," Diāna klusu teica. "Re, kāda mute ar lielu apakšlūpu un zods ar jocīgu baltu bārdeli. Vai jums liekas, ka viņš tiešām ir simt gadu vecs?"

"Varētu dot visus divsimt," atteica Strupdegunis. "Lejā, Trakuli! Tukšpauris! Es tevi brīdinu, vectēvs necietīs dumjības no tāda jauna muļķa kā tu. Diāna, turi Mākuli! Izskatās, ka viņš grasās lēkt pāri sētai."

"Mēs noteikti vēl atnāksim, lai ar vectēvu aprunātos," Rodžers teica. "Simt gadu vecs! Ko tik visu viņš neatceras! Tā ir dzīva vēsture."

Bērni devās tālāk un drīz nonāca pie Ringobelzas muižas. Ēka bija liela un iespaidīga, taču diezgan drūma, celta no lieliem pelēkbaltiem akmeņiem un izskatījās tā, it kā to nevarētu satricināt pat bumba.

Tai bija divi torņi, viens četrstūrains, otrs apaļš. Bērniem tas likās savādi. Ar akmens plāksnēm izklāta taka veda uz milzīgām, naglotām durvīm. Tās bija vaļā.

Bērni suņu pavadībā iegāja iekšā. Viņus uzrunāja nelaipna balss. "Suņus ievest aizliegts. Piesieniet ārā."

"Viņi ries tā, ka sacels kājās visu apkārtni," pretojās Strupdegunis.

"Tad arī jūs nonāksiet iekšā," balss atbildēja. Sākumā bērni nevarēja saskatīt, kas runā, — ēkas plašajā priekšnamā bija krēslains, gaisma ieplūda tikai pa šauru logu vienā telpas galā un pa ārdurvīm.

Tad viņi ieraudzīja galdu pie vienas priekšnama sienas un sievieti, kas pie tā adīja. Viņa bija ģērbusies vienkāršā melnā kleitā. Sirmie mati bija cieši sasukāti atpakaļ, atklājot balto seju, un saņemti mezglā. Sieviete izskatījās bezveidīga, un viņas rokas, kas klikšķināja adāmadatas, likās ļoti lielas un kaulainas.

Bērniem briesmīgi nepatika viņas seja. Mute bija savilkta grimasē, kurai vajadzēja nozīmēt smaidu, taču mazās, melnās acis skatījās uz. trim bērniem un suņiem stingri un nopietni. "Cik viņai ir gadu? Viņa varētu būt jebkurā vecumā," domāja Diāna.

"Mēs vēlētos apskatīt muižu," viņa beidzot teica. "Vai drīkstam?"

"Jā, tikai bez suņiem," sieviete atbildēja. "Kā jau es teicu, ar suņiem ieeja aizliegta. Šeit ir dažas ļoti vērtīgas vecas mēbeles ar rotājumiem, tāpēc dzīvniekiem ieeja aizliegta. Tie var nodarīt lielus bojājumus."

"Vispār jau pareizi," Rodžers piekrita un izveda Trakuli un Mākuli ārā. Suņi nepretojās, viņiem nepatika ne aukstā telpa, ne sīkā, nelaipnā sieviete. Rodžers piesēja suņus pie staba, nolika līdzās kaulus un atstāja tos vienus, cerēdams, ka tie nesāks riet.

Bērni samaksāja ieejas maksu. Sieviete nolika adīkli, satina dziju un ierakstīja summu lielā rēķinu grāmatā, kas gulēja atvērta viņas priekšā.

Tad viņa piecēlās. Bērni viņai sekoja, apskatīdami māju. Tā likās nedzīva un aizmirsta, no visiem kaktiem šajā jaukajā, siltajā pavasara dienā viņiem pretī vēdīja stindzinošs aukstums. Diāna drebēja. Meitenei šeit nemaz nepatika.

Sieviete uzskaitīja virknēm faktu par veco māju, bet neprata tos izklāstīt interesanti.

" 1645. gadā šajā namā dzīvoja Hjū Durlijs, un viņš ierosināja saukt to par Ringobelzas muižu," sieviete bubināja.

"Kāpēc?" jautāja Strupdegunis, kuram beidzot bi ja radusies interese.

"Viņš lika spēlēt zvanus dienvidu tornī," sieviete sāka buldurēt. "Viņš tos spēlēja, kad jutās līksms. Taču kādu nakti tic sāka zvanīt paši no sevis un ne jau tāpēc, ka būtu bijis par ko līksmot. Bija nogalināts Hjū Durlija vecākais dēls, tikai viņš to nezināja. Zvani skanēja dēla nāves brīdī."

Tas likās ļoti savādi. Viņi bija nonākuši pie četrstūrainā dienvidu torņa. Augšā veda šauras vīlņu kāpnes, un bērni jautāja, vai viņi drīkstot uzkāpt.

"Kāpiet, ja gribat," sieviete atteica. "Redzat zvanus, kas karājas tur, augšā? Tos esot piekāris Hjū Durlijs, taču tas nav pierādīts."

Bērni kāpa augšup. Kāpnes bija stāvas un šauras, ar straujiem pagriezieniem, tāpēc bija grūti kāpt — vajadzēja uzmanīties, lai nepakluptu.

Kāpnes beidzās ar nelielu platformu. Bērni paskatījās augšup un ieraudzīja augstu virs galvas zvanu rindu — tie mierīgi karājās šķietami resnās virvēs.

Strupdegunis skatījās uz zvaniem, un viņam niezēja rokas tos ieskandināt. Zēnam patika viss, kas sacel skaļu troksni.

"Vai mēs drīkstam tos pazvanīt?" viņš jautāja, jau iepriekš zinādams atbildi.

Ekskursijas vadītāja izskatījās satriekta. "Protams, ne," viņa atbildēja. "Ko domātu ļaudis?"

"Nezinu," Strupdegunis teica. "Mēs varētu pazvanīt un uzzināt."

"Tur nav virvju," sacīja Diāna. Un patiesi, līdz mazajai platformai, kur viņi stāvēja, nesniedzās nekādas virves. Zvani karājās augstu gaisā, piestiprināti ar īsām virvēm, un tos nekā nevarēja ieskandināt.

"Tie vairs nekad nezvanīs," ekskursijas vadītāja teica. "Ļaudis saka — tie zvanīšot tikai tad, ja Ringobelzai tuvosies ienaidnieki, taču tās ir muļķības. Kā lai var zvanīt, ja nav virvju, ar ko tos iešūpot?"

"Un kādi ienaidnieki lai nāktu šurp uz šo mazo, nomaļo vietu?" jautāja Diāna. "Savāds tornis ar šaurām vītņu kāpnēm un sen aizmirstiem zvaniem, kas vairs nekad neskanēs, vai ne, Ro- džer?"

"Tas izklausās ļoti drūmi," Rodžers atbildēja. "Kā būtu, ja es uzmestu akmeni un ieskandinātu kādu zvanu?"

"Nu, nu," sieviete asi noteica. "Nerunā tā, citādi es jūs lūgšu iet prom."

"Es tikai pajokoju." Rodžers pasmaidīja. "Ko vēl šeit ir vērts apskatīt?"

Vecā nama vēsture sastāvēja no garlaicīgiem izklāstiem par vienu vai otru personu, kas te dzīvojušas,. Bērni žāvādamies sekoja ekskursijas vadītājai, līdz beidzot kāds teikums viņiem lika saausīties.

"Lēdija Polē pavēlēja ierīkot šajā kamīnā slepenu kambari," bubināja ekskursijas vadītāja, ie- vezdama viņus nelielā istabā ar milzīgu kamīnu. Visās istabās bija lieli, vecmodīgi kamīni. Dažos bērni pat varēja izslieties taisni, un viņu galva un pleci iegāja platos skursteņos. Kvēpu nebija,

Ringobelzas nams jau daudzus gadus stāvēja neapdzīvots.

"Slepens kambaris!" Rodžers iesaucās. "Kur?" Viņš vērās lielajā kamīnā un nespēja iedomāties, kur varētu būt kāda slepena telpa.

"Paskatieties skurstenī," ekskursijas vadītāja teica. "Skursteņa sienā jūs ieraudzīsiet divus izcirstus pakāpienus. Ja pakāpsieties un izstiepsiet roku, jūs sataustīsiet dobumu. Tas ir tik liels, ka tajā var ielīst un paslēpties cilvēks."

"Vai mēs drīkstam paskatīties?" Strupdegunis ziņkāri jautāja, iztēlodamies glītu slepenu istabiņu, varbūt pat ar mazu galdiņu un solu, telpu, kurā valda piķa melna tumsa.

"Ja jūs tā vēlaties," sieviete atteica un iedeva bērniem kabatas lukturīti. Rodžers gāja pirmais. Viņš apgaismoja plato skursteni no iekšpuses un ieraudzīja vienā pusē divus nelīdzenus pakāpienus. Zēns uzkāpa un sāka taustīties pēc sievietes minētā iedobuma. Drīz viņš to atrada. Tas bija pietiekami liels, augstāks par zēnu, un viņš juta, ka bez pūlēm var tajā ielīst.

Taču tālāk viņš netika. Iedobumā pietika vietas tikai vienam cilvēkam. Tā drīzāk bija nevis slepena istaba, bet slēptuve, kur var noslēpties cilvēks, un lai debesis viņam žēlīgas, ja kamīnā tiktu iekurta uguns!

"Viņš noslāptu vai izceptos," Rodžers domāja un atviegloti nopūtās, izkāpis laukā un sniegdams kabatas lukturīti Diānai. Zēns viņai palīdzēja pakāpties. Kad meitene sataustīja un apgaismoja ar kabatas lukturīti iedobumu, tas viņai nemaz nepatika. Nē, viņa tur iekšā nekāps.

"Ai! Tas ir šausmīgi," viņa teica. "Un izskatās tik netīrs! Dīvaina slēptuve! Tajā varētu iespiesties tikai viens pieaugušais."

Nākamais gāja Strupdegunis. Viņš, protams, nevarēja neiespraukties iedobumā un neiztaustīt to no iekšpuses, lai pārliecinātos, vai tajā nav kaut kas apslēpts, taču neko neatrada. Tā bija pagaidu slēptuve cilvēkam, kuram draudēja briesmas. Strupdegunis secināja, ka viņš pat varētu tajā apsēsties. Pārējie kļuva nepacietīgi un sauca: "Strupdeguni! Nāc atpakaļ! Nosmērēsies!"

Rodžers iedobumā bija briesmīgi nosmērējies. Viņš nebija domājis, ka tur varētu būt tik netīrs. Kad Strupdegunis beidzot nolēca no lielā akmens kamīna un nostājās pārējo priekšā, viņi neticēja savām acīm. Zēns izskatījās pēc skur- stcņslauķa.

"Jā, Peperes jaunkundzei būs, ko tev teikt," Diāna sacīja. "Dieva dēļ, turies no manis tālāk. Tu izskaties šausmīgi un od arī šausmīgi. Tas izskatās pēc tevis -— nosmērēties vairāk par citiem. Turies no manis tālāk, es teicu!"

Strupdegunis paskatījās uz sevi un likās bezgala pārsteigts, ieraudzījis netīrumu kārtu. Zēns paskatījās uz ekskursijas vadītāju un ievēroja viņas sejā priecīgu izteiksmi. "Vecā grabaža," viņš nodomāja. "Viņa mudināja kāpt iedobumā tāpēc, ka zināja — mēs nosmērēsimies un mājās mūs rās."

Zēns piegāja viņai tuvāk un stipri nopurinājās, lai tiktu vaļā no putekļiem un kvēpiem. Daļa no tiem nosēdās uz sievietes, un viņa nepatikā atskatījās.

"Labāk ejiet mājās un notīrieties," viņa teica.

"Nē," Strupdegunis atteica. "Nu, nē! Mēs vēl neesam redzējuši to, kādēļ esam nākuši, — slepeno eju. Kur tā ir? Mēs gribam to redzēt."

Piektā nodaļa SLEPENĀ EJA

"Nē. Jūs iesiet uz mājām un sakārtosieties," sieviete dusmīgi teica. "Man pietiek. Ja jūs tādā izskatā iesiet tālāk, piesmērēsiet visas tīrās istabas."

"Tā ir jūsu vaina," Strupdegunis atbildēja, atkal stipri nopurinājies un sacēlis gaisā kvēpus. "Jūs zinājāt, ka tur ir netīrs. Nāciet vien. Mēs katrs piemaksājām sešus penijus, lai mums parādītu eju. Kur tā ir?"

"Nāciet rīt tīri atpakaļ, un es jums to parādīšu," teica sieviete. Taču Strupdegunis varēja būt ļoti stūrgalvīgs.

"Ja jūs neparādīsiet slepeno eju, es staigāšu pa Ringobelzas muižu un purināšu nost kvēpus," viņš paziņoja un, stipri piesitis pie krūtīm, sacēla tādu kvēpu mākoni, ka visi sāka šķaudīt.

Sieviete drūmi paskatījās, bet neko neteica. Viņa devās atpakaļ uz priekšnamu un paņēma no āķa atslēgu saišķi. Izvēlējusies vienu, sieviete veda bērnus augšā uz paneļiem apšūtu telpu un atslēdza durvis.

"Slepeno eju izbūvēja 1748. gadā," viņa sāka stāstīt. "Vismaz tā vēsta hronika. Tad telpu apšu- va ar paneļiem, un aiz paneļiem ierīkoja slepenu eju. Pēc maza gabaliņa tā sāk vest lejup, uz mājas pamatiem."

"Uz pagrabiem?" Rodžers jautāja.

"Nē. Tā ved garām pagrabiem un tad izbeidzas," skaidroja ekskursijas vadītāja.

"Kas tā par slepenu eju, ja nekur neved?" Strupdegunis iesaucās. "Cik žēl!"

"Varbūt to izmantojuši kā slēptuvi," atbildēja ekskursijas vadītāja. "Šeit varēja sapulcēties vairāk cilvēku nekā mazajā iedobumā aiz kamīna. Vai kāds no jums var atrast slepeno eju?"

Bērni apstaigāja paneļiem apšūto telpu. Bija tumšs, tāpēc ka nelielie logi bija cieši aiztaisīti. Ārpusē augošā efeja aizsedza gaismu vēl vairāk,

Strupdegunis sāka klauvēt pie apšuvuma. Beidzot viņš uzvaroši iesaucās: "Šeit skaņa ir dobja! Pieklauvējiet ari jūs. Un pēc tam šeit. Dzirdat starpību?"

Jā, patiesi. Piesitot pie viena paneļa, skaņa bija dobja, bet pie otra — pavisam citāda. Sieviete vēroja bērnus un izskatījās garlaikota.

Un tomēr Strupdegunis nevarēja atrast slepeno eju. Viņš te grūda vienu paneli, te vilka otru, bet nekas nenotika. Beidzot zēns pagriezās pret sievieti.

"Sakiet, kur tā īsti ir. Tā ir ļoti labi apslēpta."

"Skatieties," sieviete teica un devās pie milzīga gobelēna virs kamīna. Bērni viņai sekoja. "Šeit skaņa ne ar ko neatšķīrās," Strupdegunis iebilda. "Mēs jau te klauvējām."

Sieviete neatbildēja. Viņa izstiepa roku pret blāvo seju gobelēnā. Vīrietim pār pieri bija pārvilkts kaut kas līdzīgs bruņucepūrei. Sieviete piespieda bruņucepures kniedi un atkāpās.

Lielais gobelēns klusi pavirzījās uz vienu pusi — tikai apmēram četras collas —, bet ar to pietika, lai atklātos mazs koka panelis, kas tikai mazliet atšķīrās no pārējiem.

Sieviete stingri uzlika roku vienā pusē uz panel.a un piespieda to. Panelis paslīdēja uz priekšu, un radās šaura sprauga, pa kuru varēja iebāzt roku.

"Pataustiet tur, iekšā," sieviete teica. Bērni sajūsmināti taustījās. Te bija kāda mīkla — gudras galvas izplānots, labi nomaskēts noslēpums, kas pirms diviem gadsimtiem bijis loti noderīgs.

Katrs no viņiem sataustīja pogu. "Tagad spied," ekskursijas vadītāja teica, pieskardamās Rodžeram pie rokas. Viņš stipri piespieda pogu, un tajā pašā mirklī aiz tuvējā paneļa kaut kas klusi nograbēja.

"Šī poga iedarbina sviru, kas savukārt ļauj iespiest citu, lielāku paneli," stāstīja sieviete, tuvodamās panelim, aiz kura skanēja grabēšana. Viņa atspiedās ar roku pret lielo paneli, un tas lēnām iegrima sienā, glīti aizslīdēdams aiz blakuspaneļa. Beidzot skatienam atklājās eja, tik liela, ka tajā varētu iespraukties cilvēks. Sieviete apgaismoja eju ar kabatas lukturīti.

"Te tā ir," viņa teica. "Tas arī viss. Eja ir aiz paneļa. Tā stiepjas dažas pēdas uz priekšu, tad ved uz leju un, kā jau es teicu, izbeidzas."

"Es gribu tajā ieiet," Strupdegunis, protams, teica un iebāza atvērumā vienu kāju.

Sieviete viņu strauji atrāva atpakaļ. "Nē!" viņa iesaucās. "Ieeja aizliegta. Tu taču negribi vēl vairāk nosmērēties. Tūlīt nāc atpakaļ!"

Strupdegunis turējās pretī un darīja, ko spēja, iai iekļūtu tumšajā ejā. Viņam briesmīgi gribējās pastaigāt pa slepeno eju. Kāpēc tā izbeidzas? Tātad tā ir tikai slēptuve, nevis eja? Tam nu gan viņš neticēja.

Sieviete sadusmojās. "Es par tevi ziņošu," viņa teica, joprojām turēdama Strupdeguni aiz jakas. "Vai gribi, lai es zaudētu darbu? Dari, ko tev saka! Dzirdi, kā rej jūsu suņi? Kaut kas atgadījies. Labāk ejiet un noskaidrojiet, kas tur ir."

Strupdegunis saklausīja Trakuļa un Mākuļa rejas un negribīgi atgriezās istabā. Taču viņš stingri apņēmās līdz brīvdienu beigām izpētīt šo slepeno eju.

Visi trīs izsteidzās Ringobelzas muižas dārzā, lai redzētu, kas satraucis suņus. Izrādījās, kāds svešs suns. Tas bija skrējis garām, saodis kaulus, kas piederēja Trakulim un Mākulim, un ievērojis, ka abi suņi ir piesieti.

Suns acīmredzot bija pielavījies un paķēris vienu kaulu, iekams Trakulis vai Mākulis viņu pamanīja. Tad viņš apsēdās drošā attālumā un sāka to grauzt.

Aiz niknuma un izmisuma abi spanieli vai prātu zaudēja, un, ja saites nebūtu tik stipras, četrkājainais zaglis jau sen būtu padzīts.

Taču abi varēja tikai mežonīgi riet, gandrīz pakārdamies saitēs. Strupdegunis pieskrēja pie

zaglīgā suņa, un tas metās prom, ko kājas nes, pamezdams kaulu.

"Vediet prom suņus!" sauca sieviete, stāvēdama uz Ringobelzas muižas sliekšņa. "Un nenāciet vairs atpakaļ. Galu galā jūs jau esat apskatījuši visu, kas te skatāms."

Bērni devās prom, vezdami suņus, kas rāvās nost no saitēm, joprojām juzdami sveša suņa smaku. Strupdegunis sadusmojās.

"Beidz, Trakuli! Tu man gandrīz roku izmežģīji. Kaulu taču dabūji atpakaļ. Kāpēc tā jāuztraucas?"

Diāna pēkšņi nobālēja. Rodžers to ievēroja un paņēma meiteni aiz rokas. "Saņemies, meitēn," viņš teica. "Mēs atnāksim vēlreiz. Šī ir pirmā diena pēc slimošanas, kad esam tik tālu gājuši un guvuši tik daudz iespaidu. Tu izskaties nogurusi līdz nemaņai. Atbalsties pret mani, un iesim uz mājām."

Bēr ni ļoti priecājas, atgriezušies mājas. Peperes jaunkundze jau viņus gaidīja. Pusdienu galds bija klāts, taču — ak vai! — bērniem nemaz negribējās ēst pēc šī rīta piedzīvojumiem.

"Jūs izskatāties ļoti noguruši," Peperes jaunkundze pārmetoši teica. "Ko esat izstrādājuši?"

"Tikai aprunājāmies ar Habardes māti, dabūjām suņiem kaulus un apskatījām Ringobelzas muižu," paskaidroja Strupdegunis, atlaidies krēslā. "Un izpētījām slēptuvi kamīnā un slepeno eju aiz paneļa, un…"

"Ak, Strupdeguni! Cerams, tu pārspīlē," Peperes jaunkundze viņu pārtrauca. "Un kur tu tik briesmīgi esi nosmērējies? Re, kā tu esi nosmērējis dīvāna spilvenu. Tu izskaties tā, it kā būtu līdis skurstenī."

"Gandrīz uzminējāt," Strupdegunis atteica. "Peperes jaunkundz, vai tiešām man jāpārģērbjas un jāiet vannā? Es pēkšņi jūtos tik noguris."

Zēns neizlikās. Peperes jaunkundze viņam mīļi paplikšķināja pa plecu un nošausminājās, ieraudzījusi paceļamies netīru kvēpu mākoni. Ak vai! Kā lai Strupdegunis neatgrieztos mājās netīrs! Taču viņa nelika zēnam uzvilkt citu jaku.

Pusdienās bērni ēda loti maz, laikam tāpēc, ka brokastis bijušas vēlu un tik bagātīgas. Tad viņi aizvilkās, lai mazliet atgultos. Strupdegunis ar pūlēm noģērbās, pameta sodrējiem klātās drēbes Peperes jaunkundzei un, ietinies pidžamā, cieši aizmiga.

"Vīruss nabadziņus galīgi novārdzinājis," Peperes jaunkundze teica māsīcai Hannai, kad viņas pēcpusdienā mierīgi sēdēja un šuva. Bērni neizdvesa ne skaņu. Trakulis, protams, bija iekārtojies uz Strupdeguņa gultas, bet Mākulis dārzā velti mēģināja saķert kaķi, kas sēdēja uz sētas.

"Šodien esat pietiekami pastaigājušies," Peperes jaunkundze stingri teica, kad bērni nokāpa iedzert tēju un izrādīja veselīgas ēstgribas pazīmes. "Kad paēdīsiet, izejiet dārzā. Varat pabarot Hannas jaunkundzes vietā cāļus un salasīt olas."

Taču Trakulis un Mākulis līdzsvaroja bērnu kūtrumu, ļaudami vaļu dullumam un aizrautīgi čiepdami paklājus, dvieļus un sukas. Kad bērni, pabarojuši vistas, atgriezās dārzā, lai salasītu olas, viņi ieraudzīja zālē pusi no mājā atrodamajiem paklājiem un dvieļiem. Kāda matu suka dižojās prīmulu pudura vidū.

Trakulis dabūja pērienu ar matu suku un apvainojies palīda zem dīvāna. Mākulis, kurš vēl nebija redzējis, ka var pērt ar matu suku, šausmās aizsteidzās prom un nerādījās līdz pat vakariņām.

"Starp citu," Peperes jaunkundze teica pie vakariņu galda," vai esat kaut ko dzirdējuši par savu savādo draugu Bārniju? Ja nemaldos, viņš ir cirka zēns un viņam ir mērkaķīte, vārdā Mi- randa."

"Jā," atbildēja Rodžers. "Viņš reti raksta. Kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes viņš ceļo apkārt. Taču drīz mums vajadzētu saņemt kādu ziņu. Vecais, labais Bārnijs."

"Kas tas tāds?" Hannas jaunkundze ziņkāri jautāja. "Bārnijs? Pirmo reizi dzirdu šo vārdu."

"Tas ir cirka zēns, ar kuru mēs sadraudzējāmies," Rodžers paskaidroja. "Lāga puisis. Mammai viņš patīk, tāpēc varat secināt, ka viņam nav nekāda vaina. Viņam nav mātes, bet viņš cer kādu dienu atrast tēvu. Bārnijs domā, ka viņa tēvs ir aktieris. Būtu jūs redzējusi Mirandu, viņa mēr- kaķlti!"

"Nē, paldies." Hannas jaunkundze nodrebi- nājās. "Es tos nejauceņus neciešu. Cerams, jūsu draugs nerādīsies vismaz tik ilgi, kamēr viņam ir mērkaķis."

Un tomēr bērni saņēma ziņu no Bārnija — jau nākamajā dienā.

Sestā nodala ziŅas no BĀRNIJA

Nākamajā dienā bērni pamodās daudz agrāk. Kaut gan vairs nebija ļoti agrs, viņi satikās ar Peperes jaunkundzi un Hannas jaunkundzi pie brokastu galda.

Blakus Rodžera šķīvim bija nolikta vēstule ar Bārnija rokrakstu — lieliem, plašiem burtiem pāri visai aploksnei. Urā, urā, urā!

Rodžers paķēra aploksni. "Vēstule no Bārnija! Vai nav sagadīšanās, ka tieši vakar vakarā mēs viņu pieminējām? Interesanti, vai mēs varēsim satikties."

Zēns atplēsa aploksni un skaļi nolasīja vēstuli, kamēr Diāna un Strupdegunis tvēra katru vārdu.

"Sveiks, Rodžer!

Rakstu, lai pateiktu, ka atkal esmu bez darba pēc loti labas vietas. Kā tu domā, ko es darīju? Rūpējos par mērkaķiem cirkā! Mans lauciņš. Mirandai klājās lieliski, viņa bez gala dižojās un izrīkoja visus pārējos mērkaķus.

Esmu sakrājis mazliet naudas un domāju, ka būtu jauki, ja varētu jūs visus atkal satikt. Vai tikai neesat atgriezušies skolā? Ja esat, tad, protams, nav jēgas. Būs jāmēģina tikties vasarā. Taču-, ja neesat vēl skolā, paziņojiet, es došos pie jums ar autostopu, lai cik jūdžu būtu jānobrauc. Nevar pārāk ilgi nelikties ne zinis par veciem draugiem, citādi mani aizmirsīs.

Uz. redz'tti! Ceru jūs satikt.

Bārnijs.

Miranda sūta sirsnīgākos sveicienus. "

Bērni līksmi saskatījās. "Vecais zēns Bārnijs! Mīļais, labais Bārnijs! Viņam jābrauc uz Ringobelzas ciematu, lai mazliet paviesotos. Kāda veiksme, ka neesam skolā!" Rodžers priecīgs berzēja rokas.

"Kopā ar mērkaķi Bārnijs nedrīkst braukt," Hannas jaunkundze stingri teica. "Es savā mājā mērkaķus nepieļaušu. Ja zēns palūgs, lai kāds pieskata viņa mērkaķi, es viņu labprāt uzņemšu, tikai. Dieva dēļ, bez mērkaķa. Es nepārdomāšu."

"Ak!" visi trīs izdvesa. Viņi ļoti labi zināja, ka nekas nespēs piespiest Bārniju atstāt Mirandu pie kāda cita. Tas nav iespējams.

"Varbūt viņš varētu apmesties kaut kur citur ciematā," ieminējās Peperes jaunkundze, redzēdama bērnu sejās vilšanos.

"Jā. Un, tā kā ir maijs un laiks tik labs un silts, varbūt viņš drīz varēs gulēt ārā," teica Diāna, atcerēdamās, ka Bārnijam nevajag jumtu virs galvas kā citiem cilvēkiem. "Viņš atradīs kādu šķūni vai siena gubu."

"Ļoti labi," Hannas jaunkundze sacīja. "Taču mērkaķi es iekšā nelaidīšu. Bekij, tu pielūkosi, lai tas nenotiktu, vai ne?"

Peperes jaunkundze pamāja māsīcai ar galvu. "Jā, Hanna. Neuztraucies. Mērkaķīte mājā neienāks, kaut gan tik slikta viņa nav. Es pieradu ļoti drīz."

Hannas jaunkundze klusu nosprauslājās. "Es nekad, nekad nepierādīšu pie mērkaķa," viņa teica. "Un, kamēr esmu dzīva, nemēģināšu to darīt."

Uzklājuši gultas un sakārtojuši istabas, bērni izgāja dārzā. Diāna paņēma pildspalvu, bet

Rodžers piezīmju papīru un aploksnes. Strupdegunis, kā parasti, tikai skatījās un deva nederīgus padomus, ko lai Bārnijam raksta. "Sveiks, Bār- nij!" Diāna iesāka. "Milzīgs paldies par vēstuli. Tu brīnīsies, ieraudzījis adresi, bet mums bija vīruss, un mūs atsūtīja šurp, lai mainītu apstākļus. Strupdeguni un 'Trakuli arī. Trakulim, protams, nebija vīruss. Arī šeit ir suns, vārdā Mākulis, kā radīts, lai būtu draugs Trakulim, tāpēc ka ir tikpat stulbs."

"Uzraksti Bārnijam, ka viņš velk ārā visus paklājus," Strupdegunis iestarpināja.

Diāna palaida piezīmi gar ausīm. "Vai es uzrakstīju "stulbs" pareizi? Jā, laikam gan. Tālāk."

Viņa turpināja rakstīt vēstuli, bet Rodžers un Strupdegunis skatījās viņai pār plecu un elpoja pakausī.

"Mēs visi jutāmies briesmīgi pēc slimošanas, un… " viņa turpināja. Te iejaucās Strupdegunis.

"Uzraksti, ka man kājas bija kā no želejas," viņš teica.

"Vai tu domā, ka viņam tas interesē?" Diāna nicīgi novilka. "Kāda kuram daļa gar tavām kājām? Un beidz elst man pakausī. Tu esi tāds pats kā Trakulis."

Trakulis, padzirdējis savu vārdu, metās virsū meitenei. Suns viņu pagrūda, un viņas spalva izdarīja vēstulē dziļu šņāpienu. "Sasodītais Trakulis! Bija tik glīti, un re, ko tu izdarīji. Gan jau Bārnijs sapratīs, ka tu to izdarīji. Prom!"

"Turpini, Diāna. Tu uzrakstīji: "Mēs visi jutāmies briesmīgi pēc slimošanas…"," teica Rodžers. "Vai uzrakstīji, kā uz šejieni jābrauc? Viņam nav ne jausmas, kur atrodas šis ciemats."

"Kāda jēga rakstīt, kur tas atrodas, ja viņš brauks ar autostopu?" Diāna jautāja. "Uzrakstīšu: "Parādi šo adresi tam, kurš tevi vedīs, un viņš tev pateiks, vai tu dodies pareizā virzienā. "

"Uzraksti par slepeno eju," teica Strupdegunis. "Viņam patiks."

"Tu laikam domā, ka es rakstu grāmatu." Diāna sadusmojās. "Un vai tu beigsi man elsot pakausī? Es tūlīt beigšu vēstuli. Jau tāpat gara sanākusi."

Un meitene pabeidza vēstuli: "Mēs šeit esam kopā ar Peperes jaunkundzi■ Tu viņu atceries, vai ne? Esam apmetušies pie viņas māsīcas Hannas jaunkundzes, kurai nepatīk mērkaķi, tāpēc, par nelaimi, tu nevarēsi dzīvot kopā ar mums. Taču gan mēs kaut ko izdomāsim. Milzīga buča mīļajai Mirandai.

Tavi draugi: Diāna, Rodžers un Strupdegunis.

P.S. Trakulis sūta sirsnīgākos "vau "."

Bērni parakstījās, un Diāna atviegloti nopūtās. "Viss, darīts. Man loti nepatīk rakstīt vēstules! Taču jauki, ka var pateikt Bārnijam, lai brauc šurp. Cik labi, ka neesam skolā!"

Bērni iemeta vēstuli un bridi prātoja, kad Bārnijs varētu ierasties. "Viņš saņems vēstuli rit," Rodžers teica, "un varbūt tūlīt dosies ceļā. Ja viņš ceļos ar autostopu tikpat veikli kā parasti, viņš varētu būt klāt rit pēcpusdienā."

Izklausījās ļoti cerīgi. Zinādami, ka atbrauks Bārnijs ar Mirandu, bērni nezin kāpēc jutās daudz labāk.

Viņi atcerējās Bārnija zilās, tālu vienu no otras novietotās acis iedegušajā sejā un Mirandas mīļo purniņu. Jā, tiešām būs patīkami viņus atkal ieraudzīt.

Nākot atpakaļ no pasta, bērni gāja garām Habardes mātes mājiņai. Vecenīte lasīja dārzā prīmulas un uzsmaidīja bērniem.

"Labrīt, Habardes māt," Strupdegunis teica, aizmirsis, ka tas nav večiņas īstais vārds. Rodžers un Diāna iegrūda viņam dunku katrs no savas puses. Zēns apjuka. "Ai! Es gribēju teikt… Labrīt, kundze!"

Vecā sieviņa iesmējās. "Ja gribat, sauciet mani par Habardes māti," viņa teica. "Man vienalga. Un man taču ir pieliekamais, tikai tas nav tukšs."

"Vai jūsu vectēvs šodien guļ?" Rodžers jautāja, atcerējies vecumveco vīru ar pinkainajām uzacīm un balto matu mākoni ap pakausi.

"Paskatīšos," atteica Habardes māte un nozuda. Drīz viņa nāca atpakaļ. "Nē, neguļ," viņa teica. "Varat nākt aprunāties. Vectēvam ir brīnišķīga atmiņa, tikai reizēm viņš atkārtojas. To, kas noticis pirms daudziem gadiem, viņš atceras labāk nekā to, kas notiek tagad. Uzreiz pēc pusdienām viņš jau aizmirsis, ko tikko ēdis, nabaga večuks."

Trakuli un Mākuli, protams, vajadzēja piesiet ārā. Vectēvam suņi nepatika. Habardes māte izveda bērnus cauri mājai un pa sētas durvīm izlaida mazā dārziņā. Vectēvs sēdēja krēslā, aplikts ar spilveniem, un smēķēja garu māla pīpi.

"Labrīt," teica visi trīs bērni, nevarēdami vien nobrīnīties par viņa milzīgajām uzacīm. Aiz tām tikko varēja saskatīt acis. Bērni prātoja, kā viņš var kaut ko redzēt. Diāna nodomāja, ka viņš mazliet atgādina vecu aitu suni ar pinkām pāri acīm.

"Labrīt," vectēvs teica un norādīja ar garo māla pīpi uz zemi. "Sēdieties un stāstiet, kā jūs sauc un kas esat. Agrāk neesat man acīs trāpījušies."

Bērni nosauca katrs savu vārdu. Vectēvs ieķi- ķinājās, izdzirdējis Strupdeguņa vārdu. "Tāpēc, ka tev deguns kā tupenis? Vai redzi manu degunu? Poga kas poga, tāpēc mani sauca par Pogu. Un Poga es esmu joprojām saviem draugiem —

Poga Durlijs esmu un Poga Durlijs nomiršu. Es vairs neatceros savu īsto vārdu. Vai nu Džons, vai nu Džo. Man vārdu devis deguns, tāpat kā tev." Vecais vīrs norādīja ar pīpi uz Strupdeguni un iesmējās — kladzinoši kā vista, kas izdējusi olu.

Vīra teiktais bērnus ļoti ieinteresēja. Viņi apsēdās un saausījās, kad vecais vīrs nosauca savu vārdu. Viņus saintriģēja drīzāk nevis šis "Poga", bet uzvārds Durlijs. Kur tas būtu jau dzirdēts? Tas viņiem visiem likās pazīstams.

Diāna atcerējās pirmā. "Hjū Durlijs!" viņa skaļi iesaucās. "Protams, Hjū Durlijs!"

Vecais vīrs saklausīja Diānas vārdus, un viņa pinkainās uzacis noslīdēja vēl zemāk. Viņš norādīja ar pīpi uz Diānu.

"Kā tu tikko teici, jaunkundz? Hjū, pareizi. Nevis Džons vai Džo, bet Hjū. Kā es varēju aizmirst? Kā tu to zini, jaunkundz?"

Diāna atcerējās Ringobelzas muzeja uzraudzes stāstu par vecā nama vēsturi. Ko viņa bija stāstījusi? Ak, jā! "1645. gadā šajā namā dzīvoja Hjū Durlijs, un viņa dēļ to sāka dēvēt par Ringobelzas muižu," viņa bija bubinājusi.

Diāna atbildēja vectēvam. "Mums stāstīja, ka Hjū Durlijs pakāris zvanus Ringobelzas muižā," viņa skaidroja. "Neparasts vārds — Durlijs. Kad jūs teicāt, ka jūsu uzvārds ir Durlijs, es atcerējos to seno laiku Hjū Durliju."

Vecais vīrs atzvēlās krēslā. Acis viņam bija gandrīz ciet, pavērtas tikai šaurā spraudziņā.

Pēkšņi viņš tās.atvēra un paliecās pretī bērniem, it kā gribētu atklāt noslēpumu. "Hjū Durlijs bija mans vecvecvecvecvectēvs," viņš gandrīz čukstus teica. "Pat nezinu, cik "vec". Jā, es esmu Ringobelzas Durlijs. Es par to veco namu zinu visu. Es zinu noslēpumus, kurus nezina neviens cits. Varbūt es jums dažus atklāšu — tikai dažus. Norunāts?"

Septītā nodala VECTĒVS RUNĀ

Visi trīs bērni satraukti saspringa un skatījās uz vectēvu. Beidzot Diāna ierunājās:

"Vai tiešām jūs izstāstīsiet par Ringobelzas muižu? Tā ir tik veca, noslēpumaina māja. Mēs redzējām slēptuvi vecajā kamīnā un…"

"Ak, tā," vectēvs nicīgi novilka. "Muļķības. Diez vai tur kāds slēpies."

"Un mēs redzējām, kā aizvirzījās gobelēns, lai iedarbinātu sviru, kas atbīda lielo paneli," teica Strupdegunis, "bet tā sieviete mūs nelaida slepenajā ejā."

"Es tajā esmu bijis neskaitāmas reizes." Vectēvs ķiķināja.

"Kāpēc tā vajadzīga?" Rodžers jautāja. "Tā taču ir tikai slēptuve, nevis slepena eja? Vai tiešām tā izbeidzas strupceļā, kā teica tā sieviete?"

"Strupceļā?" vecais vīrs pārsteigts jautāja. "Nē, tā nu gan nav. Strupceļā! Kāda jēga būtu tādai slepenajai ejai? Nē, nē, jaunskungs, pirms vairākiem gadsimtiem pa to varēja aizbēgt no mājas. Toreiz laiki bija gan labi, gan slikti, gluži tāpat kā tagad, un Ringobelzas ļaudis nezināja, kad ieradīsies ienaidnieki vai laupītāji, apkārt klīstoši zagļi vai atriebēji. Laiki bija nežēlīgi, tā man stāstīja vectēvs."

"Jūsu vectēvs?" Diāna pārsteigta iesaucās. "Ak Dievs! Tā jau ir īsta vēsture! Cik tad jums bija gadu, kad jūsu vectēvs to stāstīja?"

"Nu jau būs apritējuši simt gadi," vecais vīrs teica. "Tolaik valdīja Viktorija, kaulaina, sīka sieviete. Stāsta, ka viņa esot vienreiz bijusi Rin- gobelzā, es gan neatceros."

"Turpiniet, lūdzu," Diāna sacīja. "Cik vecs bija jūsu vectēvs, kad viņš jums to visu stāstīja?"

"Viņš bija jauneklis." Vecais vīrs skaļi ķiķināja. "Viņam bija tikai kādi sešdesmit, taču viņš bija daudz ko uzzinājis no sava vectēva, un jūs neticētu savām ausīm, ja to dzirdētu."

Bērni vēroja, kā večukam pazūd acis aiz pinkainajām uzacīm, kad viņš aizklīda pagātnē, kas viņam likās tikpat tuva kā šī saulainā un siltā maija diena. Cik savādi ir būt tik vecam — cik dīvaini izlasīt vēstures lappuses savā prātā, nevis grāmatā!

Diāna maigi noglāstīja veco, mezglaino roku. "Vai mēs jūs nenogurdinām?" viņa jautāja. "Vai varat pastāstīt vēl kaut ko? Ko jūsu vectēva vectētiņš ir stāstījis viņam?"

No vecā vīra sāka plūst savādu nostāstu juceklis. "Tajos laikos, kad šeit apkārt klīda vilki," viņš iesāka, un bērniem likās, ka viņi nokļuvuši Sarkangalvītes laikos.

"Tajos laikos, kad šeit klīda vilki, iestājusies barga ziema. Zeme bijusi tik stipri sasalusi, ka no tās lēkušas dzirksteles, kad to dauzījuši. To man stāstīja vectēvs. Tā, protams, nav taisnība. Kādu nakti vilku bars kaukdams devies uz Rin- gobelzu. Tie meklēja lopus, meklēja vistas un — ak vai! — arī cilvēkus."

"Cik briesmīgi!" Diāna nodrebinājās. "Tas, protams, bija ļoti, ļoti sen?"

"Es jau teicu, ka tas bija mana vecvectētiņa laikos," nepacietīgi atcirta vecais vīrs, kuram nepatika, ka viņš ir pārtraukts. "Ļaudis gulēja, un vilki piekļuva tuvu klāt. Tie pienāca pie Bārlo- vas mātes mājas Ringobelzas mežā un saoda veco sievieti. Tie stāvēja kaukdami…"

Vectēvs pēkšņi noliecās uz priekšu, un bērni satrūkās. "Kā jūs domājat, kas šajā brīdī notika?"

viņš jautāja, un viņa krekšķošā balss ieskanējās skaļāk. "Sāka zvanīt Ringobelzas zvani — skaļi un skaidri! Tie zvanīja tik skali, ka visus pamodināja."

Vecais vīrs atkrita atpakaļ un apklusa. "Ļaudis pamodās, izdzirdēja vilku kaucienus, aizdzina tos un izglāba nabaga Bārlovas māti?" Diāna pēc brīža ierunājās. Viņai bija jādzird, kā viss. beidzies.

"Ak, jā." Likās, ka večuks tikko pamodies. "Tikai ir viens "bet", jaunkundzīt. Neviens zvanus neskandināja — tie zvanīja paši no sevis."

Diāna tikko manāmi nodrebēja. "To stāstīja arī muzeja uzraudze," viņa atcerējās. "Viņa teica, ka zvani paši sākuši skanēt naktī, kad nogalināts Hjū Durlija dēls, un kopš tās reizes tie esot paši no sevis zvanījuši, tuvojoties ienaidniekam. Vilki bija mazā ciemata ienaidnieki, tāpēc zvaniem vajadzēja skanēt! Cik savādi!"

"Vai tie ir zvanījuši arī citreiz?" jautāja Strupdegunis, ko stāstījums bija loti satraucis.

"Jā gan. Tonakt, kad uz muižu zagās ārpus likuma pasludinātie noziedznieki," atcerējās vectēvs, "un todien, kad kareivji atnāca pakaļ vecajam Durlijam, lai viņu vestu uz cietumu. Tas bi ja mana vectēva laikos. Viņš bieži ir stāstījis par šo notikumu. Pēkšņi ieskanējušies zvani, un vecais Džeimss Durlijs aizbēdzis pa slepeno eju."

"Slepenā eja. Tā pati, kuru mēs vakar redzējām!" Rodžers iesaucās. "Tātad tā nevar izbeigties strupceļā."

"Kareivji viņam sekoja," vecais virs turpināja. "Viņi iegāja ejā cits pēc cita un devās pa to uz priekšu, bet viņš jau bija prom."

"Uz kurieni tā ved?" jautāja Rodžers, kuram jau sāka apnikt stāsti par vecajiem laikiem.

"Jautājiet Bārlovas mātei," vecais vīrs atbildēja un atkal savādi, skaļi ieķiķinājās. "Viņa visu zina."

Bērni apmulsuši saskatījās.

"Bet… jūs teicāt, ka Bārlovas māte dzīvojusi tad, kad šeit bijuši vilki," Diāna ierunājās. "Viņa vairs nav dzīva."

"Viņa ir dzīva un vesela," vectēvs atteica. "Dzīvo vecajā lauku mājā. Viņa zina, kad es jums saku. Zina gan. Vectēvs neatklāj daudz noslēpumu."

Tas tik bija satraucoši! Vecais vīrs apmaldījies atmiņās, domāja Diāna. Varbūt viņu nogurdinājusi runāšana, un viņš jauc pagātni ar nākotni.

"Vai jus nezināt, uz kurieni ved slepena eja?" Diāna vēlreiz mēģināja izdibināt. "Vai uz Ringobelzas nama pagrabu? Vai uz…"

"Tā ved pie Bārlovas mātes," vecais vīrs ietiepīgi atkārtoja. "Tā tas bija manas bērnības laikā. Mēs ar Džiniu, manu brāli, reiz nokāpām lejā un atradām vecas grāmatas."

"Vecas grāmatas!" Strupdegunis bija sajūsmā. "Vai jums tās vēl ir?"

"Kur jūs tās atradāt? Ejā vai pie Bārlovas mātes?" Rodžers jautāja, juzdams, ka vecais vīrs sāk putrot.

"Lejā ejā," vecais vīrs nočukstēja, it kā atklādams noslēpumu. "Tur bija vecs skapītis noslēpts, un mēs to attaisījām. Tajā bija grāmatas un papīri, un veca griezumiem rotāta kastīte, un neatceros, kas vēl."

"Vai jūs to paņēmāt?" pēc mirkļa jautāja Strupdegunis. "Tās nebija jūsu mantas."

Vecais vīrs atkal iegrima atmiņās. Tad viņš sāka sajūsmā murmināt:

"Vai tad mēs ar Džimiju neesam no Durliju ģimenes? Vai mēs neesam Durliji, kaut gan dzīvojām mazā lauku mājelē, nevis Ringobelzas muižā? Kurš zināja par tām vecajām grabažām? Tās nebija vērtīgas. Mēs domājām — vecais Durlijs tās sensenos laikos paslēpis, un mēs, arī Durliji, esam atraduši. Kāpēc lai nepaņemtu?"

Bērni varētu nosaukt daudz iemeslu, kāpēc vecajam vīram un viņa brālim nevajadzēja ņemt mantas, bet viņi neko neteica. Viņi loti gribēja zināt, vai šīs vecās mantas ir saglabājušās.

Diāna uzrunāja veco vīru, kurš joprojām kaut ko murmināja un likās galīgi iegrimis pagātnē. Meitene runāja loti maigi, it kā viņš būtu bērns.

"Vectēv, neuztraucieties. Jūs paņēmāt mantas un aiznesāt. Vai tās ir pie jums?"

"Paņēmām gan," vectēvs teica, un viņa izbalējušās acis iemirdzējās. "Džimijs paņēma lādīti, bet es grāmatas."

"Par ko bija tās grāmatas?" Rodžers jautāja.

Vecais vīrs iesprauslājās. "Kā lai es zinu? Es nepratu lasīt. Nekad neesmu studierējis, bet vai tāpēc biju sliktāks par citiem?"

Šie vārdi sagādāja vilšanos. Diāna mēģināja vēlreiz.

"Kas nolika ar grāmatām, vecotēv? Vai tās vēl ir pie jums?"

"Jautājiet mazmeitai," vectēvs teica. "Viņai ir daudz mantu. Tikai kāds no vecām grāmatām labums? Viņa tās jau sen būs sadedzinājusi."

"Vectēv, pastāstiet, lūdzu, uz kurieni ved slepenā eja!" Strupdegunis lūdzās.

Vecais vīrs paskatījās uz zēnu tik nikni, ka Strupdegunis sarāvās.

"Mūs ar Dzimu piekāva par to, ka turp gājām," viņš teica. "Mēs izlielījāmies, un Pols Durlijs, kurš tolaik dzīvoja muižā, saķēra mūs un sita tik ilgi, līdz sākām lūgt žēlastību. Viņš teica — ja mēs izstāstīšot to, ko zinām, viņš likšot mūs izsūtīt no Ringobelzas ciemata uz svešu zemi, kur mēs strādāšot kā vergi. Tāpēc mēs abi ar Džimu turējām mēli aiz zobiem. Es par to vairs nerunāšu. Dariet ar mani, ko gribat. Kas jūs tādi esat?"

Večuks pacēla balsi un mazliet paslējās savā krēslā.

"Jūs zināt, kas mēs esam," Diāna nobijusies teica. "Trīs bērni. Jūsu mazmeita jums pateica, kā mūs sauc. Mēs nedarīsim neko ļaunu."

Taču vecais vīrs bija tik ļoti pagātnes atmiņu pārņemts, ka vairs nespēja sazīmēt bērnus tagadnē. Skatīdamies uz tiem caur pieri, viņš atkal atslīga krēslā.

"Kas jūs esat? Svešinieki uzmācas ar jautājumiem un izvilina manus noslēpumus! Iztaujā, okšķerē un traucē!"

Vectēvs stipri pacēla balsi, un viņu sadzirdēja mazmeita, Habardes māte. Viņa izsteidzās laukā.

"Nu, nu, vecotēv! Neuzkurini sevi. Nebaidieties, bērni. Vai viņš dalījās atmiņās par sevi? Tad viņš parasti uztraucas."

"Viņš domāja, ka mēs gribam izvilināt viņa noslēpumus," Diāna, gandrīz raudādama, teica, "bet mums tas tikai likās ļoti aizraujoši."

"Protams," Habardes māte sacīja. "Nevajag vairs uztraukties. Vectēvs ir tādā vecumā, kad ne vienmēr visu dara pareizi. Reizēm nabaga vecais vīrs jūtas par kaut ko vainīgs, tad viņam sametas bail. Gan jau drīz atkal nomierināsies."

Viņa sakārtoja spilvenus, pret kuriem vectēvs bija atspiedies, un ieveda bērnus mājā. Viņi lūkojās apkārt, ar skatienu meklēdami kādu vecu grāmatu. Pēc tam kad bērni bija apbēdinājuši veco viru, viņi vairs negribēja neko jautāt.

"Man jāiet atpakaļ pie vecātēva," Habardes māte teica, vadīdama viņus uz ieejas durvīm. "Nāciet atkal, kad vien gribēsiet. Jūs vienmēr būsiet laipni gaidīti."

Astotā nodaļa RĪTS CIEMATĀ

Bērni vilkās pa ceļu, apmulsuši no dzirdētā, līdz nonāca pie Ringobelzas muižas. Abi suņi sajūsmināti skraidīja apkārt bērniem. Viņi vai prātu zaudēja, beidzot palaisti savā vaļā, kaut gan Habardes māte viņiem atkal bija iedevusi kaulus, lai suņi tos grauztu un būtu mierīgi.

Bērni apstājās un skatījās uz veco mūra namu.

"Es šeit negribētu dzīvot," Diāna teica.

"Mazi logi, iekšā krēsla, akmens grīdas un sienas. Tik auksts… Brr! Droši vien ļoti nemīlīga mājvieta."

"Un nekad nevar zināt, vai teju nesāks skanēt zvani!" ierunājās Strupdegunis. "Es kļūtu stīvs aiz bailēm. Kā zvani var skanēt paši no sevis? Kāds tos ir zvanījis. Tie nevar zvanīt paši no sevis."

"Nerunāsim par to." Diāna nodrebinājās. "Man liekas, tas ir izdomāts. Tā nenotiek."

Sieviete, kas strādāja par ekskursiju vadītāju, iznāca, lai noslaucītu celiņu, un ieraudzīja bērnus.

Trakulis uzreiz pieskrēja viņai klāt un, kā parasts, sāka draudzīgi lēkāt apkārt. Sieviete nikni atgaiņājās ar slotu.

Trakulis nespēja turēties pretī slotas vilinājumam. Viņš lēca tai virsū un mēģināja iekost, jo domāja, ka sieviete ar viņu rotaļājas.

Kad Mākulis iedomājās, ka arī viņš varētu pievienoties, sieviete ļoti sadusmojās un gandrīz vai nobijās. Viņa nikni mēģināja ar slotu trāpīt suņiem, un tie aiz sajūsmas vai prātu zaudēja.

"Trakuli! Mākuli! Šurp!" Rodžers beidzot pasauca. Suņi paklausīgi pienāca, un sieviete dusmīgi pavērās bērnos.

"Nekad vairs nevediet šurp suņus!" viņa draudoši teica. "Citādi sūdzēšos."

"Kam?" Rodžers jautāja. "Sakiet vien. Vai ir kāds Durlija kungs, kuram jūs varētu sūdzēties par mums? Ja tā, mēs viņu gribētu satikt. Mēs gribam pajautāt par slepeno eju!"

Sieviete beidza slaucīt un paskatījās uz Rodžeru.

"Par slepeno eju? Kas tur ko jautāt? Vai tad jūs to neredzējāt?"

"Jā, taču jūs teicāt, ka eja beidzoties strupceļā, bet mēs uzzinājām, ka tā nav vis," Rodžers atteica.

"Tad jums ir nepareizas ziņas," sieviete atbildēja. "Tā tiešām beidzas strupceļā. Es pati redzēju. Eja ir aizmūrēta, tāpēc tā vairs nav eja. Tai nav turpinājuma."

"Ak, tā," Rodžers novilka. Tas ari bija viss, ko viņš varēja pateikt. Tādu iznākumu viņš nebija iedomājies. Slepenas ejas bieži mēdza aizmūrēt, kad tās vairs netika izmantotas. Un ļoti iespējams, ka tā noticis ari šoreiz, it īpaši tāpēc, ka Ringobelzas muiža tagad ir muzejs un vairs nav apdzīvota.

"Vai jūs zināt, uz kurieni veda slepenā eja?" Strupdegunis jautāja.

"Uz nekurieni!" sieviete atcirta. "Eja iebruka un kļuva nelietojama — pa to nevarēja nekur iziet."

"Uz kurieni tā veda pirms tam?" Strupdegunis neatkāpās.

"Diez vai to kāds zina," sieviete atbildēja, atsākusi slaucīt un bažīgi skatīdamās uz Trakuli un Mākuli, kuri meta ilgu pilnus skatienus uz slotu. "Jādomā, tā nav izmantota gadsimtiem ilgi. Neviens jau negribēja pētīt veco izpostīto eju — tā jebkurā mirkli varēja iebrukt visā garumā."

"Tātad eja ir gara?" Rodžers tincināja. Taču sieviete neatbildēja. Tikai nepacietīgi nosprauslājās, nopurināja no slotas putekļus un pazuda tumšajā priekšnamā.

"Nejauka būtne," teica Diāna. "Man liekas, viņa melo. Eja kļuva bīstama, vairs nebija lietojama, un to aizmūrēja, kad muižu pārvērta par muzeju. Vecā māja gadiem stāvēja neapdzīvota un droši vien bija briesmīgā stāvoklī. Kāda biedrība to nopirkusi un atvērusi tūristu apskatei."

"Diezgan dīvaina vieta, jāsaka. Ar vecām mēbelēm, aizmirstām lietām, kas, liekas, stāv un sapņo," teica Strupdegunis.

Abi pārējie bērni pārsteigti vērās zēnā. "Tu esi kļuvis par dzejnieku?" jautāja Rodžers.

"Nē," Strupdegunis atbildēja, pietvīcis tāpēc, ka ticis nosaukts par dzejnieku. "Nezinu, kāpēc, bet šī vecā māja mani saista. Tā ir noslēpumaina, ar slēptuvēm, slepenām ejām un zvaniem, kas skan paši no sevis. Es te negribētu palikt nevienu nakti."

"To tev neviens nav lūdzis," Rodžers atteica. "Tāpēc neuztraucies."

"Skatieties! Trakulis iegāja mājā!" Diāna pēkšņi iesaucās.

"Trakuli! Trakuli! Trakuli!"

Trakulis izmetās laukā ar suku zobos un izskatījās ļoti apmierināts.

"Stulbeni!" Strupdegunis nokliedzās un atņēma sunim suku. Tā bija maza, cieta suka, ko lieto kāpņu paklāju un durvju paklājiņu tīrīšanai.

Strupdegunis piesardzīgi aiznesa suku pie ieejas durvīm un ieskatījās iekšā. Muzeja uzraudzi nemanīja, tāpēc viņš uz pirkstgaliem iezagās priekšnamā, lai noliktu suku.

Kāda dusmīga balss lika zēnam salēkties. "Nu, veicīgāk! Es redzu, ka jūs nākat un okšķerējat apkārt bez maksas. Ja jūs, bērni, kopā ar saviem suņiem mani vēl traucēsiet, es došos uz policiju un lūgšu, lai jums aizrāda, kā jāuzvedas."

Strupdegunis ieraudzīja sievieti telpas dziļumā. Gaismas strēlē, kas krita pa šauro lodziņu, viņa atgādināja niknu raganu. Zēns metās prom, un pārējie sāka nevaldāmi smieties, kad viņš, izdrāzies ārā, gandrīz paklupa pret abiem sajūsminātajiem suņiem.

"Vai tu dzirdēji zvanus, vai?" Rodžers jautāja. "Goda vārds, kājas tev vairs nav kā želeja, citādi tās tevi nebūtu iznesušas tik ātri. Kā ar reaktīvo dzinēju!"

"Beidz!" Strupdegunis dusmīgs atcirta. "Labāk nopirksim saldējumu, ja šajā vecajā ciematā vispār tāds ir. Varbūt viņi nemaz nav dzirdējuši par saldējumu."

Bērni devās uz ciematu. Diāna sāka runāt par veco vīru. "Kad viņš stāsta, liekas, it kā es šķirstītu vēstures grāmatas lappuses," viņa teica. "Žēl, ka viņš visu jauca — pagātni ar tagadni — un domāja, ka mēs esam no pagātnes atnākuši, lai uzzinātu viņa vecos noslēpumus un viņu sodītu. Nabaga vecais vīrs."

"Interesanti, ka viņš atradis slepenajā ejā vecas grāmatas un lādīti ar grebumiem," sacīja Strupdegunis. "Lādīte droši vien jau sen pazudusi. Vai vecais vīrs neteica, ka to paņēmis viņa brālis? Taču grāmatas, ļoti iespējams, joprojām kaut kur ir."

"Viņš droši vien nobijās, ka kļūs zināms, ka tās paņēmis viņš," teica Rodžers, "tāpēc noglabājis un gadiem ilgi nav aizticis. Tad droši vien aizmirsis, un viņa mazmeita tās atradusi, kad sāka saimniekot vecā vīra rhājā."

"Un, iespējams, izmetusi atkritumos," Diāna piebilda. "Jocīgi, ka vecais vīrs neprot lasīt. Cik mokoša sajūta, ja tev ir vecas, aizraujošas grāmatas, bet tu tās nevari izlasīt!"

"Diez vai mēs arī varētu izlasīt," atbildēja Rodžers, dodamies uz mazu ciemata veikaliņu, kurā, liekas, tirgojās ar visu ko. "Tās droši vien ir vecajā drukā, kur vārdi ir tik savādi izlocīti."

"Vai latīniski," Diāna sacīja. "Strupdegunis varētu iztulkot, vai ne, Strupdeguni? Tev taču padodas latīņu valoda?"

Strupdegunis viņu iedunkāja. Visi zināja skolotāja zobgalīgās piezīmes par Strupdeguņa sekmēm latīņu valodā. Latīņu valoda nebija tas priekšmets, kas zēnam padevās.

Bērni apsēdās un sāka ēst saldējumu. Tas bija ļoti gards, gatavots no īsta krējuma. Pēc tam viņi izdzēra pa glāzei limonādes un sāka justies daudz labāk.

"Es jau esmu aizmirsis, ka mums bija vīruss," caur garo salmiņu sūkdams limonādi, teica Strupdegunis. "Es jūtos gandrīz atkal kā savā ādā."

"Cik žēl, ka tajā atgriežas vecais saturs," Rodžers atbildēja.

"Nemēģini būt asprātīgs," Strupdegunis atcirta. "Es vēl nejūtos tik labi, lai sadotu tev pa kaklu, kad tu izspļauj kārtējo trulo piezīmi, bet drīz es to varēšu."

"Vau!" ierējās Trakulis un uzlika Strupdegunim uz ceļgala ķepu.

Strupdegunis nolaida skatienu. "Ko tu gribi? Limonāde tev negaršo."

"Varbūt viņš ir izslāpis," ierunājās pārdevēja un nolika suņiem bļodiņu ar ūdeni. Tie sāka skaļi lakt.

"Paldies," Strupdegunis sacīja. "Jūs esat ļoti laipna."

Te nošķindēja veikala zvaniņš un kāds ienāca. Diāna piebikstīja ar elkoni Rodžeram.

"Kā no pasakas," viņa čukstēja. Veikalā bija ienākusi sīka večiņa vecā, sarkanā apmetnī. Uz muguras karājās noskrandusi kapuce.

"Sarkangalvīte vecumdienās," Rodžers atčukstēja. Diāna priecīgi pamāja ar galvu. Jā, Sarkangalvīte vecumdienās. Varbūt viņa vēl tagad dzīvo tajā pašā mājiņā, kurā mita bērnībā? Tas, protams, nevarēja būt, bet Diānai patika tā domāt.

"Mārciņu sviesta, lūdzu, unci melno piparu, miltu paku un krūzi ar jūsu pašas vākto medu," smalkā, skaidrā balsī teica pircēja apmetnī. Gaidīdama preci, viņa pagriezās pret bērniem.

Večiņai bija savādas acis — gandrīz zaļas, nodomāja Diāna. Mute viņai bija kā vecai sievietei, iekritusi un bez zobiem, bet acis joprojām spožas. Mati sniegbalti, bet joprojām sprogaini. Večiņa pasmaidīja un pamāja bērniem ar galvu.

"Labrīt, " viņa teica savā smalkajā, bērnišķīgajā balstiņā. "Vai jūs esat atbraukuši ciemos?"

"Jā," Diāna pieklājīgi atbildēja. "Mēs dzīvojam pie Hannas Peperes. Mums bija vīruss, tāpēc neesam skolā. Vai jūs pazīstat Peperes jaunkundzi?"

"Kā tad," večiņa atbildēja. "Pirms daudziem gadiem es strādāju pie viņas mātes. Pasakiet, ka satikāt mani. Viņa mani atcerēsies."

"Labi," Diāna atbildēja. "Kā jūs sauc?"

"Bārlova," večiņa teica. "Naomi Bārlova, un es dzīvoju Ringobelzas mežā."

"Bārlova!" bērni visi reizē iesaucās. Viņi at- cc rejās vecā vira vārdus: "Jautājiet Bārlovas mātei!" Vai šī večiņa būtu tā pati Bārlovas māte?

Iekams bērni saņēmās, lai to pajautātu, večiņa ar iepirkumu somu jau bija izgājusi no veikala. Diāna pagriezās pret pārdevēju.

"Mēs šodien dzirdējām par kādu Bārlovas mati," viņa teica. "Tā taču… tā taču nebija Bārlovas māte?"

Pārdevēja iesmējās. "Protams, ne. Bārlovas māte dzīvoja sen, sen. Es vēl nebiju dzimusi. Viņa dzīvoja turpat, kur tagad mīt vecā Naomi, — Ringobelzas meža mājā."

Devītā nodala

SARUNA PIE TĒJAS TASES

Bērni samaksāja un lēnām devās atpakaļ uz Mannas Peperes māju. "Ringobelzas meža māja!" Diāna atkārtoja divas vai trīs reizes. "Tas viss aizvien vairāk sāk atgādināt bērnu pantiņu… vai pasaku!"

"Vai ievēroji, cik savādi zaļas acis ir šai Naomi Bārlovai?" Rodžers jautāja diezgan apjucis. "Raganām ir zaļas acis."

"Nerunā muļķības," Strupdegunis teica.

"Viņa nemaz, neizskatījās pec raganas. Mīļa večiņa."

"Es neteicu, ka viņa ir ragana vai atgādina raganu," Rodžers iebilda. "Es tikai norādīju, ka viņai ir neparastas acis. Es neesmu tik stulbs, lai ticētu, ka mūsdienās ir raganas."

"Man viņa atgādināja Sarkangalvīti, kāda tā varētu izskatīties vecumdienās," sacīja Diāna. "Ar vecu, sarkanu apmetni un noskrandušu kapuci. Varu iedomāties, ka Sarkangalvīte glabā savu apmetni gadiem ilgi."

"Viņa būtu izaugusi no apmetņa." Strupdegunim jau bija apnikušas runas par zaļām acīm, raganām un apmetņiem. "Ejam ātri uz mājām. Es tikko sajutu, ka man kājas sāk atkal ļodzīties."

"Liecies mierā ar savām kājām!" Diāna iesaucās. "Man tās liekas pavisam normālas."

Peperes jaunkundze uzstāja, ka arī šajā pēcpusdienā bērniem vajag atpūsties, kaut gan Strupdegunis, ar kura kājām, likās, bija notikusi brīnumaina pārvērtība, gribēja noīrēt zirgu, lai dotos izjādē pa apkārtējo apvidu.

"Nedrīkst," atbildēja Peperes jaunkundze. "Jums jāatpūšas."

"Vai es drīkstu atpūsties ceturtdaļstundu un tad izvest pastaigā Trakuli?" Strupdegunis jautāja. "Viņš ir briesmīgi resns. Šopēcpusdicn viņam vajadzīga gara pastaiga."

"Tev taisnība," Peperes jaunkundze atbildēja. "Viņš ir pārāk resns, un viņam vajadzīga gara pastaiga. Šodien es pati izvedīšu viņu kopā ar Mākuli, kaut gan pēc tam arī mani varēs saukt par Trakuli. Es noteikti sajukšu prātā, ja man apkārt lēkās divi suņi."

"Hahā! Joks," Strupdegunis nedomājot atteica. Viņš nebija augstās domās par Peperes jaunkundzes jokiem. "Nē, Peperes jaunkundz, lai Trakulis paliek kopā ar mani gultā. Paldies. Jūs varat izvest ārā Mākuli."

"Liels paldies," Peperes jaunkundze atbildēja. "Vai tu beidzot klausīsi mani un iesi augšā? Es tevi brīdinu —ja sāksi darīt muļķības, es pielietošu veco sodu, un tev tas nepatiks."

"Kāds tas ir?" Strupdegunis ziņkāri jautāja. "Es domāju, ka man nekas nevarētu būt pret jūsu sodiem, Peperes jaunkundz."

"Ak, tā," Peperes jaunkundze atteica. "Tad pamēģināsim — tēja bez ievārījuma un kūkām. Tikai sviestmaizes."

Tas neizklausījās patīkami. Strupdegunis steigšus devās augšā, un Trakulis viņam sekoja pa pēdām. Zēns zināja, ka ap launaga laiku būs pārāk izsalcis, lai uzņemtos tik muļķīgu sodu.

Zēns bija noguris vairāk, nekā viņam likās, un nogulēja ciešā miegā līdz pat launagam. Arī Trakulis gulēja, izstiepies šķērsām pāri

Strupdeguņa kājām. Mākulim nebija ne jausmas, kur pēcpusdienās pazūd Trakulis, un, velti to izmeklējies gluži neiespējamās vielās, ari ogļu pagrabā, viņš priecīgs devās pastaigā kopā ar Peperes jaunkundzi.

Strupdegunis, pēc ilgā miega juzdamies neparasti izsalcis, ļoti priecājās, ka Peperes jaunkundze vairs nepiemin tēju bez ievārījuma vai kūkām.

"Karsti plācenīši!" viņš iesaucās, aptaustīdams silto šķīvi. "Ņam-ņam! Mājas sviests un mājas medus! Kas var būt labāks? Un kas tad tur? Svaigi cepta ogu maize? Es pat nezinu, ar ko lai sāku."

"Neesi nu tik rijīgs, Strupdeguni," Diāna aizrādīja un paņēma plācenīti. "Un nobuldurē. Tev vēl ir daudz laika, kamēr nonāksi līdz kūkai."

"Apklusti!" Strupdegunis atcirta. "Atradusies skolotāja!"

Hannas jaunkundze paskatījās pāri galdam uz Peperes jaunkundzi un tikko manāmi pasmaidīja. "Ātri gan viņi atveseļojas," vecā kundze teica.

"Jā gan," Peperes jaunkundze atbildēja. "Strupdeguni, saki Trakulim, lai viņš ceļas augšā no manas kājas. Man liekas, viņš domā, ka sēž uz tavējās. Starp citu, viņš ir smags."

Trakulis piecēlās, un viņa vielu tūdaļ ieņēma Mākulis. Ar to Peperes jaunkundze samierinājās. Viņa negribēja lūgt Hannas jaunkundzi, lai tā aizdzen Mākuli. Likās, ka ēdienreizēs suņi spēlē "krēslus".

"Interesanti, vai Bārnijs drīz atbrauks?" Strupdegunis ieminējās. "Vai viņš jau saņēmis mūsu vēstuli?"

"Protams, ne," atbildēja Diāna. "Mēs to iemetām tikai šorīt no rīta."

"Tiešām?" Strupdegunis pārsteigts jautāja. "Šīs brīvdienas sāk līdzināties visām pārējām: laiks sajūk, un tad — žvikt! — brīvlaiks ir pagājis, pirms vēl pagūsti ko aptvert."

"Nerunā muļķības, Strupdeguni," Peperes jaunkundze aizrādīja, bet Diāna un Rodžers ļoti labi saprata Strupdeguni.

"Hannas jaunkundz," Diāna ierunājās, atcerējusies zaļacaino večiņu ciemata veikalā. "Vai jūs pazīstat vecu kundzi, vārdā Naomi Bārlova?"

"Kā lai es viņu nepazītu!" Hannas jaunkundze iesaucās. "Pirms daudziem gadiem viņa strādāja pie manas mīļās mammītes un bija ļoti laba kalpone. Es viņu atceros kopš tā laika, kad biju vēl maza meitene. Tagad viņai jābūt ļoti vecai."

"Viņa dzīvo Ringobelzas meža mājiņā," Rodžers teica.

"Jā," pēkšņi ierunājās Peperes jaunkundze. "Tā ir tā mazā meža mājiņa, kas man vienmēr atgādinājusi Sarkangalvītes namiņu."

"Vecajai Naomi Bārlovai mugurā bija sarkans apmetnis ar kapuci," Diāna teica. "To viņa droši vien valkājusi jau tad, kad bi ja daudz jaunāka un kad jūs viņu pirmoreiz redzējāt. Laikam tāpēc jūs iedomājāties par Sarkangalvītes namiņu."

"Vai jūs zināt kaut ko par veco Bārlovas māti, kas dzīvojusi tajā pašā mājiņā pirms daudz, daudz gadiem?" Rodžers jautāja.

"Nē," Hanna atbildēja. "Esmu šo vārdu dzirdējusi. Tas ari viss. Kā jūs par viņu zināt?"

"Mēs šorīt runājām ar veco vīru," atbildēja Diāna. "Jūs jau zināt — ar Habardes mātes vectēvu."

"Habardes māte?" Hannas jaunkundze pārsteigta jautāja. "Kas tā tāda?"

"Varbūt tas nav viņas īstais vārds," Rodžers atbildēja, "bet viņa dzīvo Habardu mājā un izskatās gluži kā Habardes māte. Viņai ir ļoti vecs vectēvs, kas apgalvo, ka esot vairāk nekā simt gadu vecs, bet izskatās tā, ka varētu dot visus divsimt."

"Nemels niekus, Rodžer," Peperes jaunkundze aizrādīja. "Protams, es zinu, par ko tu runā. Viņa īsto vārdu es nezinu, visi viņu sauc par vectēvu."

"Viņa īstais vārds ir Hjū Durlijs, un viņš ir attāls radinieks tiem Durlijiem, kas dzīvojuši Ringobelzas muižā," Diāna paskaidroja. "Viņš mums pastāstīja par Bārlovas māti. Viņa zinot visu par slepeno eju zem Ringobelzas muižas."

Peperes jaunkundze izskatījās apmulsusi, taču viņas māsīca saprata Diānas teikto. "Daudz gan jūs esat uzzinājuši dažu dienu laikā!" viņa iesaucās. "Esmu šo to dzirdējusi par veco Bārlovas māti. Viņa nodzīvoja gadus astoņdesmit vai deviņdesmit un nomira, kad vectēvs vēl bija puika."

"Tātad viņš var to atcerēties," Diāna teica. "Cik žēl, ka viņa vairs nav dzīva. Viņa būtu varējusi izstāstīt visus Ringobelzas muižas noslēpumus. Varbūt viņa pat zināja, kas zvanījis un brīdinājis ciemata ļaudis par briesmām."

"Tas ir vecs, vecs stāsts, gandrīz vai leģenda," Hannas jaunkundze atbildēja. "Manas dzīves laikā zvani nav skanējuši. Un varat būt droši — ja tie kādreiz ir zvanījuši, tad tos iešūpojusi cilvēka roka. Baumas izplatīja tādi cilvēki kā vecā Bārlovas māte. Viņa esot bijusi ragana."

"Vai tiešām?" Diāna jautāja. "Ak, Hannas jaunkundz! Tad nav brīnums, ka Naomi Bārlo- vai ir zaļas acis. Viņa atsitusies Bārlovas mātē, raganā."

"Neuztveriet to tik nopietni," ierunājās Peperes jaunkundze. "Tās ir tikai vecas pasakas un leģendas, varbūt tajās nav ne grauda patiesības. Bārlovas māte droši vien bijusi laipna večiņa, kas labi pazinusi ārstnieciskos augus un saknes un varējusi pagatavot zālītes un ziedes jebkurām kaitēm. Ar to pietika, lai tumsonīgo ciematnieku acīs viņa būtu ragana."

"Man šis ciemats ļoti patīk," Diāna teica. "Man patīk vecas, senu leģendu apvītas vietas. Tajās ir kaut kas no īstenības. Cik aizraujoši ir to atklāt un izzināt!"

"Vectēvs ir kā dzīva vēstures grāmata," Rodžers sacīja. "Viņš mums izstāstīja teiku par vilkiem, kas gribējuši uzbrukt Ringobelzas ciematam."

"Tā varētu būt taisnība," Hannas jaunkundze atbildēja. "Aiz ciemata ir vieta, ko sauc par Vulfviku, — tagad tur ir tikai grava ar dažām mājelēm. Ziemā tur esot pulcējušies vilki."

"Kaut mēs kādurīt varētu pamosties pagātnē." Diāna nopūtās. "Lai redzētu, kā tas bijis. Mēs redzētu, kā Bārlovas māte dodas gar logu uz darbu."

"Un vēl redzētu mundru jaunekli kopā ar brāli steidzamies uz lauku darbiem." Rodžers plati smaidīja.

"Kas viņi ir?" Diāna jautāja.

"Vectēvs ar savu brāli Džimu," Rodžers atbildēja. "Es zinu, ir gandrīz neiespējami iedomāties, ka vecais vīrs kādreiz bijis jauns, bet tāds viņš tomēr reiz ir bijis."

"Kādu nakti mēs dzirdētu Ringobelzas muižas zvanus," ierunājās Strupdegunis. "Un, ja mēs spētu ieskatīties vecajā muižā, tad redzētu Durliju ģimeni — tādus pašus bērnus kā mēs, tikai citādās drēbēs."

"Un viņu suņus," Rodžers piebilda. "Droši vien tie bija spanieli, tāpat kā Trakulis un Mākulis. Tajos laikos spanieli bija iecienīti medību suņi."

Trakulis un Mākulis, izdzirdējuši savus vārdus, pielēca kājās. Viņi iznāca no galda apakšas, labsirdīgi kustinādami asti, un ielika smagās ķepas klēpi Strupdegunim un Rodžeram.

"Tev apnikusi šī garā saruna?" Strupdegunis jautāja, paraudams Trakuli aiz garajām ausīm.

"Šķiet, mēs esam aizsēdējušies," teica Peperes jaunkundze un atbīdīja krēslu. "Vai esat paēduši?"

"Nekas pāri nav palicis," atbildēja Strupdegunis. Un viņam bija taisnība. Visi šķīvji bija tukši, apēsts vesels klaips ogu maizes, un nozudis arī lielais svaigi ceptais kēkss.

"Jādomā, jūs izturēsiet līdz pat brokastīm," cietsirdīgi teica Peperes jaunkundze un pārsteigta izdzirdēja, ka bērni visi reizē atbild: "Nē, Peperes jaunkundz! Nē!"

Desmita nodaļa bĀrnijs dodas ceĻĀ

Nākamajā dienā bērni devās uz staļļiem un lūdza zirgus, lai pajādelētos pa apkārtni. Zirgu saimniece bija pajauna sieviete, un viņas seja tik ļoti līdzinājās zirga purnam, ka bērni jutās pārsteigti.

Mati viņai bija sasieti zirgastē, bet smiekli atgādināja zviegšanu. Taču sieviete bija ļoti patīkama un ātri novērtēja bērnu spējas.

"Tu vari ņemt mazulīti Tomu," viņa teica Strupdegunim, kurš augumā bija mazāks par pārējiem bērniem. "Un klausi, ko es teikšu, — viņš necieš muļķīgus jokus, tāpēc nedzen velnu!"

Mazulītis Toms bija neliels, spēcīgs ponijs, ar baltām kājām un zvaigzni pierē. Strupdegunim viņš iepatikās.

Diāna dabūja paklausīgu ķēvi, vārdā Lēdija, bet Rodžers — izskatīgu zirgu Heiho. Bērni uzvilka galifē bikses, dzeltenus svīterus un jātnieku jakas, taču tajās bija ļoti karsti, un viņi pakāra jakas uz nagliņām stallī.

Bērni izveda zirgus pa vārtiem uz ceļa. "Jājiet augšā kalnā un tad lejā caur Ringobelzas mežu," redzēdama, ka viņi dodas prom, teica jāšanas instruktore. "Tur ir skaista ainava un labs ceļš zirgiem."

Diena bija pasakaina. Jautri dziedāja putni, jēri, apaļi un draiskulīgi, lēkāja pa kalna nogāzi, dzīvžogos kā sniega kupenas baltoja vilkābeles. Kokus klāja jaunās lapiņas, maigas un zaļas, un zāle visapkārt bija kā nokaisīta margrietiņām.

"Ak, maijs, jel sakļauj spārnus platos,

Un lai ir mūžīgs pavasars!"

Diāna dziedāja, viegliem rikšiem traukdamās pa margrietiņām nobārstīto taku kalnā.

Tā bija laba izjāde. Zirgi bija spēka pilni un mundri, bet bērni — labi jātnieki. Viņi uzjāja gandrīz pašā kalna galā — tas bija augsts, bet ne pārāk stāvs — un priecājās par krāšņo ainavu, kas pavērās lejā.

"Re, kur Ringobelzas ciemats." Diāna norādīja ar pātagu. "Un vai tur, virs kokiem, nepaceļas Ringobelzas muižas torņi — viens četrstūrains un otrs apaļš?"

"Jā, un tā ir baznīca," teica Strupdegunis. "Tās tornis slejas netālu no muižas. Vai 110 šejienes nevar redzēt arī Hannas jaunkundzes māju?"

Hannas jaunkundzes māja nebija redzama. To aizsedza mežs, kas stiepās starp kalnu un māju. Mežs bija liels, pieaudzis ar dižskābaržiem un ozoliem, daži koki bija ļoti augsti un kupli.

"Skatieties! Tajā meža malā paceļas zila dūmu strūkla." Strupdegunis rādīja. "Tur jābūt mājai."

"To mēs zinām," Rodžers atbildēja. "Tur ir Ringobelzas meža mājiņa, kurā dzīvo Naomi Bārlova."

"Nu, protams!" Strupdegunis iesaucās. "Tā tiešām nav tālu no Ringobelzas muižas, pašā meža malā."

"Mazliet tālāk, nekā liekas," Diāna piezīmēja. "Vai varat iztēloties veco Bārlovas māti varbūt pirms simt gadiem noliekušos pār nokvēpušu dzelzs katlu, kurā burbuļo dažādu zālīšu un sakņu dzira? Varbūt Ringobelzas muižas ļaudis pirka no viņas ārstniecības līdzekļus — ziedes, pulverišus un uzlējumus?"

"Zaļacaina ragana vien ir bijusi," teica Rodžers. "Visās grāmatās rakstīts, ka raganām un dažādiem mošķiem ir zaļas acis. Varu derēt, ka Naomi vecmāmiņa bijusi ragana, tāpēc arī Naomi ir zaļas acis."

Zirgi sāka nepacietīgi mīņāties, un Trakulis ar Mākuli izlīda no trušu alām, kuras bija aizrautīgi pētījuši.

"Pietiks," Strupdegunis teica. "Tas izklausās mazliet muļķīgi. Neviens no mums tam īsti netic."

Taču sirds dziļumos viņi bija pārliecināti, ka senie nostāsti slēpj sevī kaut mazliet patiesības un varbūt daļa no šīs patiesības slēpjas visā šajā senajā, skaistajā lauku apvidū. Visvairāk tam vēlējās ticēt Diāna — tas bija tik romantiski, satraucoši un noslēpumaini.

Atpakaļ bērni jāja caur Ringobelzas mežu. Taka bija plata, un zirgi to labi zināja. Reizēm bērniem vajadzēja pieliekties, lai izvairītos no zariem, kas vietām liecās pāri takai. Mežā valdīja klusums, un, kaut gan šur tur caur koku zariem iespīdēja saule, apkārtne bija krēslaina un ēnaina.

"Vai mēs jāsim garām Ringobelzas meža mājiņai?" Diāna jautāja. "Tai jābūt tepat tuvumā."

"Es redzu dūmus ceļamies no skursteņa," teica Strupdegunis. "Tai jābūt pavisam tuvu. Mēs jāsim garām!"

Bet viņi to nedarīja. No galvenās takas atdalījās un starp kokiem aizlocījās šaura taciņa. Tas varēja būt ceļš uz ciematu.

Diāna uzmeta skatienu rokas pulkstenim. "Nevajadzēja apstāties un apskatīt ciematu," viņa ar nožēlu teica. "Jau ir vēls, un mēs apsolījām, ka zirgi būs atpakaļ pusvienos. Zirgiem šī taka tik un tā ir par šauru. Labāk kādu dienu atvedīsim uz šejieni pastaigā suņus un tad nopētīsim veco mājiņu."

"Labi," Rodžers piekrita, pagriezdams zirgu atpakaļ uz platās takas. "Jājiet šurp! Te ir izcirtums. Varēsim laist auļos!"

Izjāde visiem trim ļoti patika. Arī zirgiem, un abi suņi priecīgi ļepatoja mājup, izkāruši garu, sārtu mēli.

Kāda bērniem pusdienās bija ēstgriba! Hannas jaunkundze neizsakāmi pārsteigta vēroja, kā viņi notiesā milzīgas sautējuma porcijas un vēl lielākas sīrupa pudiņa porcijas.

"Bekij, bērnus nedrīkst laist izjādē katru rītu, ja pēc tam viņiem ir tāda ēstgriba," viņa jokoja.

"Jūs varētu vārīt vairāk kartupeļu," Diāna teica.

"Es izvārīju katram četrus," Hannas jaunkundze atbildēja. "Šodien jūs noteikti jūtaties labāk."

Taču vakarā bērni jutās ļoti noguruši. Pēcpusdienā viņi bija atpūtušies tikai īsu brīdi un ap pulksten astoņiem vairs nevarēja noturēt acis vaļā. Pat suņi, pārguruši pēc garās pastaigas, gulēja nekustīgi uz paklāja kamīna priekšā. Mākuļa galva atdusējās uz Trakuļa muguras. Viņi viens otram ļoti patika.

Abi zēni noģērbusies sāka prātot par Bārniju. Vai viņš saņēmis vēstuli? Varbūt viņš atbrauks jau rīt? Tas gan būtu jauki!

"Diāna!" Strupdegunis sauca caur durvīm. "Mēs runājam par Bārniju. Ja viņš ir saņēmis mūsu vēstuli, viņš varētu atbraukt rīt."

"Ne agrāk," atbildēja Diāna, kāpdama gultā. "Mēs viņu pameklēsim. Mīļais, labais Bārnijs! Interesanti, kā Mākulis izturēsies pret Mirandu. Viņi nav tikušies. Trakulis zaudēs pēdējās prāta paliekas aiz laimes."

Bārnijs jau bija ceļā! Viņš bija saņēmis Diānas vēstuli tās pašas dienas rītā un priecīgs to izlasījis. Protams, viņam nebija ne jausmas, kur atrodas Ringobelzas ciemats. Zēns pavadīja nak- tis furgonā, ko viņam bija aizdevis kāds paziņa, nn viņam vajadzēja to tikai sakārtot un atdot atslēgu īpašniekam. Tad zēns bija gatavs ceļam.

Bārnijs ceļoja, neapkrāvies ar mantām. Viss viņa īpašums sagāja lielā, sarkanā kabatlakatā, kas bija sasiets mezglā un vai nu karājās uz kārts pāri plecam, vai bija pasists padusē.

Miranda, protams, ceļoja Bārnijam uz viena vai otra pleca. Tur nu viņa sēdēja — sīka radība spožām acīm, ar krunkainu, vecīgu seju un jauneklīgu stiķu krājumu. Viņa bija nevaldāma un rotaļīga kā kaķēns.

"Mēs atkal dodamies ceļā, Miranda," Bārnijs teica, kad viņi abi gāja prom. "Tev pēdējā laikā klājies lieliski — tu izrīkoji pārējos mērkaķus un tēloji, ka esi princese Miranda, pārāk cēla un varena, lai uzstātos cirka arēnā."

Miranda kaut ko jautri čivināja pretī. Bārnijs nopietni klausījās, it kā visu saprazdams. Un atbildēja tā, it kā tiešām būtu sapratis!

"Man prieks, ka tev tas patika. Un tagad uzmini, pie kā mēs brauksim."

Miranda atsāka čivināt un palēcās zēnam uz pleca.

"Pareizi, Miranda! Mēs brauksim pie Diānas, Rodžera un Strupdeguņa," teica Bārnijs. "Un neaizmirsti Trakuli!"

Miranda kļuva vēl satrauktāka un atkal dažas reizes palēcās. Viņa atcerējās vārdu Trakulis, un mērkaķltes atmiņā atausa spaniela tēls. Viņa jūsmīgi čivināja un knibināja Bārnijam ausi.

"Nu, nu," Bārnijs teica. "Uzmanīgāk ar ausi. Tu gandrīz norāvi tai maliņu."

Cilvēki apgriezās un smaidīja, ieraudzījuši uz ceļa lielu, atraisītu zēnu ar mazu mērkaķīti uz pleca. Bārniju ar viņa spoži zilajām acīm iedegu- šajā sejā nevarēja nepamanīt. Mati viņam bija biezi, ienākušās labības krāsā, un viņš izskatījās kā pats veselības iemiesojums.

Zēns izņēma no kabatas Diānas vēstuli un paskatījās uz adresi. Viņš nolēma, ka labāk mēģinās nokļūt līdz lielajai Lilingeimas pilsētai nekā līdz Ringobelzas ciematam. Maz ticams, ka uz mazo ciematu brauks kāda kravas automašīna vai furgons, bet uz Lilingeimu vai kādu vietu tās tuvumā varētu gadīties.

Zēns ar Mirandu uz pleca apstājās ceļa malā un mēģināja apturēt garāmbraucošās kravas automašīnas. Beidzot viena apstājās, un šoferis pamāja, lai rāpjoties uz blakussēdekļa.

"Tas ir mērkaķis?" viņš jautāja. "Pieradināts?"

"Jā," Bārnijs atbildēja. "Sasveicinies ar laipno kungu, Miranda."

Miranda pielika pie pieres sīko ķepiņu un veikli salutēja. Vīrs iesmējās.

"Vai jūs zināt, kur ir Lilingeima?" Bārnijs jautāja.

"Pirmo reizi dzirdu." Šoferis lika zēnam vil- lies. "Kurtas ir?"

"Somersetas grāfistē," Bārnijs atbildēja, skatīdamies uz Diānas vēstuli. Vīrs iesvilpās.

"Tas ir tālu, puis. Ja veiksies, tu tur nokļūsi ne agrāk kā rīt. Es braucu kādas piecdesmit jūdzes tajā virzienā, pēc tam griezīšos prom. Tad Icv būs jāaptur cits auto, kas brauc tajā virzienā."

"Labi. Paldies," Bārnijs atbildēja, un sākās viņu garais ceļojums uz Ringobelzu.

Vienpadsmitā nodala

CEĻOJUMS AR GARĀMBRAUCOŠAJĀM AUTOMAŠĪNĀM

Bārnijam ar Mirandu brauciens patika. Abi priecājās par svaigo vējiņu, kas pūta sejā, bet Mirandai patika viņai pievērstā uzmanība un glāsti visur, kur automašīna apstājās un šoferim bija kāds brīvs brīdis. Viņš ļoti lepojās, ka Miranda sēž viņam uz pleca, kamēr viņš stūrē.

"Viņa aizbāza ķepiņu man aiz apkakles," virs teica Bārnijam. "Klau, tu jau viņu nepārdosi, ko?"

"Nē," Bārnijs nevilcinoties atbildēja. "Pirmkārt, man viņa loti patīk, un, otrkārt, viņa bez manis sāktu nīkuļot un nomirtu."

Pēc kādām piecdesmit jūdzēm Bārnijs izlēca no automašīnas, un šoferis brauca tālāk, mādams ar roku atvadām. Viņam bija žēl šķirties no abiem — zēna un Mirandas. Bārnijs iegāja ceļmalas kafejnīcā, lai nopirktu kaut ko ēdamu un apjautātos, kurā vietā labāk apturēt kravas automašīnu.

"Paliec tepat, puis," atbildēja kafejnīcas īpašnieks, slaucīdams tases tik ilgi, līdz tās sāka laistīties. "Šī ir laba ieskrietuve smago automašīnu šoferiem, drīz viņu saradīsies daudz. Uz kurieni braukdams?"

"Uz Lilingeimu Somersetā," Bārnijs teica.

"Tev ir tāls ceļš priekšā," vīrs sacīja. "Paga, paga. Tev jātiek uz Bidlingtonas ceļa un jāaptur auto, kas tevi aizvestu līdz Bidlingtonai. Tad, ja veiksies, nokļūsi tieši Somersetā un varēsi dabūt citu auto līdz Lilingeimai."

Drīz vien sāka piebraukt kravas automašīnas, un šoferi kāpa ārā, lai nopirktu kaut ko ēdamu un izdzertu tasi kafijas. Kafejnīcas īpašnieks iepazīstināja viņus ar Bārniju un Mirandu un apjautājās, vai kāds viņus nepaņemtu līdzi.

"Es braucu uz to pusi," atsaucās pusmūža šoferis, "tikai nezinu, vai varēšu stūrēt, ja blakus sēdēs mērkaķis. Tā man vol nav gadījies."

"Varbūt es drīkstu sēdēt aizmugurē tālāk no jums?" Bārni js jautāja, uztraucies, ka nevarēs izmantot šo izdevību. Viņi vienojās, ka zēns sēdēs aizmugurē starp redeļu kastēm.

Ērti tur nebija. Furgona grīda bija cieta, redeļu kastes vēl cietākas, bet furgons kratījās, kad automašīna traucās lielā ātrumā, un nabaga Bārnijs tika pamatīgi kratīts. Zēns atviegloti nopūlas, kad automašīna samazināja ātrumu un šoferis uzkliedza: "Kāp nu ārā, puis! Ja brauksi man līdzi tālāk, noklīdīsi."

Bārnijs nokliedza "Paldies!" un kopā ar Mi- randu ātri nolēca zemē. Furgons grabēdams aizbrauca tālāk un atstāja zēnu plata, tukša ceļa malā.

Laime Bārnijam vairs nebija tik vēlīga. Garām brauca maz kravas un tikai dažas vieglās automašīnas, kuru šoferi viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Neviens negribēja savā automašīnā mērkaķi!

Bārnijs vilkās uz priekšu jūdzi pēc jūdzes, mēģinādams apturēt katru kravas automašīnu vai furgonu, kas brauca garām. Beidzot viņš sasniedza mazu pilsētiņu un nopirka ēdamo, jo bija ļoti izsalcis. Mirandai zēns nopirka banānu un rozīnes. Viņa dievināja rozīnes un priecīga ilgi knibināja laukā sēkliņas.

Tikai, kā par nelaimi, viņa iedomājās bāzt sēkliņas Bārnijam aiz apkakles! "Beidz!" Bārnijs nepatikā saviebās. "Miranda, es brīnos par tevi. Tik riebīgas, lipīgas, netīras sēkliņas! Ja tu vēl tā darīsi, atņemšu tev rozīnes."

Miranda vairs nebāza sēkliņas Bārnijam aiz apkakles, bet spļāva uz ceļa. Bārnijs iesmējās un apstājās uz stūra, lai apturētu kādu automašīnu.

Neviens neapstājās, līdz beidzot garām lēni brauca milzīgs mēbeļu furgons. Bārnijs cerību spārnos pacēla roku. Abi vīrieši, kas sēdēja priekšā, nepievērsa zēnam ne mazāko uzmanību. Pēkšņi viens no viņiem pamanīja Bārnijam uz pleca Mirandu.

Viņš iedunkāja ceļabiedru, un lielais furgons apstājās.

"Tas tur ir mērkaķis, puis?" šoferis kliedza.

"Jā!" Bārnijs atkliedza un devās pie kravas automobiļa kabīnes.

"Tad kāp aizmugurē un piesakies pie Alfa," šoferis, plati smaidot, teica. "Viņš ir kā uzburts uz mērkaķiem. Ja ļausi paspēlēties ar mērkaķi, viņš tevi ielaidīs furgonā un ļaus sēdēt blakus."

Laime bija zēnam atkal uzsmaidījusi. Bārnijs pieskrēja pie furgona. Sīks vīrelis ar ūsām, kas darīja viņu līdzīgu valzirgam, jau skatījās laukā, lai redzētu, kāpēc furgons tik pēkšņi apstājies. Ieraudzījis Bārniju ar Mirandu uz pleca, viņš priecīgi pasmaidīja.

"Tev teica, lai nākot šurp, pie manis?" viņš jautāja, pamādams ar galvu uz kabīni. "Viņi zina, ka esmu dulls uz mērkaķiem. Kāp iekšā, puis, un iekārtojies ērtāk. Uz kurieni dodies?"

Bārnijs izstāstīja. Sīkais vīrelis paņēma karti un sāka to pētīt. Viņš piespieda netīro nagu pie kāda punkta un pasniedza karti Bārnijam. Tad izstiepa rokas pretī Mirandai, un mazā radībiņa ii-lēca viņam tieši klēpī. Bārnijs bija pārsteigts.

"Mani pazīst visi mērkaķi." Sīkais vīrelis pamirkšķināja Bārnijam. "Katru reizi, kad atgriežos Londonā, es eju uz zoodārzu, un būtu tu redzējis mērkaķus, kad viņi mani sazīmē. Viņi sapulcējas vienā krātiņa malā, pēc iespējas tuvāk man, un sliepj sīkās ķepiņas cauri režģiem pēc gardumiem. Nestāstiet man par suņiem un kaķiem! Manis pēc tie var būt vai nebūt, bet mērkaķis…."

Viņš pļāpāja bez apstājas, un drīz sāka pļāpāt arī Miranda. Bārnijs pārsteigts pacēla skatienu. Vīrs un mērkaķīte abi izskatījās līdzīgi kā divas ūdens lāses! Vīram bija sīka, krunkaina seja ar mērkaķa acīm un kaķa ūsām. Viņš priecājās kā bērns.

Šoreiz brauciens bija daudz ērtāks. Furgonā atradās mēbeles. Zēns kopā ar vīreli bija atlaidusies lielos, mīkstos atzveltnes krēslos un palēcās uz atsperēm ik reizi, kad zem automašīnas riteņiem gadījās gramba. Bārnijam likās, ka viņš teju aizmigs.

Zēns bija nopētījis karti, 110 kuras nekā nesaprata. Viņš zināja visu, kas bija jāzina, —jāizkāpj pie trešās lielās pilsētas un jāmēģina noķert automašīnu, kas brauc uz Lilingeimu. Pēc tam varēs iet kājām.

Sīkais, mērkaķim līdzīgais vīrs gandrīz vai raudāja, kad furgons piebrauca pie pilsētas, kur Bārnijam bija jāizkāpj un viņam jāšķiras 110 Mi- randas. Miranda apķērās viņam ap kaklu, it kā arī viņai būtu sāpīgi šķirties, taču, ieraudzījusi, ka Bārnijs kāpj laukā, mērkaķlte ar milzīgu lēcienu bija tam uz pleca. Viņa pamāja nelaimīgajam vīram ar ķepiņu.

"Tu viņam sagādāji prieku, bet mums — patīkamu braucienu," Bārnijs teica Mirandai, gaidīdams uz stūra nākamo kravas automašīnu. Pamazām kļuva tumšs. Bārnijs sāka uztraukties, vai nonāks Ringobelzas ciematā pietiekami agri, lai vēl satiktu draugus.

Bija jau pavisam tumšs, kad tuvojās mazs, slēgts furgons. Tas brauca garām apgaismes stabam, un Bārnijs ieraudzīja uzrakstu "PIGOTS, ELEKTRIĶIS". Zēns iznāca uz priekšu un pacēla roku.

Automašīna tūdaļ paātrināja gaitu, aiznesās (•arām un turpināja ceļu. Bārnijs pie tā bija pieradis un atkāpās malā. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka furgons apstājies tālāk uz ceļa. Zēns brīnījās, kāpēc. Varbūt tomēr viņa dēļ?

Bārnijs devās pie furgona. Drīz viņš ieraudzīji. ka automašīnas priekšējais ritenis ir pārdurts. Šoferis jau bija izkāpis un pētīja plīsumu.

"Neveicas, ko?" Bārnijs pienācis teica. "Varbūt vajadzīga palīdzība? Pavisam nelāgs gadījums."

"Pēdējā laikā šis ritenis nekam neder," vīrs atbildēja. Viņš bija maza auguma un apaļīgs, neko citu Bārnijs tumsā nesaskatīja."Vai proti apmainīt riteņus? Negribu smērēt rokas, bet visas darbnīcas ap šo laiku jau būs ciet. Ja nomainīsi riteni, parādā nepalikšu."

"Jā, es protu mainīt riteņus," Bārnijs teica. "Aizvediet mani līdz Lilingeimai, ja dodaties tajā virzienā, ser, man ar šo samaksu pietiktu. Vairāk man nekas nav vajadzīgs."

Vīrs vilcinājās. Viņš uzrāva sērkociņu un paskatījās uz Bārniju, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņa priekšā nav blēdis vai huligāns. Redzēdams, ka Bārnijs ir tikai zēns, viņš izskatījās atvieglots. "Labi," vīrs teica. "Tu nomainīsi riteni, bet es tevi aizvedīšu līdz Lilingeimai. Es tai braukšu cauri."

Bārnijs bija apmierināts. Viņš ķērās pie darba, bet Miranda iekārtojās uz furgona jumta un skatījās. Pēc brīža viņa pazuda, un vīrs palūkojās apkārt.

"Kur ir tavs mērkaķis?" viņš jautāja. "Es viņu savā automašīnā negribu."

"Miranda!" Bārnijs pasauca. No furgona iekšpuses atskanēja šļūkāšana, un kabīnes mazajā atvērtajā logā tieši blakus šofera sēdeklim parādījās Mirandas purniņš.

"Viņa ielīdusi iekšā!" iesaucās vīrs. "Ātri dabū laukā!"

"Viņa neko nesabojās, ser," Bārnijs teica. Miranda bija atkal pazudusi. Mērkaķīte bija ļoti ziņkāra, viņai patika pētīt un rūpīgi apskatīt jaunas vietas.

Pēkšņi no furgona atskanēja asinis stindzinošs kliedziens. Bārnijs strauji pavērsa uz augšu vīra iedoto kabatas lukturīti un iegrūda to atvērtajā kabīnes lodziņā. Zēns paguva saskatīt kaut ko baltu, kas ātri kustējās uz furgona grīdas. Miranda, iespiedusies sēdeklī, šausmās spiedza.

Bārnijs gaidīja, vai baltais, kustīgais priekšmets atkal neparādīsies, taču neredzēja neko citu kā vien kastes un maisus. Tad zēns juta, ka viņu rupji pagrūž nost un izrauj no rokas kabatas lukturīti.

Šoferis kliedza: "Vācies prom kopā ar savu mērkaķi! Neložņā gar manām mantām!"

"Labi, labi," Bārnijs atteica, pārsteigts par vīra uztraukumu. "Miranda, kas tevi nobiedēja?"

Mērkaķīte bija izlīdusi no furgona un trīcēdama uzrāpusies Bārnijam uz pleca. Acīmredzot viņu kaut kas bija nobiedējis.

"Vai gribat, lai pabeidzu nomainīt riteni?" Bārnijs jautāja. "Piedodiet, ka mana mērkaķīte ielīda mašīnā. Viņa ir ziņkārīga."

Vīrs mirkli vilcinājās, tad rupji teica: "Labi, nomaini riteni, tikai nestiep gumiju. Es negribu visu nakti nīkt uz ceļa."

Divpadsmitā nodala CEĻOJUMS BEIDZIES

Bārnijs klusumā nomainīja riteni, kamēr Miranda, joprojām neatguvusies no bailēm, sēdēja, cieši ieķērusies viņam plecā. Zēns atcerējās balto, kustīgo priekšmetu furgonā. Kas tas bija? Šis "kaut kas"bija ļoti nobiedējis Mirandu. Vai tas bija dzīvs?

"Paldies," vīrs teica, kad Bārnijs bija beidzis. "Te būs nauda, es tevi tomēr nevedīšu. Esmu pārdomājis."

"Ak, nē!" Bārnijs iesaucās un ātri iekārtojās uz sēdekļa blakus šoferim. "Noruna paliek noruna.

Naudu tnan nevajag. Es gribu, lai mani aizved. Un nemēģiniet mani izdabūt ārā no sēdekļa, citādi mana mērkaķīte metīsies jums virsū. Viņa var ļoti stipri kost."

Vīrs kaut ko izdvesa, mirkli stāvēja neziņā un tad iekāpa automašīnā. Viņš nospieda sajūgu, un automašīna, ar spožajām ugunīm apgaismodama ceļu, traucās pretī naktij.

Ne Bārnijs, ne vīrs neteica ne vārda. Ari Miranda neizdvesa ne skaņu, tikai turējās, cieši ieķērusies Bārnijam plecā. Viņai nepatika šis vīrs blakus Bārnijam.

"Lilingeima," vīrs beidzot teica un apturēja automašīnu. Citu neko viņš neteica, tikai noskatījās, kā Bārnijs izkāpj. Bārnijs ielūkojās tumsā, kur neskaidri blāvoja šofera seja.

"Paldies," viņš teica. "Sakiet, pirms aizeju, — kas jūsu furgonā tik ļoti nobiedēja manu mērkaķīti?"

"Hā!" vīrs nikni izgrūda un tik pēkšņi uzņēma ātrumu, ka Bārnijs gandrīz nokrita zemē. Zēns iesmējās un papliķēja Mirandu.

"Lai kas bija tajā furgonā, tā ir mīkla," viņš teica, "un, ja tu, Miranda, prastu runāt, tu man izstāstītu, kas tas bija, vai ne, sīkā blēde?"

Bārnijs gāja, līdz nonāca pie ceļa rādītāja. Viņš atviegloti nopūtās, ieraudzījis, ka no mākoņa izslīdējušais mēness apgaismo nosaukumu, kas viņam bija vajadzīgs, — RINGOBELZA.

"Labi," Bārnijs teica. "Nav slikti, ja tādu ceļu var veikt vienā dienā. Žēl tikai, ka ir pārāk vēls, lai noskaidrotu, kur ir Rodžers un pārējie, tāpēc mēs ieiesim Ringobelzā, Miranda, un pameklēsim pajumti."

Kamēr zēns gāja pa ceļu, mēness aizslīdēja aiz lieliem, melniem mākoņiem, kas nāca no rietumiem. Drīz sākās lietus, un Bārnijs sacēla jakas apkakli. Zēns apsvēra, vai nevajadzētu apmesties zem dzīvžoga, taču nolēma iet tālāk. Varbūt lietus drīz pāries.

Zēns vilkās tālāk. Miranda bija ieritinājusies viņam zem jakas. Mērkaķīte necieta lietu. Zēns pienāca pie cita ceļa rādītāja krustojumā. "RINGOBELZĀ — divas jūdzes."

Bārnijam tas likās diezgan tuvu. Lietus tikai līņāja, tāpēc viņš turpināja ceļu, ļoti klusi svilpodams. Rīt viņš satiks draugus, kurus nav redzējis vairākas nedēļas. Cik labi būs atkal tikties!

Zēns gāja pa ceļu un takām, garām mazām mājiņām un dažām lauku saimniecībām. Tad, iegājis Ringobelzas ciematā, kas bija iegrimis klusumā un tumsā, bez nevienas uguntiņas, Bārnijs apstājās un prātoja.

Uz kurieni nu? Atkal sāka gāzt lietus, un zēns neilgojās pavadīt šo nakti zem dzīvžoga. Varētu atrast siena gubu un ierakties tajā. Tāpēc viņš devās tālāk, pieliecis galvu zem lietus šaltīm.

Bārnijs nonāca pie lielas ēkas, kuras melnā ēna vērta nakti vēl tumšāku. Viņš prātoja, kas tā varētu būt. Ja baznīca, varētu palīst zem lieveņa un gulēt tur sausumā. Zēns piesardzīgi pienāca pie taciņas, kas bija izlikta ar akmens plāksnēm, un apstājās.

Viņš dzirdēja klusas balsis. No kurienes tās nāk? Bārnijs ieslīdēja krūma ēnā. Zēns gaidīja. Tad viņš dzirdēja loti klusi aizveramies durvis un kādu apavos ar mīkstu zoli nākam pa akmens plāksnēm izlikto celiņu. "Kāds" pienāca pie vārtiņiem, un Bārnijs, sev par pārsteigumu, dzirdēja, ka ierūcas automašīna!

Zēns nebija ievērojis automašīnu. Tā droši vien bijusi iebraukta dzīvžoga ēnā, citādi viņš to noteikti būtu redzējis. Zēns uz pirkstgaliem pieskrēja pie vārtiem. Tur kāds stāvēja, aizdedzinādams cigareti un nenojauzdams, ka tiek novērots. Kad iedegās sērkociņš, Bārnijs pazina šo cilvēku!

"Tas ir vīrs, kurš mani veda uz Lilingeimu, — tas pats, kuram es nomainīju riteni!" viņš domāja. "īss un apaļš, ar ļoti tumšām uzacīm un izvirzītu zodu. Es redzēju viņa seju, kad mēs braucām garām apgaismes stabam. Kaut es viņu būtu labāk nopētījis! Kas viņam padomā?"

Bārnijs noskatījās, kā nelielais furgons attālinājās pa ceļu un tā sarkanās gaismas kļūst aizvien mazākas un mazākas. Viņš prātoja, vai nevajadzēja iegaumēt numuru, taču pakaļējās ugunis meta pārāk vāju gaismu, lai varētu kaut ko salasīt automašīnas aizmugurē.

Zēns pagriezās pret māju un prātoja, kas tā varētu būt par ēku. "Baznīca nevar būt," viņš domāja. Privātmāja?

Lietus pārstāja. Atkal parādījās mēness, un Bārnijs ātri iegāja ēnā. Tad viņa skatiens krita uz lielu uzrakstu pie ieejas durvīm. Viņš piezagās klāt.

Zēns uzmanīgi lasīja. Oho! Izrādās, šī ēka ir muzejs. Viņš prātoja, vai nevarētu tajā patverties. Zēns bija izmircis un labprāt novilktu jaku.

Iekšā kādam jābūt, viņš bija dzirdējis balsis, bet uz automašīnu aizgāja tikai viens vīrietis. Varbūt tomēr nemēģināt iekļūt iekšā? Viņu var pieķert un apcietināt kā zagli.

Bārnijs vēl nebija izdomājis, ko lai dara, kad aiz ieejas durvīm blakus uzrakstam atskanēja piesardzīgi soļi. Zēns aizlavījās aiz mājas stūra. Viņš dzirdēja, ka veras un pēc tam ļoti klusi aiz- taisās durvis. Kāds gāja pa akmens plāksnēm izlikto celiņu, turēdamies ēnas pusē.

"Kāds" klusi ieklepojās, un Bārnijs pārsteigts sastinga. Tā bija sieviete! Kāpēc lai sieviete klaiņotu apkārt tādā tumsā? Sievietes aprises drīz nozuda celiņa ēnā, un iestājās klusums.

Bārnijs piegāja pie durvīm un paraustīja tās. Protams, aizslēgtas. Viņš apgāja apkārt mājai, taču visi logi bija aiztaisīti vai nu no iekšpuses, vai ar slēģiem no ārpuses.

Mirklī, kad zēns ieskatījās kādā logā, tajā iespīdēja mēness. "Ak Dievs! Iekšā ir mēbeles — ēka nav tukša vai pieblīvēta ar vitrīnām kā vairākums muzeju," Bārnijs pārsteigts teica. "Kaut es varētu iekļūt šajā istabā! Uz tā vecā dīvāna būtu ērta gulēšana."

Vienu sienu bija nosegusi bieza efeju audze. Bārnijs apskatīja biezo, zaļo segumu un ievēroja otrajā stāvā kādu logu. Izskatījās, ka tas palicis vaļā.

Zēns pieķērās pie efejas un parāva to, lai pārliecinātos, cik tā izturīga. Stumbri bija stipri kā koka zari un noturēja viņa svaru. Bārnijs kā kaķis rāpās augšā, pārbaudīdams katru efejas stumbru. Miranda rāpās blakus, lēkādama pa efeju stumbriem tik veikli, ka Bārnijs viņu apskauda.

Zēns nokļuva pie loga un pārliecinājās, ka nav kļūdījies. Tas bija mazs lodziņš ar salauztu aizšaujamo, tāpēc to nevarēja aiztaisīt. Tas stāvēja vaļā, un Bārnijs aptvēra, ka bez pūlēm tiks iekšā, līdzko nostāsies uz palodzes.

Zēns pievilkās pie palodzes. Miranda uzreiz uzmetās viņam uz pleca. Mērkaķīte bija ierau- dzijuši pusatvērto logu un nopratusi, ka Bārnijs grasās Iist pa to iekšā. Drīz abi jau bija vecā istabā aiz atvērtā loga.

Mēness nozuda, un Bārnijs palika stāvam tumsā. Viņš pagaidīja, līdz atkal iznirst mēness, un ieraudzīja, ka atrodas guļamistabā ar vecmodīgām mēbelēm. Istabas vidū stāvēja milzīga gulta ar baldahīnu uz četriem stabiem. Gultu gandrīz aizsedza aizkari, kas bija atsieti ar blāvām, apzeltītām lentēm.

Bārnijs pielavījās pie durvīm un atvēra tās. Zēns atradās galerijā, zem kuras bija liela istaba. Valdīja klusums. Nedzirdēja pat peli skrienam pār grīdu.

Bārnijs sameklēja kāpnes un nogāja lejā. Pakāpieni bija zemi, kāpnes ar līkumu veda lejā uz istabu. No tās durvis veda mazākās istabās. Bārnijs piesardzīgi palūrēja katrā no tām, taču tur neviena nebija un nedzirdēja ne skaņu. Likās, ka var droši iet gulēt milzīgajā gultā ar baldahīnu augšstāva istabā.

Pēkšņi spalgs kliedziens lika zēnam salēkties, un Miranda šausmās sāka čivināt. Tā bija tikai pūce, kas ar kliedzienu biedēja lauku peli, lai tā pēkšņi sakustētos, tad pūce to ieraudzītu un uzbruktu.

Bārnijs nolēma doties augšā. Viņš bija izmir- cis un ļoti noguris. Zēns šaubījās, vai kāds iebilstu, ja viņš gulētu uz tās milzīgās gultas. Viņš novilks kurpes un slapjo jaku. Varbūt augšā atradīsies kāds auduma gabals, kurā varēs ietīties.

Zēns uzkāpa pa platajām kāpnēm un atkal nonāca galerijā. Viņš atrada guļamistabu, pa kuras logu bija ierāpies. Bārnijs paskatījās apkārt, vai neieraudzīs mēness gaismā kādu auduma gabalu, kurā ietīties.

Kaktā stāvēja vecs galds, apklāts ar galdautu. Bārnijs nevarēja atšķirt ne krāsu, ne audumu. Viņš to pataustīja, drēbe likās bieza un mīksta. Zēns to norāva, novilka jaku un ievīstījās galdautā. Tas bija patīkams un mīksts.

Miranda noslēpās auduma krokās, priecādamās, ka viņi ies gulēt. Mērkaķīte bija nogurusi pēc garās un satraucošās dienas.

Bārnijs nometa kurpes un pataustīja zeķes. Sasodīts! Jau cauras! Tieši tad, kad viņš sadomājis apciemot draugus. Varbūt jāvalkā kurpes bez zeķēm, tad arī caurumu nebūs.

Zēns devās uz gultu. Tā bija augsta, diezgan cieta un ne sevišķi ērta, taču nabaga nogurušais Bārnijs tajā juta svētlaimi. Viņš cieši ietinās galdautā, nolika galvu uz spilvena un acumirklī aizmiga.

Netālu, Hannas jaunkundzes mājā, Diāna gulēja nomodā un prātoja, vai rīt atbrauks Bārnijs.

Meitene nenojauta, ka tobrīd viņš cieši guļ vecajā gultā zem baldahīna Ringobelzas muižas labākajā guļamistabā!

Jā, Bārnijs pa nakti bija apmeties Ringobelzas muižā. Mosties agri, Bārnij, citādi būsi sprukās!

Trīspadsmitā nodala ZVANU TORNĪ

Par laimi, Bārnijs otrā rītā pamodās agri. Saule spīdēja tieši logā, un spožs stars atdusējās viņam uz sejas. Tas uzmodināja Bārniju, un zēns uzslējās sēdus, dzeltenajā saules gaismā mirkšķinādams acis un lauzīdams galvu, kur viņš atrodas.

Drīz Bārnijs to atcerējās. Jā, viņš bija kādā vecā mājā — tādā kā muzejā. Ātrāk jātiek prom! Zēns modināja Mirandu, kas, aizklājusi ar ķepām purniņu, cieši aizmigusi gulēja uz paklāja. Mērkaķīte atvēra acis un klusi iečivinājās.

Kamēr zēns sēdēja uz gultas, viņa uzskrēja Bārnijam pār krūtīm, uz pleca, ērti tur iekārtojās, raustīja viņu aiz auss un berzēja purniņu pret vaigu. Bārnijs viņu maigi noglaudīja.

"Tu esi labākā ceļabiedre pasaulē!" zēns teica un pakutināja mērkaķīti. "Vai ne, Miranda? Klau, vai tu zini, ko mēs šodien satiksim?"

Miranda par atbildi aizrautīgi čivināja, un Bārnijs nopietni pamāja ar galvu. "Pareizi. Mēs apciemosim draugus. Un tagad taisīsimies prom. Šoreiz neslīdēsim lejā pa efeju, kāds var ieraudzīt. Iesim un paskatīsimies, vai pagalma durvis nav vaļā. Tad mēs varētu piesardzīgi izlavīties ārā."

Bārnijs atkal apklāja galdu. Galdauts izskatījās saburzīts, taču tur neko nevarēja līdzēt. Zēns uzvilka kurpes, bet caurās zeķes sarullēja un iebāza kabatā. Viņš pataustīja jaku. Tā bija gandrīz sausa, tāpēc viņš uzrāva arī to. Pie sienas karājās spogulis, un zēns tajā ieskatījās.

"Skat, kāds putnubiedēklis, Miranda!" viņš teica. "Tu neticēsi, bet tas esmu es! Diez vai šeit kaut kur varētu nomazgāties? Vai tik vecās mājās maz ir vannas istaba? Droši vien nav."

Zēns izņēma no kabatas ķemmi un atsukāja no pieres gaišos matus. Tad izlīdzināja pārvalku lielajā gultā ar baldahīnu un izgāja galerijā virs milzīgas istabas.

Bārnijs centās iet klusu, kaut gan tuvumā neviena nebija. Miranda lēca no galda uz krēslu, no krēsla uz lādi čivinādama un sajūsminādamās. Viņai patika nepazīstamas vietas.

Bārniju vecā ēka neinteresēja. Viņam tā neko neizteica, viņš slikti zināja vēsturi. Zēns domāja, ka lielie koka krēsli izskatās ļoti neērti, un apbrīnoja bruņu tērpus, kas bija izvietoti gar sienu. Zēns apstājās un vienu no tiem nopētīja.

"Diezgan mazs, vai ne, Miranda?" viņš jautāja mērkaķītei. "Es tajā varētu ielīst, bet ar pūlēm. Droši vien senos laikos cilvēki nebija tik lieli kā mēs. Sīki vīriņi. Un cik jocīgi būtu staigāt tādos tērpos, visu laiku grabot."

Zēns pienāca pie pagalma durvīm, kas bija iespaidīgas, bet ne tik milzīgas kā parādes durvis. Viņš ar skatienu meklēja Mirandu. "Nāc," viņš teica. "Muksim šeit."

Par atbildi neatskanēja čivināšana un Miranda neuzlēca uz pleca. Bārnijs paskatījās apkārt. Viņš atradās milzīgā virtuvē, kas bija iekārtota gluži kā pirms diviem vai trim gadsimtiem. Pie joda! Kur palikusi Miranda?

Miranda bija uz savu galvu devusies pētīt māju. Viņa neaptvēra, ka Bārnijs meklē izeju. Mērkaķīte domāja, ka arī zēns pēta māju. Miranda bija prom.

"Miranda!" Bārnijs klusi pasauca. "Sasodīts, Miranda! Kur tu esi noklīdusi?"

Zēns saklausīja troksni un ātri devās tā virzienā. Viņš pienāca pie augstā četrstūrainā torņa pakājes, kaut gan sākumā nenojauta, kas tas ir.

Zēns redzēja vītņu kāpnes, kas veda augšā. Uz kurieni? Varbūt uz citu guļamistabu, domāja

Bārnijs. Viņš stāvēja un klausījās. Vai tikai nemierīgā mērkaķīte nav uzgājusi augšup? Troksnis augšā apliecināja, ka Bārnijam taisnība.

Pēkšņi kāds cits troksnis lika zēnam salēkties. Kāds slēdza vaļā durvis! "Lielās ieejas durvs!" Bārnijs nobijies domāja. "Kāds nāk iekšā. Mani noķers."

Zēns pārlaida ātru skatienu telpai. Prātīgu paslēptuvi nekur nemanīja. Turklāt viņam jānoķer un jāapklusina Miranda, citādi viņa noteikti atklās kārtis.

Bārnijs sāka ātri kāpt pa mazajām vītņu kāpnēm. Kurpes ar gumijas zoli, atsizdamās pret akmeni, nesacēla ne mazāko troksni. Zēns kāpa augstāk un augstāk, līdz beidzot nonāca pie mazās platformas. Viņš paskatījās augšup un ieraudzīja virs galvas klusējošos zvanus.

Un tur, viltīgu skatienu vērdamās zēnā, sēdēja Miranda! Viņa spēlēja paslēpes! To viņš pats bija mērkaķītei iemācījis, taču Miranda bija izvēlējusies pavisam nepiemērotu brīdi.

"Miranda!" viņš čukstēja. "Nāc lejā! Ātri!"

Miranda acumirklī nozuda. Bārnijs gandrīz kaklu izmežģīja, cenzdamies viņu saskatīt. Kur viņa palikusi? Un kā viņa tik augstu tikusi? Zvani karājas pārāk augstu, lai uz tiem varētu uzlēkt.

Zēns stāvēja tornī. Bārnijs neredzēja gandrīz neko, izņemot augstu pakārtus spožus, klusējošus zvanus. Viņš pataustīja sienu un beidzot atrada to, kam tur, viņaprāt, vajadzēja būt.

Torņa dienvidu sienā bija iedobumu rinda. Akmens noteiktās vietās bija iedobts, lai atbalstītu kājas un rokas un kāptu augšā. Bārnijs ielika roku iedobumā un sajuta, ka tas ir kā radīts viņa tvērienam.

Bārnijs klusi ievaidējās. Tagad viņam jākāpj pustumsā augšup, lai noķertu Mirandu! Ja mērkaķīte spēlē paslēpes, viņa neparādīsies, lai Bārnijs viņu neieraudzītu un nenoķertu. Zēns stāvēja uz pirkstgaliem un taustījās virs galvas pēc atbalsta. Viņš novietoja rokas augšējā iedobumā un tad atbalstīja kājas apakšējā.

Miranda laikam uzreiz bija atklājusi iedobumus un kāpa augšā viegli un līksmi. Bārnijs kāpa apdomīgi, atbalstot vispirms rokas, tad kājas akmenī izkaltajos iedobumos. Beidzot viņš nokļuva pie zvaniem. Kur ir Miranda?

Mirandu neredzēja un nedzirdēja. Zēns uzmanīgi pārlaida acis krēslainajai apkārtnei. Zvani, kas karājās tik tuvu virs galvas, tagad izskatījās īpaši lieli un spoži. Bārnijs sasprindzināja redzi, lai saskatītu, kas aiz tiem slēpjas.

Zēns ieraudzīja spožas zaļas acis. Miranda! "Ak, tu sīkā palaidne!" Bārnijs nokaitināts murmināja. "Kā tu nokļuvi virs zvaniem?"

Zēns taustījās un atrada vēl vienu iedobumu.

Pēkšņi roka sataustīja resnas virves galu. Bārnijs uzmanīgi pavilka. Likās, ka tā ir piesieta. Cieši piesieta. Vai pa to būs vieglāk nokļūt līdz zvaniem?

Bārnijs parāva virvi, tā likās ļoti stipra un droša. Zēns rāpās augšā, tur, kur griestos rēgojās kaut kas līdzīgs caurumam, un nokļuva ļoti savādā vietā.

Tā bija maza četrstūraina telpa virs zvaniem. Te valdītu pilnīga tumsa, ja dienvidu pusē nebūtu maza lodziņa, kurš drīzāk atgādināja spraugu un pa kuru ielauzās spožs saules stars. Tagad Bārnijs saprata, kāpēc zvani tik spoži mirdz, kad tos vēro no apakšas. Saules stars iespiedās telpā un pa caurumu grīdā krita uz zvaniem.

"Tad redz, kāpēc tie tik savādi mirdz!" Bārnijs domāja, apskatīdams mazo akmens istabu. Tajā atradās zems, ļoti mazs sols un kaudzē samestas lupatas. Blakus stāvēja vecs koka svečturis ar vaska pilēm.

"Šeit loti sen bijusi slēptuve," Bārnijs domāja, spārdīdams lupatas, kas kādreiz bijušas paklājs vai sega. Miranda uzreiz pieskrēja pie lupatām un ietinās tajās, smieklīgi izbāzusi purniņu.

"Es ar tevi neesmu apmierināts, Miranda," Bārnijs bargi teica. "Man vajadzēja tik augstu kāpt, lai tevi noķertu. Un tagad kāpsim lejā, tikai šoreiz tu sēdēsi man uz pleca un nespersi nevienu soli. Skaidrs?"

Zēns paskatījās ārā pa spraugai līdzīgo logu. Skatienam pavērās viss apvidus ar spožas saules apmirdzētām mājām. Zilajās debesīs nebija ne mākonīša. Bārnijs vēlējās, kaut būtu tur, ārā.

Pēkšņi viņam ļoti sagribējās ēst. "Nāc, Miranda," viņš teica. "Iesim sameklēsim Strupdeguni un pārējos, un dabūsim brokastis."

Miranda ļoti labi zināja, ko nozīmē vārdi "brokastis", "pusdienas", "launags" un "vakariņas". Viņa uzlēca Bārnijam uz pleca un pieķērās pie apkakles.

Zēns izlīda pa caurumu grīdā, atrada virvi un sataustīja pirmo iedobumu torņa akmens sienā. Lejā kāpt bija viegli, un drīz viņš jau stāvēja zem spožajiem zvaniem uz mazās platformas virs vītņu kāpnēm.

Zēns ieklausījās. Viņš sadzirdēja tādus kā sitienus pret paklāju. Laikam muzeja uzraugs veic rīta darbus. Jāmēģina aizlavīties garām.

Bārnijs ļoti klusu un piesardzīgi devās lejā pa akmens kāpnēm. Viņš palūrēja, kas notiek lejā. Nevienu neredzēja. Zēns devās pie ārdurvīm. Bārnijs ieraudzīja kādā istabā sievieti, kas slaucīja no vecajām mēbelēm putekļus. Sieviete stāvēja ar muguru pret zēnu, tāpēc Bārnijs izmantoja iespēju un metās pie atvērtajām ārdurvīm.

Pēc mirkļa viņš jau bija dienas gaismā un priecīgs juta siltumu uz galvas un pleciem.

Bārnijs ieraudzīja uzrakstu uz vecās ēkas vārtiem. "Ringobelzas muiža". "Tad re, kur es pagājušajā nakti gulēju," viņš domāja. "Ringobelzas ciemata Ringobelzas muižā. Nav slikti!"

Zēns prātoja, kur lai meklē savus trīs draugus, bet viņa rūpes izgaisa pašas no sevis. Pa ceļu nāca Rodžers, Diāna, Strupdegunis un divi suņi!

Bārnijs skaļi iesaucās: "Ei, jūs tur! Es esmu klāt!"

Četrpadsmitā nodala PRIECĪGA TIKŠANĀS

Saucieni, spiedzieni, smiekli, rejas, runāšana, plikšķināšana pa muguru! Kas par sajūsmu un satraukumu izcēlās, kad draugi atkal skrēja cits citam pretī!

"Bārnij! Vecais zēns Bārnijs! Mēs jau cerējām, ka tu šodien atbrauksi!"

"Miranda! Tu esi tikpat mīļa kā agrāk! Ai, viņa uzlēca man uz pleca!"

"Cik kolosāli, ka mēs atkal esam kopā! Diāna, tu esi izaugusi! Strupdegunis gan ne. Sveiks, Rodžer. Cik patīkami tevi satikt!"

"Vau, vau, vau!"

"Bārnij, tu esi mazliet pastiepies un tikpat iededzis kā vienmēr! Klausieties, kā čivina Miranda! Es zinu, ko viņa saka!"

"Kad tu atbrauci? Kā tu šeit nokļuvi?"

"Kur tu gulēji? Klau, abi suņi zaudējuši prātu."

"Vau, vau, VAU!"

Tiešām likās, ka suņi ir galīgi sajukuši. Trakulis, protams, uzreiz pazina Bārniju ar Mirandu, bet Mākulis viņus redzēja pirmoreiz. Taru, ieraudzījis, cik apdullinoši Trakulis viņus sveic, Mākulis juta, ka viņam noteikti jāpievienojas.

Viņa sajūsma gandrīz pārspēja Trakuļa prieka izpausmes. Mākulis lēkāja un rēja, laizīja jaunatnācēju un luncināja asti, vārdu sakot, uzvedās kā divi Trakuļi reizē. Trakulim Mākuļa izdarības beidzot apnika. Galu galā tie ir viņa draugi. Kas tam Mākulim lēcies? Kāpēc viņš tā uzvedas?

Trakulis parādīja pārsteigtajam Mākulim at- ņirgtus zobus, it kā teiktu: "Turies tālāk! Es viņus sagaidu, nevis tu!"

Miranda lēca no pleca uz plecu, priecīga un lik sajūsmināta, ka gandrīz nesaprata, ko dara. I'ekšņi viņa metās lejā Trakulim uz muguras un, ka parasti, sāka vizināties. Mākulim tas sagādāja lielāko pārsteigumu viņa mūžā. Viņš steigā kāpās atpakaļ.

Miranda pārlēca no Trakuļa muguras uz Mākuli, un rudais spaniels metās prom, ko kājas nes, bet nekaunīgā mērkaķīte lēkāja augšā lejā. Mākulis šausmās kauca.

"Vau, vau, vau! Meties uz muguras, vau!" skriedams pakaļ, rēja Trakulis. Mākulis nokrita uz muguras — tā visdrošāk varēja tikt vaļā no Mirandas. Neviens no suņiem nepaguva mesties viņai virsū, kad Miranda jau atkal sēdēja Bārnijam uz pleca un pilnā balsī čivināja.

Beidzot bērnu sajūsma aprima. Viņi sadevās rokās un devās atpakaļ pie Peperes jaunkundzes, gandrīz aizmirsuši Hannas jaunkundzes vārdus, ka viņa necietīšot savā mājā mērkaķus. Bārnijs bija minējis, ka nav ēdis brokastis un ir izsalcis.

"Vai mēs varētu kaut kur nopirkt ēdienu?" viņš jautāja. "Vēl es gribētu nopirkt zeķes. Manējās ir cauras. Negribu rādīties ciemos caurās zeķēs."

"Tu esi mainījies!" Diāna iesaucās. "Agrāk tu tādiem sīkumiem nepievērsi uzmanību."

"Jā," Bārnijs atbildēja. Viņš negribēja teikt, ka ļoti lepojas ar saviem draugiem, tāpēc grib viņiem līdzināties un izskatīties tik pieklājīgs, cik vien iespējams.

"Labāk palūgsim Hannas jaunkundzei,"

Rodžers teica. "Skatieties uz suņiem un Mirandu! Viņai gan būs jautri!"

Miranda sēdēja uz sētas un ar garu zaru bakstīja suņiem ikreiz, kad tie viņu mēģināja saķert. Mākulis bija nolēmis, ka tas ir dīvains kaķis, un gribēja izklaidēties.

Peperes jaunkundze bija dārzā un plūca puķes. Viņa loti nopriecājās, ieraudzījusi Bārniju. "Tās pašas pārsteidzoši zilās acis un iedegusi seja!" viņa nodomāja un nāca pretī zēnam. "Neparasts zēns!"

"Peperes jaunkundze," ierunājās Rodžers, kad sasveicināšanās bija garām. "Bārnijs nav ēdis brokastis. Vai mēs viņam varētu kaut ko iedot?"

"Protams!" Peperes jaunkundze iesaucās un ieveda bērnus mājā. Arī Miranda nāca līdzi. Izdzirdējusi satrauktās balsis, no virtuves iznāca M innas jaunkundze un, ieraudzījusi uz Bārnija pleca Mirandu, palika kā zemē iemieta. Viņa iespiedzās, ieskrēja atpakaļ virtuvē un aizcirta durvis. Pārējie uzreiz saprata iemeslu.

"Viņa necieš mērkaķus," Rodžers tcica. "Saso- dils! Mēs aizmirsām. Hannas jaunkundz, viss kārniņi. Es izvedīšu Bārniju dārzā un mērkaķi arī."

Nabaga Bārniju aizvadīja atpakaļ uz dārzu un iedeva guļamkrēslu, bet pārējie atgriezās, lai nomierinātu Hannas jaunkundzi un iznestu Bārnijam kaut ko ēdamu.

Trakulis ar Mākuli palika pie Bārnija. Trakulis jau viņu bija aplaizījis reizes piecsimt, taču viņa mīlestības krājumi bija neizsīkstoši, un Bārnijam ik pēc mirkļa vajadzēja slaucīt seju ar kabatlakatiņu.

Tad Mākulis sāka izrādīties Mirandai. Viņš iesteidzās mājā, paķēra priekšnamā paklājiņu un, ko kājas nes, izstiepa to ārā, klupdams pret visu, kas gadījās ceļā. Viņš nolika paklājiņu Mi- randas priekšā, un viņa tūlīt metās tam virsū un apsēdās.

Trakulis greizsirdīgi vēroja. Arī viņš pazuda mājā un, atgriezies ar lielu vannas dvieli zobos, nolika to uz segas. Miranda uzreiz paķēra dvieli un ietinās tajā.

"Vau," Trakulis sacīja Mākulim un atkal pazuda. Šoreiz viņš iznesa matu suku, un Miranda sparīgi sāka ķemmēt vilnu. Bārnijs locījās, vēderu turēdams. Tad Mākulis metās pēc vēl viena paklājiņa.

Kad Rodžers un pārējie bērni parādījās, nesdami Bārnijam ēdienu, zāle izskatījās ļoti savādi, izraibināta ar paklājiem, segām, dvieļiem, matu suku un slotu, kuru Trakulim ar lielām pūlēm bija izdevies izvilkt ārā pa durvīm.

"Ak šausmas!" iesaucās Peperes jaunkundze. "Jūs tikai skatieties, ko tie suņi izstrādājuši! Vai viņi izrādās mazulītei Mirandai?"

Diana smiedamās salasīja visas mantas un ie- lif.ii paklājus, sukas un dvieļus atpakaļ mājā. A!k, Sie suņi! No viņiem neko nevar noslēpt, ja viņiem galvā iesitas dullums. Trīs bērni un Bārnijs satraukti klāstīja cits ci- I iii 11 jaunumus. Bārnijs stāstīja, kur viņš strādājis kopš pēdējās tikšanās reizes. Bērniem viņa mi- HPlie darbi likās ievērojami, kaut arī viņi bija piciaduši pie sava cirka drauga darbiem.

"es jau rakstīju, ka ar Mirandas palīdzību rū- pējos par mērkaķiem," Bārnijs teica, ēzdams inaizi ar šķiņķi. "Goda vārds, viņa izrīkoja pārē- ļos mērkaķus! Pirms tam manā gādībā bija zi- lonis. Viņš bija milzīgs."

"Kā viņu sauca?" Diāna jautāja.

"Mazulīša kungs," Bārnijs smaidot atbildēja."Viņš bija milzīgs, bet ļoti mierīgs un veikls. .1 tis neticēsiet, bet, ja viņam priekšā vairākās rindas salika tases un apakštasītes, viņš staigāja starp tām, nevienai pat nepieskaroties."

"Ko vēl tu darīji?" jautāja Strupdegunis.

"Strādāju kopā ar vīru, kuram pieder divi karuseļi," Bārnijs atbildēja. "Taču tas darbs bija ļoti netīrs. Man vajadzēja eļļot un labot karuseļus. Ilgi es tur neaizkavējos. Saimnieks bija nejauks un ar sliktu raksturu. Pēc tam man bija nenozīmīgs, bet patīkams darbs."

"Kāds?" jautāja Rodžers.

"Kādā mazā teātri," Bārnijs atbildēja, "kas nebija lielāks par šķūni. To īrēja ceļojošas trupas. Man vajadzēja uzstādīt gaismas un deK'o- rācijas."

"Es zinu, kāpēc tu uzņēmies šo darbu," Diāna pēkšņi teica. "Tu cerēji, ka tavs tēvs varētu ierasties un uzstāties."

Bārnijs pamāja ar galvu. Viņš nekad neatmeta domu, ka atradīs tēvu. Zēns bija pārliecināts, ka pazīs viņu, kaut arī nezināja, kā. Taču viņš vairs nejutās vientuļš bez tēva un mātes — viņam bija trīs labi draugi, pie kuriem viņš reizēm dzīvoja. Mājas un cilvēki Bārnijam, kuram nebija nekā, nozīmēja ļoti daudz. Kaut gan viņam bija Miranda — viņa zēnam nozīmēja visu!

Tad bērni izstāstīja savus jaunumus — ka viņiem bijis vīruss un viņus aizsūtījuši uz laukiem, pavēstīja par noslēpumaino Ringobelzas muižu, slepeno eju un nostāstus par zvaniem.

"Goda vārds, tie ir zvani, pa kuru virvēm es rāpos pakal Mirandai!" Un Bārnijs izstāstīja par istabiņu virs zvaniem. Tad zēns atcerējās iepriekšējās nakts savādo notikumu — to, kā viņš vēlreiz satika vīru, kurš viņu bija atvedis, un dzirdēja to ar kādu sarunājamies Ringobelzas muižā.

"Kas viņam tik vēlā nakts stundā bija padomā?" Bārnijs jautāja, ēzdams pēdējo siera šķēlīti un juzdams, cik patīkami pilns kļuvis vēders. Zēns izdzēra giāzi piena un izņēma ka- batlakatu, lai noslaucītu muti. Agrāk viņš slaucīja muti ar delnu.

"Dievs vien zina, kas kuram šajā vecajā ciematā ir padomā!" Rodžers apmulsis teica. "Ringobelzas muiža naktī vienmēr ir slēgta. Tur neviena nav."

"Pagājušajā naktī tur noteikti kāds bija," Bārnijs iebilda. "Vienu cilvēku es pazinu. Tas ir vīrs, kurš mani atveda. Es teicu, ka gribu tikt uz Lilingeimu, man pat sapņos nerādījās, ka viņš brauks uz Ringobelzu. Taču viņš acīmredzot brauca. Viņš aizbrauca, bet es vilkos kājām, nezinādams, ka viņš mani apdzinis."

"Savādi," ierunājās Diāna. "Un tu saki, ka esot dzirdējis klepojam sievieti. Tā varētu būt tā nejaukā būtne, kas vada ekskursijas vecajā muižā. Tā, kas mums rādīja slepeno eju, bet neļāva iet iekšā."

"Varbūt tur ir kas tāds, ko viņa negrib rādīt," Bārnijs laiski prātoja. "Galu galā viņa ir muzeja uzraudze un var neļaut ložņāt apkārt. Kāpēc lai viņa nevarētu noslēpt visu, kas viņai tīk?"

"Tu domā, Bārnij?" Diāna pēc brīža jautāja. Zēna vārdi negaidīti sasaucās ar viņas pašas priekšstatiem par šo sievieti un tās uzvedību.

"Nē, ne gluži," Bārnijs atbildēja un iedeva Mirandai apelsīna šķēlīti. "Es tāpat vien pateicu.

Kas jums lēcies? Liekas, jūs to uztverat nopietni."

"Man liekas, mums jāizpēta slepenā eja," ierunājās Rodžers. "Kaut vai tāpēc, lai pārliecinātos, ka tur, lejā, nenotiek nekas dīvains."

Piecpadsmitā nodaļa BRĪNIŠĶĪGA DIENA

Iznāca Peperes jaunkundze un pārtrauca šo aizraujošo sarunu. "Bārnij, vai esi paēdis?" viņa jautāja. "Jā? Tad klausies. Mana māsīca Hanna tiešām baidās no mērkaķiem, baidās tik ļoti, ka var noģībt, ja Miranda viņai tuvosies. Žēl, bet tā nu tas ir. Tāpēc es domāju tā — laiks ir skaists, un jūs visi kopā varētu iet prom uz visu dienu, ņemot līdzi ēdienu."

"Vareni!" Strupdegunis un Rodžers sauca kā vienā balsī, un Diānas sejā mirdzēja prieks. Bārnijs pieklājīgi piecēlās un pasmaidīja.

"Nekas nevar būt labāks," viņš teica. "Es ļoti labi saprotu jūsu māsīcu Peperes jaunkundzi. Turpmāk es nenākšu tālāk par vārtiņiem."

"Tu esi ļoti laipns, Bārnij," Peperes jaunkundze teica. "Hanna jūtas ļoti neērti, viņa jums gatavo līdzi ņemšanai lieliskas pusdienas un launagu, lai atlīdzinātu par savu nelaimīgo nepatiku pret mērkaķiem."

"Ņam-ņam!" Diāna apmierināta sauca. "Uz kurieni iesim? Es zinu! Uz Ringobelzas mežu, un pastaigāsimies pa jātnieku taku līdz kalna virsotnei, kur bijām vakar. Tas būs debešķīgi."

"Vau!" Trakulis apmierināts ierējās. Spanicls bija uztvēris vārdu "pastaiga", kas viņam likās viens no prātīgākajiem vārdiem cilvēku valodā. Otrs vārds bija "kauls" un trešais — "pusdienas". Saruna, ko veidotu šie trīs vārdi, iestarpinot vēl "cepums", "šokolāde", "žurkas" un "truši", Trakulim liktos visaizraujošākā.

"Apciemosim pa ceļam veco Sarkangalvīti Ringobelzas mežā," ierosināja Strupdegunis. Bārnijs izskatījās pārsteigts.

"Kas tā tāda? Nekad neesmu dzirdējis par vecu Sarkangalvīti," viņš teica. "Visas, ko esmu redzējis pantomīmās, bijušas jaunas."

"Pagaidi, un tu pats redzēsi." Strupdegunis pasmaidīja. "Un pagaidi, līdz ieraudzīsi viņas zaļās acis. Mēs domājam, ka viņa ir raganas mazmeita."

"Nerunā muļķības, Strupdeguni," Rodžers teica. "Diāna, varbūt Hannas jaunkundzei vajag palīdzēt iesaiņot sviestmaizes? Man liekas, viņai daudz jāgriež un jāsaiņo."

Diāna aizgāja. Hannas jaunkundze priecājās, ieraudzījusi meiteni, un ļāva viņai sakārtot mēles šķēlītes uz maizes rikām. Likās, ka sagriezto šķēļu ir vesels lērums. "Vai pietiks?" Hannas jaunkundze uztraukta jautāja. "Māsīca teica, ka svaigā gaisā jūs ēdot divreiz vairāk, un mani tas mazliet biedē. Negribu, lai jūs būtu izsalkuši."

"Nebūsim," novērtējusi pilno galdu, Diāna teica. Sviestmaizes, cīsiņi mīklā, cieti vārītas olas, maize ar sviestu, tomāti, salātu lapas, bieza, stingra kēksa šķēles, cepumu paciņa, šokolādes tāfelītes! Tas tik būs pikniks!

Meitene strauji apskāva Hannas jaunkundzi. "Jūs esat brīnišķīga," viņa teica. "Tikpat jauka kā Peperes jaunkundze. Liels paldies."

Hannas jaunkundze pietvīka aiz prieka un uzsmērēja uz. maizes šķēles biezāku sviesta kārtu. Viņai patika šie bērni, kaut gan viņi bija trokšņaini, reizēm pat nevaldāmi. Un tomēr viņi varēja būt jauki, prata labi uzvesties un vienmēr bija izpalīdzīgi. Viņi nevarēja nepatikt, pat tas mērkaķis Strupdegunis. Te Hannas jaunkundze atcerējās Mirandu un noskurinājās.

"Pielūko, lai tas mērkaķis man netuvojas. Labi, Diāna?" viņa lūdzoši teica. "Iedomājoties vien, kājas sāk ļodzīties."

Diāna uzmeta skatienu Hannas jaunkundzes kājām, taču tās izskatījās kā parasti, pat netrīcēja kā Strupdegunim. Meitene uzlika mēles gabaliņu uz pēdējās maizes šķēles.

Ēdamā un dzeramā bija tik daudz, ka Hannas jaunkundzei vajadzēja sameklēt trīs somas, lai to visu saliktu un zēni varētu nest. Strupdegunis nesaprata, kāpēc Diānai nekas nav jānes, un tā arī pateica.

"Es nesīšu savu daļu, Strupdeguni," Diāna atbildēja, "bet tu varētu ļaut Hannas jaunkundzei domāt, ka esi īsts džentlmenis. Kaut gan kā tas var kādam ienākt prātā, es…"

Meitene pārtrauca runas plūdus un iesmējās, jo Strupdegunis bija pacēlis dīvāna spilvenu, lai viņu apklusinātu. Galu galā, kā var strīdēties vai ķildoties tik jaukā dienā, kad viņiem atkal pievienojies Bārnijs ar Mirandu un priekšā ir vesela diena svaigā gaisā un pikniks!

"Ceru, ka jums nebūs vientuļi, Peperes jaunkundz," Strupdegunis pieklājīgi iesaucās, kad bērni gāja ārā pa vārtiņiem.

"Tā būs patīkama vientulība," Hannas jaunkundze atkliedza. "Par mums neuztraucieties. Mēs arī bez jums tiksim galā."

Miranda, kā parasti, sēdēja Bārnijam uz pleca. Abi suņi, astes nevaldāmi kustinādami, kā negudri lēkāja apkārt, maisīdamies visiem pa kājām. Redzot zēnu mugursomas, viņi saprata, ka pastaiga būs gara jo gara!

Diena patiesi bija brīnišķīga. Četri bērni un dzīvnieki gāja pa Ringobelzas mežu un, pienākuši pie taciņas, kas veda uz Ringobelzas meža mājiņu, apspriedās, vai apskatīt to tagad vai atpakaļceļā.

"Atpakaļceļā," Rodžers nolēma. "Vecā Sarkangalvīte mums varētu iedot glāzi piena. Mēs būsim izslāpuši, kad nāksim mājās."

"Labi." Diāna piekrita. "Iesim pa plato taku. Trakuli, tā nav truša ala. Tur ar visām saknēm izrauts koks."

Bērni gāja pa mežu, kas šajā karstajā maija dienā bija krēslains un vēss. Visapkārt zem kokiem kā mirgojoši ametista dīķīši pletās meža hiacinšu puduri. Bērni vilka nāsīs saldo smaržu ar tādu pašu sajūsmu, ar kādu abi suņi apostīja trušu alas.

"Re, kādas anemones! Simtiem!" Diāna sauca. Bārnijs stāvēja viņai blakus un vēroja, kā vējā dejo skaistās, zvaigznēm līdzīgās puķes. Bārnijs nezināja daudzu puķu nosaukumus, un viņam patika tos mācīties. Diāna zina tik daudz! Meitenei patika mācīt Bārniju. Viņš bija ļoti centīgs skolnieks ar lielisku atmiņu.

Bērni paēda pusdienas kalna virsotnē, kas slējās virs ielejas. Tālumā redzēja Bristoles kanālu, kas stiepās no jūras. Saulē tas spīguļoja kā sudrabs, bet vēlāk kļuva zils.

"Lieliskas pusdienas," Bārnijs teica un nokoda gabaliņu vārītas olas. "Kur ir sāls? Vai kāds atceras?"

"Es atceros," Diāna teica un iedeva papīra turziņu ar sāli. "Uzmanies, lai vējš neizrauj 110 rokām."

Bērni notiesāja gandrīz visu ēdamo. Launagam palika ļoti maz. "Vajadzētu beigt," Diāna sacīja, novērtējusi pārpalikumus. "Ap launaga laiku mēs būsim izsalkuši, bet gandrīz viss jau apēsts."

"Varbūt vecā Sarkangalvīte pacienās ar tēju," Strupdegunis ieteicās.

"Kāpēc lai viņa to darītu?" Diāna jautāja. "Drīzāk viņa nobīsies no mums četriem. Mums ir briesmīga ēstgriba. Visi tā saka."

"Strupdegunis tā runā tāpēc, ka labprāt visu apēstu tūlīt," Rodžers teica un iebakstīja Strupdeguņa apaļajā vēderā.

"Nedari tā!" Strupdegunis satraukts ievaidējās. "Esmu apēdis pārāk daudz, lai man bakstītu punci."

Šādas muļķīgas, draudzīgas runas Bārnijam ļoti patika, un nekur citur viņš tādas nebija dzirdējis. Vairākums cirka bērnu, kurus viņš pazina, bija rupji un nekaunīgi, bet pieaugušie nespēja uzturēt vienkāršu, draudzīgu sarunu. Bārnijs tvēra katru vārdu un priecājās par to. Cik jauki ir dzīvot ģimenē un citam citu labi pazīt! Zēns domāja, ka viņam ļoti veicies ar šiem draugiem.

Suņi bija dabūjuši savu tiesu, bet Miranda smalki noēduši banānu, kuru pirms tam pati bija rūpīgi nomizojusi. Mizu viņa nometa zālē. "Miranda, kā tu uzvedies!" Bārnijs stingri aizrādīja. "Tūlīt pacel! Mēs atkritumus apkārt nemētājam."

Miranda pacēla banāna mizu un uzlēca Bārnijam uz pleca. Pēkšņi viņa iebāza mizu zēnam aiz apkakles un, līksmi čivinādama par viņa apmulsuma kliedzienu, aizlēca prom. Zēns ielika banāna mizu papīra turzā ar atkritumiem, kuru pēc tam ieliks somā un aiznesīs uz mājām, lai sadedzinātu.

Diena bija gara un vienmuļa, un ap trijiem visi, izņemot Bārniju, kurš jau bija tik brūns, ka brūnāks nevarēja kļūt, bija nosauļojušies sarkani.

"Laiks griezties atpakaļ," Rodžers laiski teica. "Kur palikuši suņi? Labi, ka trušu alas nav lielas, citādi abi aizklīstu un pazustu eju labirintā."

"Viņi nesaprot, ka nevar tajās ielīst," Diāna sacīja. "Ja es būtu trusis, es sēdētu netālu no ieejas alā, kur var redzēt Trakuļa ošņājošo purnu, un smietos, vēderu turēdama."

"Truši to droši vien arī dara," Strupdegunis sacīja. "Es bieži domāju, kāpēc Trakulis ir ķerts uz trušu alām. Viņam droši vien ir dusmas uz smejošo trusi, kas sēž netālu no ieejas."

Beidzot ieradās suņi ar smilšainu degunu un mēli, izkārušos gandrīz līdz zemei, un sabruka līdzās bērniem.

"Augšā!" teica Rodžers, arī pats celdamies kājās. "Mēs ejam uz mājām. Pa ceļam, Trakuli, iegriezīsimies pie Sarkangalvītes. Uzmanies no vilka!"

Bērni laiski kāpa lejā pa garo nogāzi un nonāca pie meža. Hiacintes izskatījās vēl zilākas, bet anemones vairs nedejoja, tāpēc ka nejuta ne mazākās vēja pūsmas. Laiks patiesi bija ļoti karsts.

"Es neatteiktos no ūdens malka," Rodžers teica. "Ja man būtu gara mēle, es to izkārtu līdz pat krūtīm."

"Re, kur taciņa, kas ved uz Sarkangalvītes mājiņu," Diāna beidzot iesaucās. Bērni nogriezās pa to un nonāca līdz vietai, kur pavērās skats uz mazo mājiņu.

"īsts pasaku namiņš!" Diāna iesaucās, kad viņi pienāca tuvāk. Meitenei bija taisnība. Mājiņa bija tik šķība un pussagruvusi kā pasaku nams, tai bija pārsteidzoši gari skursteņi un mazi lodziņi ar rombveida rūtīm. Meža hiacintes auga līdz pat zemajai sētai, kas apjoza namiņu.

"Dārzā ir veca aka." Diāna rādīja. "Apbrīnojama vieta. Es ļoti ceru, ka vecā Sarkangalvīte ir mājās."

Sešpadsmitā nodala ringobelzas meŽa mĀjiŅa

Bērni atvēra baltos vārtiņus un devās pa šauru, akmens plāksnēm izliktu taciņu uz durvīm. Tās bija tikpat zilā krāsā kā slēģi. Diāna pieklauvēja.

"Iekšā!" atskanēja balss, un Diāna atvēra durvis. Aiz tām bija maza, pilnīgi taisnstūraina istaba ar lielu kamīnu vienā galā un nelīdzenu akmens grīdu. Vecā Sarkangalvīte stāvēja pie pavarda un kaut ko maisīja katlā.

Viņai mugurā nebija vecais, sarkanais apmetnis ar kapuci, tāpēc viņa vairs neatgādināja Sarkangalvīti. Apmetnis karājās netālu uz naglas.

Naomi Bārlova ar savām zaļi pelēkām acīm skatījās uz bērniem. Viņi jutās vīlušies, redzot, ka tās nav tik zaļas, kā viņi bija iedomājušies. Un tomēr — ar balto priekšautu, sarkano plecu lakatu un sniegbaltajiem matiem viņa mazliet atgādināja pasaku varoni.

"Vai tikai tie nav Hannas jaunkundzes viesi?" viņa iesaucās. "Sēdieties, es jūs uzcienāšu ar pašceptiem cepumiem. Piedodiet, ka nevaru piedāvāt pienu. Jūs droši vien esat ļoti izslāpuši tik neparasti karstā dienā. Varbūt gribēsiet ledus- aukstu ūdeni no manas akas?"

Izklausījās labi. "Jā, paldies," Rodžers tūlīt atbildēja. "Vai es drīkstu atnest? Vai tur ir ķēdē pakārts spainis un rokturis, kas griežas?"

"Jā," Naomi sacīja. Pēkšņi viņa pamanīja Bārnijam uz pleca Mirandu. "Ai, kāda mazulīte!" viņa iesaucās un, atstājusi katlu, pienāca pie Bārnija. "Arī man kādreiz bija mērkaķis. To mirstošu pameta kāds cirks. Es mērkaķīti paņēmu, atkopu, un tas dzīvoja pie manis daudzus gadus."

Viņa apmīļoja Mirandu, bet Trakulis ar Mākuli kļuva greizsirdīgi. Večiņa bija loti priecīga, ka mājā ir bērni, suņi un mērkaķis. Visiem viņa ļoti patika.

Rodžers ar Bārniju paņēma lielu, ballu krūku, ko viņiem iedeva Naomi, un aizgāja pēc ūdens.

"Tik milzīga aka tik mazā pagalmā!" Rodžers pārsteigts teica. "Varu derēt, ka tā ir dziļa."

Un patiesi. Tā bija tik dziļa, ka zēni nevarēja saskatīt ūdeni. Rodžers paņēma akmeni un iemeta akā. Plukšķis atskanēja tikai pēc laba laiciņa. Zēns vērās lejup.

"Laba aka," viņš teica. "Gar malām aug papardes un citi augi. Ūdens noteikti ir auksts."

Rodžers un Bārnijs nolaida akā spaini. Tad, ķēdei čīkstot, atkal uzvilka to augšā. Zēni izlēja ūdeni lielajā krūkā. "Palūko," Bārnijs teica. "Kā ledus!"

Bērniem garšoja kristālskaidrais aukstais ūdens un Naomi ceptie cepumi. Viņi pagaršoja kanēli, un izrādījās, ka tas ir ļoti ass. Večiņa ielika mazliet kanēļa viņiem līdzi.

Bērni lūdza atļauju apskatīt mājiņu. "Nav jau te daudz ko redzēt," vecā Naomi teica. "Tikai trīs mazas istabiņas. Šī ir mana virtuve un reizē viesistaba, kur es taisu ēst un atpūšos. Un tā ir mana guļamistaba."

Guļamistaba bija mazāka par virtuvi. Bērni skatījās uz klona grīdu un domāja, cik aukstai tai jābūt ziemā. Arī virtuvē bija akmens grīda, izlikta lielām, baltām plāksnēm, vielām mazliet nelīdzena.

"Un tas ir mans pieliekamais," Naomi teica, atvērusi virluvē kādas durvis un rādīdama plauktus. Tur glabājās konservu burkas, ievārījums, medus, garšvielas un daudz kas cits. Ari šeit bija akmens grīda, un pat karstajā maija dienā bērniem tā likās vēsa.

"Kad es biju meitene, šeit bija mana guļamistaba," Naomi stāstīja. "Šeit es gulēju daudzus gadus. Tad nomira tētis, pēc viņa aizgāja mammīte, un es to pārveidoju par pieliekamo. Bārlovi te dzīvojuši gadu gadiem — četrsimt gadu, kā man ir stāstīts. Žēl tikai, ka pēc manis šeit vairs nebūs Bārlovu."

Vecā mājiņa bija dīvaina un neērta, mazo lodziņu dēļ ļoti tumša un klona grīdas dēļ ziemā droši vien auksta. Taču, kā vēlāk teica Diāna, "lai ir īpaša gaisotne, to piepilda vecas domas un vecas lietas, pagātne un aizgājušie laiki."

"Arī Bārlovas māte droši vien te dzīvojusi," kad bērni gāja mājup, ierunājās Strupdegunis. "Es ar viņu labprāt iepazītos. Interesanti, kāpēc vecais vīrs visu laiku atkārto: "Jautājiet Bārlovas mātei, jautājiet Bārlovas mātei." Kāpēc lai viņa zinātu?"

"Tāpēc, ka viņa izmantojusi slepeno eju un pieķērusi vectēvu," Rodžers iedomājās. "Klau, kur šonakt gulēs Bārnijs? Es domāju, ka viņš nāks mums līdzi uz mājām, bet tas nav iespējams. Pajautāsim ciematā, vai kādam neatradīsies naktsmītne?"

Vispirms bērni apjautājās ciemata veikalā, tad apstaigāja vairākas adreses, ko bija norādījusi pārdevēja.

Daudzi bija ar mieru pieņemt Bārniju, bet neviens negribēja Mirandu. Velti Bārnijs un pārējie dziedāja mērkaķītei slavas dziesmas, teikdami, ka viņa nevienam nedara pāri, ir loti jauka un labi audzināta, — neviens nepieņēma Mirandu.

"Viņa salaidīs blusas," teica viens.

"Viņa iekodīs manam mazulim," teica otrs.

"Es neciešu mērkaķus," teica trešais.

Un tā tālāk — nē, nē, nē, līdz bērnus pārņēma izmisums,

Bārnijs, protams, neļaunojās. Viņš bija pieradis gulēt furgonā, teltī, zem dzīvžoga vai siena gubā.

"Par mani neuztraucieties," viņš atkārtoja, un tomēr bērni uztraucās. Diāna rādīja uz milzīgajiem mākoņiem, kas atkal tuvojās un draudēja ar tādu pašu lietusgāzi kā iepriekšējā nakti.

"Tev vajadzīga pajumte," viņa teica.

"Labi," sacīja Bārnijs. "Vai tad es atkal nevaru gulēt Ringobelzas muižā? Tur neviens negul, bet es neko sliktu nedarīšu."

"Protams," Rodžers piekrita. "Kāpēc gan ne? Cik ir pulkstenis? Tur vēl varētu būt vaļā. Iesim un paskatīsimies. Ja muzejs būs vaļā, samaksāsim, iesim iekšā un sameklēsim tev labāku vietu nekā gulta zem baldahīna, par kuru tu stāstīji. Mēs tevi varam atstāt tur!"

Kad bērni, piesējuši suņus, ienāca zālē, sieviete viņiem uzmeta īgnu skatienu. "Tūlīt slēdzam," viņa teica.

"Vēl piecas minūtes," Rodžers stingri atbildēja un nolika uz galda naudu. "Mēs gribam parādīt draugam muzeju."

Sieviete ieraudzīja mērkaķi. "Tikai bez mērkaķa!" viņa teica. Taču bērni jau bija gabalā.

"Parādiet istabu ar slepeno eju," Bārnijs pēkšņi ierunājās. "Es to gribētu redzēt."

"Labi," Rodžers atbildēja. "Tikai eju mēs nevaram apskatīt. Tad jāmaksā papildus, bet es negribu atgriezties pie tās nīgrās sievietes. Kura istaba tā bija?"

Bērni iegāja divās vai trīs istabās, līdz atrada mazo istabiņu ar slepeno eju. Rodžers parādīja Bārnijam lielo gobelēnu, kuru var nobīdīt malā, lai atklātu mazo paneli, ar kura palīdzību iekustina sviru, kas savukārt iedarbina lielo paneli.

"Izklausās pēc "mājas, kuru uzcēlis Džeks"1 ," Bārnijs smaidot teica. "Jāiekustina gobelēns, kas atklāj paneli, kurš iekustina sviru, kas iedarbina paneli, kurš…"

"Tiešām izklausās samudžināti," Rodžers piekrita. "Klau, kā būtu, ja mēs kādu dienu atnāktu un paši izpētītu eju? Tikai nezinu, kā panākt, lai tā sieviete mūs neuzmana."

"Jānāk naktī," Bārnijs ieteica. Diāna nodrebi nājās.

"Cerams, ka zvani nesāks skanēt," viņa teica.

"Tie neskanēs. Mēs neesam ienaidnieki," Strupdegunis atbildēja. "Tā tik būtu dēka, vai ne? Izpētīt slepenu eju!"

"Es domāju, ka nakti gulēšu šajā istabiņā," lūkodamies apkārt, Bārnijs teica. "Te ir liels dīvāns ar spilveniem, kaut gan tie liekas diezgan

'Pazīstams angļu bērnu pantiņš.

cieti, un apsegties varēs ar to galdautu. Jūs neticēsiet, cik silts galdauts bija pagājušajā nakti. Šeit inan būs ļoti ērti."

No priekšnama atskanēja griezīga balss. "Es slēdzu ciet. Vai nu nāciet, vai es jūs ieslēgšu!"

"Viņa nespēj.iedomāties, ka viens no mums to vien gaida," Strupdegunis līksmi čukstēja. "Atā, Bārnij. Saldus sapņus. Līdz rītam."

"Ņem vakariņās vecās Sarkangalvītes cepumus," Diāna teica un iegrūda Bārnijam rokās papīra turziņu. "Un te būs šokolādes pārpalikumi. No rīta nāc pie Hannas jaunkundzes un gaidi pie vārtiņiem. Mēs tev iznesīsim brokastis."

"Paldies," Bārnijs pateicās. Bērni ātri izgāja no istabas un pārlaida skatienu priekšnamam. Sieviete slēdza durvis kaut kur ēkas dziļumā. Jāiet, kamēr viņa nav aptvērusi, ka četru vietā aiziet trīs.

"Arlabvakaru!" Rodžers spalgi iesaucās, Strupdegunis un Diāna piebalsoja. Sieviete neko neatbildēja. Bērni sasmaidījās un ātri devās prom. Tas nu gan bija vienkārši! Viņi atsēja nepacietīgos suņus un gāja pa ceļu uz Hannas jaunkundzes veco, šķībo māju.

"Bārnijam lajā istabiņā būs labi," Rodžers teica, pamezdams skatienu uz debesīm, kas bija nomākušās. "Un pirmās lāses arī klāt. Ātrāk!"

Bērni steidzās, priecādamies, ka Bārnijam ar

Mirandu nebūs jāguļ zem dzīvžoga. Viņi pieskrēja pie vārtiņiem, kur viņus sagaidīja Peperes jaunkundze.

"Tieši laikā!" viņa teica. "Es jau baidījos, ka jūs pārsteigs negaiss. Vai diena bija laba?"

"Brīnišķīga!" Diāna iesaucās. "Kur ir Hannas jaunkundze? Mēs viņai gribam pateikt, ka ēdiens bija burvīgs."

"Kolosāls!" zēni reizē atsaucās. "Mēs apēdām visu."

"Un kur ir Bārnijs ar Mirandu?" Peperes jaunkundze jautāja, kad viņi bija iegājuši mājā. "Ceru, ka jūs viņiem atradāt kādu pajumti."

Rodžers pasmaidīja. "Jā, atradām. Viņam būs ērti, Peperes jaunkundz. Viņam ir ļoti jauka istabiņa, kur viņu neviens netraucēs."

Septiņpadsmitā nodala NAKTS VIDŪ

Bārnijam tiešām bija maza, jauka istabiņa. Arī viņš, izdzirdējis pērkona dārdus un lietus lāses sitamies logā, loti nopriecājās, ka ir šeit. Muzeja uzraudze aizgāja, aizcirtusi ieejas durvis. Zēns bija pavisam viens, ja neskaita Mirandu.

Bārnijs pagaidīja, līdz aizcirtās ieejas durvis, un tad piecēlās. Viņš vēl negribēja gulēt. Zēns cerēja atrast kādu grāmatu un palasīt.

Bārnijs bija sarāvies čokurā pie lādes, gaidīdams, kad muzeja uzraudze aizies, gatavs kuru katru mirkli atvērt vāku un ieslīdēt iekšā, ja viņa tuvotos. Taču sieviete nerādījās. Acīmredzot viņa domāja, ka bērni ir prom un māja galīgi tukša.

"Tagad es esmu Ringobelzas muižas saimnieks," Bārnijs skali teica un sāka staigāt pa lielo savrupmāju. Zēns iegāja virtuvē un apbrīnoja milzīgās plītis. Kādus ēdienus šeit gatavojuši senos laikos! Zēns laiski pastiepa roku un atgrieza krānu virs milzīgās, platās izlietnes, nedomādams, ka no tā tecēs ūdens.

Taču izlietnē tūdaļ sāka gāzties auksts ūdens. Bārnijs atrada uz plaukta vecu krūzi ar vāku un piepildīja to ar ūdeni. Zēns kāri dzēra. Nakts bija karsta, un viņam ļoti slāpa. Bārnijs izlēja no krūzes ūdens paliekas un nolika to atpakaļ. Viņš domāja, ka ūdensvads ievilkts, lai atvieglotu dzīvi muzeja vadītājai. Jo labāk viņam!

Bārnijs iegāja paneļiem izsistā istabā, kas izskatījās pēc bibliotēkas, un atrada dažas grāmatas. Taisnību sakot, gandrīz divus tūkstošus grāmatu. Tās rindojās plauktos līdz pat griestiem — vairākums ādas iesējumā. Grāmatas izskatījās tā, it kā tās neviens nebūtu lasījis.

Bārnijs nocēla pāris grāmatu. Tās bija iespiestas vecajā drukā un grūti salasāmas. Zēns tās uzmanīgi nolika atpakaj vietā, nodomādams, ka tās ir loti putekļainas. Uzraudzei derētu biežāk izmantot putekļu lupatu, viņš domāja.

Vienam bija garlaicīgi, tāpēc Bārnijs nopriecājās, kad sāka nākt miegs. Zēns apēda Diānas dotos cepumus un šokolādi un vēlreiz iedzēra ūdeni. Viņš padzirdināja arī Mirandu un iedeva viņai dažas rozīnes.

"Nemet vairs sēkliņas man aiz apkakles un nespļauj uz grīdas," zēns teica. "Ieliec ķepiņā un atdod man."

Šī bija tā retā reize, kad Miranda ļoti pieklājīgi izspļāva katru sēkliņu saujā un nopietni pasniedza Bārnijam, kurš tikpat nopietni ielika tās pelnutraukā uz viena no galdiem.

Kad bija jau gandrīz satumsis, viņš noņēma galdautu un aiznesa uz lielo dīvānu. Zēns sakārtoja zem galvas spilvenus, apgūlās un uzrāva sev virsū galdautu. Tas bija smags un silts — pēc mirkļa Bārnijam kļuva karsti, un viņš apsedzās tikai līdz viduklim.

Miranda ieritinājās Bārnija jakā un iebāza ķepiņas zēnam azotē. Viņam patika to siltums. Viņš maigi uzpūta mērkaķītei uz pakauša.

"Arlabunakti, Miranda. Guli saldi, un mēs nemodīsimies līdz pat rītam."

Taču — ak vai! — kā viņš kļūdījās!

Miranda pamodās pirmā un, piespiedusies Bārnijam, ieklausījās. Kas viņu bija pamodinājis? Mērkaķīte mirkli gulēja klausīdamās, tad atkal nomierinājās. Taču, pirms viņa paguva iemigt, viņai atkal izslējās ausis. Šoreiz viņa iztun- tuļojās no Bārnija jakas un apsēdās dīvāna galvgalī. Viņa pat ļoti klusi iečivinājās.

Miranda pamodināja Bārniju, un zēns izslējās sēdus, taustīdamies pēc Mirandas. Kur viņa palikusi? Bārnijs saklausīja kluso čivināšanu un izstiepa roku. Miranda uzreiz iekārtojās viņam rokās.

"Kas tevi uzmodināja, Miranda?" Bārnijs čukstēja. "Tevi kaut kas ir iztraucējis. Kas tas bija? Nakts vidū. Varbūt tu dzirdēji peli vai žurku?"

Nakts klusumā atskanēja baznīcas pulksteņa sitieni. Ding-dong-dong.

"Trīs, " Bārnijs teica. "Visa nakts vēl priekšā, Miranda. Guli."

Pēkšņi arī viņš saklausīja troksni. Sākumā zēns domāja, ka viņam izliekas. Bet troksnis atkārtojās. No kurienes tas nāk? Taču ne no šīs istabas? Skaņa bija savāda, tā atkārtojās. Ko gan tā atgādina?

Bārnijs bija pārliecināts, ka skaņas avots noteikti nav šajā istabā. Zēns sataustīja kabatā Ro- džera iedoto lukturīti un iededzināja to. Gaismas stars izgaismoja istabu. Tā bija tukša. Nekā aizdomīga.

Troksni nevarēja dzirdēt ārpus istabiņas, kurā zēns gulēja. Par to viņš drīz pārliecinājās. Tad viņš piesardzīgi apstaigāja istabu, vairākkārt apstājās un klausījās.

Bārnijs nonāca vietā, kur troksnis skanēja visskaļāk. Zēns to apgaismoja ar kabatas lukturīti. Skaņa nāca 110 paneļa, par kuru Rodžers bija stāstījis, ka aiz tā sākoties slepenā eja. Zēns piespieda ausi pie sienas.

Tagad troksnis skanēja daudz skaļāk. Skaņa bi ja savāda, konvulsīva, gandrīz regulāra, bet pārāk tālu, lai noteiktu, vai to rada mašīna, cilvēks, dzīvnieks vai ūdens. Bārnijs neko nesaprata, t roksnis skanēja konvulsīvi, taču nemainījās — las bija vairāk vai mazāk regulāras ātru skaņu sērijas. Bārnijs iedomājās, ka tās skan no slepenās ejas, un, pirms sasniedz viņa ausis, ievērojami mainās tāpēc, ka slepenā eja ir tālu un tukša.

Zēns nezināja, kā lai iekļūst slepenajā ejā, tāpēc neko nevarēja noskaidrot. Viņš atgriezās pie dīvāna un apgūlās, bet blakus iekārtojās Miranda.

"Varam mierīgi gulēt," zēns teica mērkaķītei. "Tik un tā mēs neko neuzzināsim, ja stundām ilgi klausīsimies šīs skaņas. Taču man liekas, ka eja ir rūpīgi jāizpēta, Miranda. Kā tev liekas, kas tur, lejā, ir?"

Mirandai nebija ne mazākās jausmas. Viņa atkal saritinājās kamolā un aizmiga. Bārnijs sekoja viņas paraugam. Vai troksnis atjaunojas vai ne, to viņš nezināja un negribēja zināt.

No rīta Bārnijs pamodās laikus un piesardzīgi piecēlās, lai pārliecinātos, vai muzeja uzraudze nav jau atnākusi. Taču ēkā valdīja klusums. Nedzirdēja pat noslēpumainās skaņas, ko viņš bija dzirdējis nakts vidū.

Bārnijam sāka likties, ka viņš to nosapņojis. Nē, tas nevarēja būt sapnis. Troksnis bija pārāk skaidri iespiedies atmiņā. Zēns iezagās virtuvē, lai pabāztu zem krāna seju un padzertos.

Miranda izlikās, ka pabāž ķepiņas zem krāna, taču nesaslapināja tās. Ūdens viņai nepatika.

"Tu esi blēde," slaucīdamies lielajā, sarkanajā kabatlakatā, Bārnijs teica. "Nē, es tev neslau- cīšu ķepas, ja tās nav pat mitras. Nomazgā kārtīgi, tad slaucīšu."

Zēns atgriezās istabiņā, kurā bija pārlaidis nakti, un sakopa to, nolika vietā galdautu. Viņš prātoja, vai muzeja uzraudze neievēros, ka tas ir saburzīts, un vai viņai neradīsies aizdomas. Galu galā zēns nolēma, ka, spriežot pēc nenoslaucītajiem putekļiem, viņa neko nepamanīs.

Bārnijs iegāja zālē, lai redzētu, kad nāks uzraudze. Viņš negribēja iet prom pa pagalma durvīm, atstājot tās neaizslēgtas, lai muzeja uzraudzei nerastos aizdomas. Zēns noslēpās aiz lielās lādes un gaidīja. Muzeja uzraudzei drīz jānāk. Pēc brīža viņš saklausīja uz celiņa sievietes soļus, tad viņa iebāza durvīs un pagrieza lielo atslēgu.

Līdzko muzeja uzraudze pazuda kādā istabā, Bārnijs kopā ar Mirandu izslīdēja ārā. Neviens viņu nebija redzējis. Zēns devās uz Hannas jaunkundzes māju un palika gaidot pie vārtiņiem.

Viņam pretī izsteidzās Strupdegunis. "Bārnij! Es skatījos pa logu un gaidīju tevi. Mēs brokastojam pilnām mutēm, es tev iznesīšu paplāti. I lannas jaunkundze saka — tu varot ienākt dārza, ja solies, ka Miranda paliks tev uz pleca."

Kad bērni pēc brokastīm iznāca ārā, Bārnijs viņiem izstāstīja par savādo atgadījumu nakts vidū. "Nav ne jausmas, kas tas bija," viņš teica. "Jocīgs troksnis. Es to nevaru aprakstīt, un tomēr man liekas, ka esmu to daudzreiz dzirdējis. Kaut j'.an tukšā eja var līdz nepazīšanai pārvērst jeb- kuru skaņu."

Bērni klausījās pārsteigti un satraukti. "Vai troksnis tiešām skanēja aiz paneļa, Bārnij?" Rodžers jautāja. "Kas tad tur, lejā, īsti ir? Tā sieviete teica, ka eja esot aizmūrēta, tātad — lai kas tur būtu, tas nevar būt ļoti dziļi zem zemes."

"Izklausījās diezgan tālu," Bārnijs iebilda. "Vai jums prāts nesas, lai to izpētītu?"

Nu, protams! Tikai Diānai balss mazliet trīcēja.

Strupdegunis jutās loti drosmīgs, kamēr viņš sēdēja spožajā saulē un apsprieda pagājušās nakts dīvainos trokšņus, taču viņš nevarēja tikt vaļā no domas, vai spētu būt tikpat drosmīgs nakts melnumā.

"Skaidrs, ka tā sieviete mūs nemūžam nelaidīs ejā dienas laikā," Rodžers teica. "Tas nozīmē, ka mums tā jāpēta tad, kad viņa aizgājusi mājās. Taču mēs nevaram aizlavīties pirms vakariņām, citādi Peperes jaunkundze gribēs zināt, kas mums padomā. Iesim tad, kad jau jābūt gultā."

Bērni nopietni apspriedās un nolēma, ka tas būs piemērotākais laiks. Peperes jaunkundze ar Hannas jaunkundzi devās gulēt ļoti agri, ap deviņiem. Tad bērni apģērbtos un, neviena nemanīti, izlavītos ārā.

"Tātad norunāts," beidzis brokastot, teica Bārnijs. "Šovakar ap pusdesmitiem. Uzdarbosimies "mājā, kuru uzcēlis Džeks". Izkustināsim gleznu, kas izkustina paneli, kurš iedarbina sviru, kas atver paneli, kurš paver eju, kas noved mūs lejā, kur atklājas…"

"Kas tad?" pārējie trīs ziņkāri iesaucās. Taču Bārnijs pašūpoja galvu. "Tālāk nezinu," viņš teica. "Ceru, ka stāstiņa beigas uzzināsim šovakar. Ja jums jāpalīdz Hannas jaunkundzei, es izvedīšu pastaigāties abus suņus. Viņi tik sparīgi lec man virsū, it kā gribētu noraut jaku. Labi, labi, Trakuli un Mākuli. Es jūs izvedīšu izvingrināt ķepas un nodzīt taukus."

Zēns aizgāja kopā ar abiem suņiem, patīkami un skaidri svilpodams. Pārējie bērni atgriezās, lai palīdzētu veikt dažādus mājas darbus.

"Šovakar, pusdesmitos," mazliet trīcēdama, Diāna domāja. "Satriecoši, un tomēr man ir mazliet bail."

Astoņpadsmitā nodala SLEPENAJĀ EJĀ

Tovakar pusdesmitos Peperes jaunkundze un Hannas jaunkundze bija gultā un Hannas jaunkundze jau cieši gulēja. Bērni bija gatavi doties prom un apspriedās, vai ņemt līdzi Trakuli.

"Vai viņš nesacels kājās visu māju, ja mēs viņu atstāsim?" Diāna čukstēja.

"Sacels," Strupdegunis atčukstēja. "Labāk ņemsim līdzi. Es Trakuli nonesīšu lejā pa kāpnēm, lai viņš nesaceļ troksni ar savām lielajām ķepām."

Un Trakuli, apmulsušu, bet klusu un paklausīgu, nonesa lejā pa kāpnēm. Mākulis gulēja uz dīvāna Hannas jaunkundzes istabā, kas, par laimi, atradās otrā mājas spārnā, tāpēc viņš neko nedzirdēja.

Bērni atviegloti uzelpoja, kad bija drošībā, un klusi gāja uz priekšu pa mēness apspīdēto ceļu. Drīz viņi nonāca pie Ringobelzas muižas, Bārnijs viņus ielaida pa parādes durvīm un klusi tās aizvēra.

"Vai tu atkal dzirdēji trokšņus?" Strupdegunis jautāja. Bārnijs pašūpoja galvu.

"Nē, šovakar ne. Ne skaņas. Iesim uz mazo istabu un pēc tam tālāk."

Bērni devās uz istabu, kur iepriekšējā naktī bija gulējis Bārnijs un no kurienes sākās slepenā eja. Visiem bija kabatas lukturīši, ar kuriem viņi apgaismoja lielo gobelēnu uz sienas.

"Redzat seju, kurai uz pieres nobīdīta ķivere?" Rodžers klusi jautāja. "Skatieties. Es šeit piespiedīšu, un jūs redzēsiet, kas notiks."

Gobelēns klusi novirzījās uz vienu pusi un atklāja mazu paneli. Rodžers to piespieda, un panelis aizslīdēja malā. Zēns iebāza spraugā roku, un tajā mirklī aiz cita paneļa mazliet tālāk atskanēja klusa grabēšana.

Bārnijs izskatījās nobijies. "Tā ir svira, kas iekustina otro paneli, lai to varētu nobīdīt malā," Diāna čukstēja. Bērni pienāca pie otrā: — lielā — paneļa, Rodžers pret to spēcīgi atspiedās, un pārsteigtais Bārnijs ieraudzīja, ka tas aizslīd malā zem blakuspaneļa, atklādams slepeno eju.

Trakulis aprauti iesmilkstējās. Viņš nespēja saprast dīvainās izdarības kabatas lukturīšu gaismā. "Aizveries," Strupdegunis viņu apsauca un uzsita sunim pa galvu. "Ne skaņas, Trakuli."

Rodžers iebāza kabatas lukturīti aiz paneļa un mēģināja ielūkoties ejā. Taču saskatīja tikai tumšu, šauru spraugu.

"Iesim?" Rodžers čukstēja. "Viss ir klusu, nedzird ne skaņas."

"Labi. Ej pirmais, Rodžer, tad ies Diāna, tad Strupdegunis un tad mēs ar Trakuli," Bārnijs teica. "Te ir tik šaurs, ka būs jāiet citam aiz cita."

Rodžers pārcēla kājas pāri panelim. Viņš atradās ejā, kas oda pēc putekļiem un mitruma. Zēns pagāja mazliet uz priekšu, un pārējie viņam cits pēc cita sekoja. Strupdegunis iecēla tajā Trakuli.

Suns bija pārsteigts un ļoti nomākts. Viņam šis vakars likās ļoti savāds.

"Kur ir Miranda?" Strupdegunis čukstēja.

"Viņa nenāk līdzi," Bārnijs atčukstēja. "Nobijās. Lai paliek istabā. Viņa mūs gaidīs."

Eja bija ļoti tumša un šaura. Tā veda aiz paneļa kādas divpadsmit pēdas un tad strauji pagriezās pa kreisi. Ļoti zemi pakāpieni veda aizvien dziļāk un dziļāk.

Rodžers gāja pirmais, turēdams kabatas lukturīti tik zemu, lai redzētu ceļu sev priekšā.

Pēkšņi zēns apstājās, pārējie uzgrūdās cits citam un ķēdīte sajuka.

"Kas ir, Rodžer?" Diāna satraukta jautāja.

"Skatieties," Rodžers teica un apgaismoja divas nelielas koka durvis vienā ejas sienā. "Skapis! Varbūt tas pats, kurā vectēvs atrada grāmatas un griezumiem rotāto lādīti."

Zēns atvēra durvis, pārliecināts, ka skapis ir tukšs. Taču tas nebija tukšs. Skapja saturs bija diezgan pārsteidzošs. Mantas bija nevis vecas, bet pavisam jaunas un modernas. Tur bija kabatas lukturīša baterijas, sveces, neliela kārba ar petroleju un ducis sērkociņu kastīšu.

"Savādi, ka šeit glabājas tādas mantas," Diāna teica. "Es domāju, ka tās šeit glabājas, kopš aizmūrēta eja. Varbūt tās izmantoja, lai pētītu eju, pirms tā iebruka un to slēdza."

"Tas gan bija ļoti sen," Rodžers iebilda. Viņš rūpīgi aiztaisīja skapja durvis un taustīdamies lēnām devās tālāk. Šeit eja bija daudz platāka nekā aiz paneļa. Rodžers domāja, ka tā jau kļuvusi par pazemes tuneli. Iespējams, ka viņi vairs nav zem mājas, bet ir jau tālu prom. Muzeja uzraudze bija stāstījusi, ka eja neved caur pagrabu, kas acīmredzot pletās zem mājas.

Pēkšņi Rodžers aprauti iekliedzās un atkal apstājās. Pārējie bērni, tāpat kā iepriekš, uzskrēja cits citam virsū. Trakulis iesmilkstējās.

"Tu varētu brīdināt, ja pēkšņi sadomā apsta- lies," Strupdegunis čukstus kurnēja. "Kas tad nu atkal?"

Rodžers apgaismoja ķieģeļu sienu. Tā aizsedza eju no augšas līdz apakšai. "Te ir tā siena, par kuru stāstīja sieviete," viņš teica. "Eja tiešām ir aizmūrēta ar ķieģeļiem! Tālāk mēs netiekam."

Bērni bija rūgti vīlušies. Neviens no viņiem sirds dziļumos nebija ticējis, ka sieviete teikusi taisnību. Taču viņa nebija melojusi. Tur tiešām ir siena! Ja slepenā eja ved tālāk, tad tai jāturpinās aiz sienas, bet sieviete bija teikusi, ka šeit eja ir iebrukuši.

"Skāde!" Strupdegunis iesaucās.

"Kas tie par trokšņiem, kurus dzirdēja Bārnijs? Mēs neesam atraduši neko tādu, kas tos varētu radīt," Rodžers čukstēja. Viņa vārdus darīja zināmus Bārnijam, kas nāca pēdējais.

"Jocīgi," Bārnijs teica. "No kurienes tad tie varēja skanēt?"

"Iesim atpakaļ," Diāna ierunājās. "Man nepatīk, kā šeit ož."

Bērni apgriezās un devās atpakaļ. Šoreiz, kolonnu vadīja Bārnijs. Viņi pagāja garām savādajam skapim, taču neatvēra to. Drīz viņi atradās aiz paneļiem un pēc brīža jau bija istabā.

Rodžers iespieda paneli atpakaļ vietā. Tam slīdot atpakaļ, atskanēja grabēšana. Tā bija svira.

kas atspiedās pret paneli, lai neviens netiktu iekšā, kamēr nebūs nospiesta slepenā poga aiz gobelēna. Tad Rodžers aizvilka vietā mazo paneli un prātoja, kā lai dabū vietā gobelēnu. Viņš nevarēja izdomāt, tāpēc glezna palika izkustināta.

"Varbūt uzraudze domās, ka pati to izkustinājusi, ja rit ievēros," Diāna teica. "Kāda vilšanās! Es uz kaut ko cerēju. Pati nezinu, uz ko. Mēs pat nedzirdējām trokšņus, ko ir dzirdējis Bārnijs."

"Kuš!" Bārnijs pēkšņi izdvesa. "Varu derēt, ka es tos atkal dzirdēju. Tur! Palieciet klusu!"

Bērni sastinga un saspringti klausījās. Jā, viņi dzirdēja trokšņus — ļoti ātrus un regulārus, tālus un dobjus. Tiešām likās, ka tie plūst no slepenās ejas, apslāpēti un tāli.

"Atkal," Bārnijs teica. "Es jau sāku domāt, ka esmu tos nosapņojis, bet nekā."

Pēkšņi viņi saklausīja citu troksni — pavisam citādu, tas viņiem lika saspringt un saspiesties kopā.

Tas bija pavisam niecīgs, tikko dzirdams troksnītis, it kā tornī būtu sakustējies viens no zvaniem un tā mēlīte atsitusies pret zvana malu.

"Tās ir zvana skaņas," Diāna izdvesa. "Tās nāk no torņa. Lai man nestāsta, ka zvans var skanēt pats to sevis."

Un tad tas notika. Tornī ieskanējās zvani, tie šķindēja un šķindēja, skaņām saplūstot un dalo- lies. Diāna pieķērās Rodžeram tik cieši, ka viņas nagi iegriezās zēnam rokā. Trakulis drūmi kauca.

Pēkšņi zvani apklusa. Atbalss izgaisa, un Diāna trīcēdama atlaidās dīvānā. Strupdegunis bija sastindzis un nespēja pakustēties. Bārnijs ar Rodžeru klusi sarunājās.

"Kas tur zvanīja? Te neviena nav, tikai mēs."

"Turklāt zvaniem nav auklu. Kā tie var pēkšņi sākt zvanīt?"

"Stāsta, ka senos laikos tie esot zvanījuši, brīdinot par ienaidnieka tuvošanos. Zvani taču neuzskata par ienaidniekiem mūs! Tie nevarēja zvanīt, brīdinot par mums!"

"Zvani nevar skanēt paši no sevis," teica Rodžers, cenzdamies pārliecināt pats sevi. Un tomēr tie bija zvanījuši paši no sevis. Bērni to bija dzirdējuši.

Mazliet biedējoša smilkstēšana lika bērniem satrūkties.

"Nabaga mazā Miranda!" paceldama mērka- ķīti, Diāna teica. "Vai zvani arī tevi nobiedēja? Neuztraucies. Nu jau viss kārtībā."

"Kā jums liekas, vai mēs varētu sadūšoties un aiziet uz četrstūraino torni, lai paskatītos, vai kāds blēdis nav piekāris auklas un ieskandinājis zvanus?" Rodžers pēc brīža jautāja. Bērni sēdēja cieši saspiedušies uz dīvāna un mēģināja atgūties no bailēm.

"Es neiešu," Strupdegunis uzreiz atbildēja. "Varbūt tie atkal ieskanēsies un mani ķers trieka."

"Es iešu paskatīties," Bārnijs teica un aizgāja. Rodžers diezgan negribīgi viņam sekoja.

Drīz zēni atgriezās. "Nav nekādu virvju," Bārnijs teica. "Zvani stāv kā sastinguši. Nekā īpaša nemana. Nezinu, kas ir ienaidnieki, bet es nevienu ne redzu, ne dzirdu. Šoreiz zvani būs kļūdījušies."

"Klausieties!" Diāna piepeši teica. "Es kaut ko dzirdu. Goda vārds! Zālē!"

Bērni saspringti klausījās. Viņi dzirdēja, ka ieejas durvīs noskrapst atslēga un tās atveras. Atskanēja balsis un soli! Durvis klusi aiztaisījās.

"Zvaniem bijusi taisnība," Strupdegunis čukstēja. "Tie droši vien ir ienaidnieki."

Deviņpadsmitā nodaļa ĻOTI SAVĀDI

"Slēpjamies!" Bārnijs teica. "Varbūt viņi nāks šurp." Par laimi, soļi attālinājās virtuves virzienā, un bērni saklausīja ūdens tecēšanu. Viņi izmisīgi vērās apkārt mazajā istabiņā. Bērni to neiedrošinājās atstāt, lai netiktu pamanīti.

Vienā kaktā atradās liela lāde, otrā — mazāka. Bārnijs pacēla lielās lādes vāku. "Kāpiet iekšā," viņš čukstēja pārējiem. "Te pietiks vietas Irim. Mēs ar Mirandu kāpsim otrā."

Bērni steidzīgi iekāpa lādēs, cenzdamies netrokšņot. Strupdegunis ievilka līdzi nabaga Trakuli, nikni belzdams tam pa galvu ikreiz, kad suns izrādīja vēlēšanos rūkt. Bārnijs ieslīdēja otra lādē. Taču Miranda atteicās sekot saimniekam! Tā aizmetās prom. Viņai nepatika atrasties slēgtā telpā.

Bārnijs klusi purpināja. Viņš cerēja, ka Mi- randa nerādīsies acīs "ienaidniekiem", lai kas tie arī būtu. Ko šeit var darīt tik vēlā nakts stundā?

Bērni bija paslēpušies īstajā laikā. Soli — divu cilvēku soli — ieskanējās istabā, kur viņi bija ielīduši lādēs.

"Kur viņš ir?" jautāja vīrieša balss.

"Es tevi aizvedīšu," atbildēja sieviete — muzeja uzraudze. Bārnijs pavēra lādes vāku mazā spraudziņā un klausījās.

Viņš saklausīja pazīstamo grabēšanu aiz paneļiem, kad svira atkrita, lai atbrīvotu lielo paneli. Ahā, viņi dodas lejā pa slepeno eju. Kāpēc? Tur nekā nav. Eja apraujas. Bārnijs lauzīja galvu. Sieviete acīmredzot nebija ievērojusi, ka lielais gobelēns izkustināts. Kāds atvieglojums!

Zēns viņu ieraudzīja vīrieša kabatas lukturīša gaismā. Bārnijs nevarēja saskatīt vīrieti, bet ievēroja, ka viņam ir soma — kaut kas līdzīgs "diplomātam" — mazam, plakanam portfelim. Viņam bija zema un skarba balss. Tā neskanēja patīkami.

Pēkšņi Trakulis ierūcās — no lielās lādes dziļumiem atskanēja zema, asinis stindzinoša skaņa. Sieviete un vīrietis sastinga kā pienagloti.

"Dieva dēļ! Kas tas bija?" vīrietis beidzot jautāja. "Kas par šaušalīgu skaņu!"

Pēkšņi viņam virs galvas atskanēja klusa čivināšana. Tā bija Miranda, kas lika Trakulim klusēt! Vīrietis un sieviete strauji salēcās. Vīrietis pagrieza augšup kabatas lukturīti, bet Miranda jau bija prom. Tagad viņa čivināja telpas otrā galā.

Trakulis atkal ierūcās, un Strupdegunis viņam tūdaļ aizspieda purnu.

"Atkal šī šaušalīgā skaņa," vīrietis teica. "No j tās tirpas skrien pa kauliem. Kas šajā mājā notiek?"

"Nekas," sieviete drebošā balsī atbildēja. "Es i nekad neesmu dzirdējusi šādas skaņas. Tas nevar būt nekas cits kā… kā pūces."

"Pūces neizdod tādas asinsstindzinošas skaņas," vīrietis atcirta un apgaismoja ar kabatas lukturīti plato spraugu panelējumā. "Vai tiešām tur jālien iekšā?"

Sieviete pēkšņi iekliedzās, un Bārnijs pārsteigts gandrīz palaida vaļā lādes vāku. Kas tad nu atkal?

Miranda bija apsēdusies uz plaukta līdzās sievietes galvai un parāvusi viņu aiz matiem. Nav brīnums, ka viņa iekliedzās.

Vīrietis salēcās un kļuva dusmīgs. "Beidz!" viņš rūca. "Mēs esam pārāk nervozi. Kas nolika?"

"K-k-k-āds mani parāva aiz matiem." Sieviete drebēja.

"Es arī paraušu, ja nebeigsi tēlot," vīrietis teica. Viņš iedunkāja sievieti, un viņa iegāja slepenajā ejā ātrāk nekā būtu gribējusi. Vīrietis viņai sekoja. Bārnijs dzirdēja attālināmies soļus aiz paneļiem un tad lejup pa zemajiem pakāpieniem pazemē. Viņš atgrūda vaļā lādes vāku, izlēca ārā nn aizrāpoja pie atvēruma paneļos. Zēns iebāza tajā galvu un klausījās.

Taču, izņemot skrāpēšanu, kuras iemeslu /ēns nesaprata, viņš neko citu nedzirdēja. Ejā valdīja klusums. Kur tie abi palikuši?

Bārnijs klusi pieskrēja pie otras lādes un pacēla vāku.

"Nāciet," viņš teica. "Tagad mēs varam aizšmaukt. Viņi aizgāja pa slepeno eju. Dievs vien zina, uz kurieni un kāpēc. Dosim labāk kājām vaļu. Man tas diez ko nepatīk."

Pārējie labprāt izrāpās ārā. Viņi aiztaisīja lādes vāku un savās kurpēs ar gumijas zolēm klusi skrēja uz durvīm. Bērni ielavījās tumšajā zālē un metās pie ieejas durvīm, kuras, kā viņi zināja, bija taisni pretī. Bārni js domāja, ka viņi ir pietiekamā drošībā, lai uz īsu mirkli ieslēgtu kabatas lukturīti.

Bērni pienāca pie durvīm, un Bārnijs tās klusi atvēra. Durvis vajadzēja atstāt vaļā, lai nesaceltu troksni. Pēkšņi zēns brīdinot pacēla roku.

"Uzmanieties. Kaut kur var būt automašīna," viņš teica. "Mēs taču negribam, lai mūs ieraudzītu."

Zēns uzmeta pētošu skatienu ceļam un pamanīja nespodras sarkanas gaismas — tie bija automašīnas pakaļējie lukturi.

"Iesim apkārt mājai," viņš čukstēja. "Mēs varam izspraukties cauri dzīvžogam un nokļūt uz takas. Un ne skaņas!"

Bērni atviegloti uzelpoja, kad, izspraukušies cauri Ringobelzas muižas dārza dzīvžogam, bija tikuši labu gabalu prom. Trakulis bija galīgi samulsis. Kas tā par spēli tik vēlu naktī? Sunim bija apnikuši Strupdeguņa sitieni pa galvu, kad viņš gribēja rūkt.

"Nesakiet ne vārda, kamēr nebūsim tikuši atpakaļ pie Peperes jaunkundzes," Rodžers klusi teica. Juzdamies tā, it kā visiem dzīvžogiem būtu ausis, bērni klusi steidzās atpakaļ.

Viņi pienāca pie mazas nojumes Hannas jaunkundzes dārzā un ielīda tajā. "Tas tik bija vakars!" Rodžers atviegloti uzelpoja, priecādamies, ka viņi ir pazīstamā vietā un drošībā. "Zvani, kas zvana paši no sevis, un tad tā sieviete ar vīrieti, kuri ierodas kā ienaidnieki, par kuriem pavēsta zvani."

"Interesanti, vai zvanus ir dzirdējis vēl kāds, piemēram, ciemata iedzīvotāji?" vaicāja Diāna.

"Daži varbūt ir dzirdējuši," Rodžers atbildēja. "Taču ciemats ir mazliet tālāk, vai ne? Ja zvani nekarājas brīvi, bet ir stingri pievilkti augšā, tie neskan ne uz pusi tik skaļi, kā skanētu, ja tos rautu, kā pienākas. Tie drīzāk šķind, nevis zvana."

"Tie zvanīja ar pilnu jaudu," Diāna nopietni sacīja. "Es briesmīgi nobijos. Man liekas, ka "ienaidnieki" tos nedzirdēja, viņi brauca ar auto un tajā brīdī droši vien nebija tuvumā. Interesanti. vai viņi būtu nākuši iekšā muižā, ja būtu dzirdējuši zvanus?"

"Protams, ka ne," Rodžers atteica. "Gudri zvani — brīdināja mūs, nevis viņus. Klau, tas ir ļoti savādi, vai ne? Ko slēpj slepenā eja?"

"Tu gribi teikt — kas tur slēpjas," Diāna pārlaboja. "Tas vīrietis teica: "Kur viņš ir?" — nevis "Kur tas ir?" Kāds tur, lejā, kaut ko dara."

"Es gan nezinu, kur," Rodžers atteica. "Mēs aizgājām līdz ķieģeļu sienai un nevienu neredzējām. Vismaz es neredzēju cilu eju vai alu. Tikai tuneli."

Iestājās klusums. Visi domāja. "Varbūt iesim vēlreiz lejā pa slepeno eju un palūrēsim?" Rodžers beidzot jautāja.

"Nē," visi kā viens stingri atteica. Doma par kāpšanu lejā nakts melnumā, kad zvani virs galvas kuru katru mirkli var paši sākt zvanīt, nevienam nepatika.

"Es zinu, ko mēs varētu darīt," Strupdegunis pēkšņi ieminējās. "Mēs varētu mēģināt atrast slepenās ejas otru galu un izpētīt eju no otras puses līdz ķiegel.u sienai."

Visi piekrita, ka tā ir spoža doma. Rodžers viegli paplikšķināja Strupdegunim pa muguru. "Tā tik ir doma," viņš teica. "Tā mēs kaut ko varētu uziet."

"Pagaidiet. Mēs nezinām, kur lai meklē slepenās ejas otru galu," pēc pārdomu brīža ierunājās Diāna.

"Varētu pajautāt vectēvam," Rodžers prātīgi teica. "Varbūt nākamreiz viņš pateiks."

Diāna pēkšņi nožāvājās, un viņas paraugam sekoja pārējie. Baznīcas pulkstenis ļoti svinīgi nosita divpadsmit.

"Vajadzētu iet gulēt," Diāna teica. "Citādi no rīta nepiecelsimies. Kur gulēs Bārnijs? Atpakaļ uz Ringobelzas muižu viņš nedrīkst iet."

"Un diez vai ari gribētu," Strupdegunis teica. "Es jau nu negribētu."

"Es arī negribu," Bārnijs sacīja. "Tie zvani mani satrieca. Es to nesaprotu. Nabaga mazā Miranda ir tā nobijusies, ka nav pakustējusies, kopš es viņu iebāzu azotē. Laikam būs uznākuši krampji, kad viņa izdzirdēja zvanus."

"Man pašam uznāca krampji," Strupdegunis sacīja. "Kur gulēs Bārnijs? Vai viņš šonakt nevarētu palikt šeit, nojumē?"

"Labi. Tikai šonakt," Rodžers padomājis teica. "Diez vai Hannas jaunkundze iebilstu, bet tagad mēs nevaram lūgt atļauju, tāpēc teiksim Bārnijam, ka viņš var palikt šeit. Galu galā Miranda negrasās lēkt Hannas jaunkundzes logā."

Bārnijs bija ļoti noguris. Viņš salika kaudzītē vairākus maisus, uz kuriem gulēt, un Diāna atrada vecu dārza segu, ar ko apsegties. "Mēs iesim," viņa teica. "Viss būs kārtībā, Bārnij, vai ne?"

"Viss būs lieliski," Bārnijs atteica, saritinādamies kamolā. "Ejiet gulēt. Citādi atkal saaukstēsieties. Līdz rītam."

"Jā. Gan mēs kaut kā atradīsim otru ejas galu," Strupdegunis teica. "Un iesim iekšā pa to."

"Man gan liekas, ka mēs atradīsim nobruku- mu, kā teica tā sieviete," Rodžers atcerējies piebilda.

"Vismaz mēģināsim," Bārnijs miegaini atteica. "Arlabunakti."

Trakulis uz atvadām nolaizīja Bārnijam degunu un apošņāja viņam azotē gulošo Mirandu. Tad suns klusi ļepatoja pakaļ bērniem. Tas tik bija vakars! Rītā būs, ko pastāstīt Mākulim.

Divdesmitā nodaļa vectĒva vecĀ lĀdlte

Ne Peperes jaunkundze, ne Hannas jaunkundze zvanus nebija dzirdējušas. Diāna neko nejautāja, bet bērni zināja, ka abas sievietes noteikti izstāstītu, ja būtu tos dzirdējušas.

"Man liekas, es pagājušajā naktī dzirdēju zvanus," Diāna pie brokastgalda piesardzīgi ierunājās. "Savādi!"

"Tu būsi sapņojusi," Peperes jaunkundze teica. "Vai ne, Hanna?"

"Jā, un droši vien saklausījusi baznīcas pulksteni," Hannas jaunkundze atbildēja. "Tas zvana tik patīkami. Vai gribi paņemt ceturto cīsiņu, Strupdeguni?"

Strupdegunis gribēja gan. "Man atgriežas ēstgriba," viņš paziņoja Hannas jaunkundzei.

"Atgriežas!" viņa šausmās atkārtoja. "Vai tu

gribi teikt, ka parasti tev ir vēl lielāka ēstgriba?"

"Viņš ir rijīgs. Tam nav nekāda sakara ar ēstgribu," Diāna atbildēja. Strupdegunis nomērķēja, lai viņai zem galda iespertu, bet Diāna jau bija parāvusi kājas nost, un atskanēja izmisīgs nabaga Trakuļa kauciens. Tas nozīmēja, ka Strupdegunis steidzīgi piecelsies un palīdīs zem galda, lai atvainotos un mierinātu savu mīluli.

"Rodžer, apēd tu pēdējo cīsiņu, ja Strupdegunis pazudis," Peperes jaunkundze teica. To pa- dzirdis, Strupdegunis steidzīgi līda ārā no pagaldes.

"Ko jūs šodien darīsiet?" Hannas jaunkundze jautāja. "Lasīsiet? Pastaigāsieties? Slinkosiet?"

"Mēs gribējām aiziet un vēlreiz aprunāties ar vectēvu," Diāna teica. "Un pēc tam varbūt pastaigāsimies. Vai jūs gribat, lai mēs palīdzētu apkopt mājas soli, Hannas jaunkundz?"

"Nē, diez vai," vecā kundze atbildēja. "Es zinu, ka jūs vispirms izdarīsiet parastos darbus — saklāsiet gultas un tā tālāk."

"Protams!" Diāna atsaucās. "Un jūs jau zināt — jums tikai jāpasaka, un mēs darīsim visu, ko vajag."

"Vienā rāvienā," piebilda Strupdegunis, beigdams ēst pēdējo cīsiņu. "Man ļoti garšo jūsu ceptie cīsiņi, Hannas jaunkundz. Tie ir skaisti un dedzinoši karsti."

Nu gan tu runa muļķības, Strupdegum, Hannas jaunkundze atteica. "Vai paēdi? Tad tu varētu noņemt man no kājas Trakuli. Viņš ir ļoti smags."

Trakulis tika noņemts, un Mākulis sekoja viņa pēdās. Diāna piecēlās, lai atnestu paplāti ar Bārnija brokastu traukiem. Viņa jau bija apciemojusi Bārniju un aiznesusi tam loti gardas brokastis. Miranda laizīja ievārījumu no grauzdiņa un piedāvāja to arī Diānai.

"Nē, paldies, mīļā Miranda," Diāna atteica. "Vari ēst visu. Es nevienu reizīti negribu nolaizīt. Bārnij, mēs nāksim arā, līdzko varēsim. Mums vēl šis tas jāpadara."

"Labi," Bārnijs sacīja. "Es salabošu salauzto sētu. Kaut kas jādara, lai pateiktos par brokastīm."

"Hannas jaunkundze ļoti priecāsies," Diāna teica. Bārnijs nebija mainījies. Viņš vienmēr, tikko radās izdevība, atmaksāja par labo sirdi.

Ap vienpadsmitiem četri bērni, Trakulis, Mākulis un Miranda gāja pa taku, kas veda uz Ha- bardu mājiņu. Bērni apstājās pie veikaliņa, lai nopirktu vecajam vīram tabakas dozi. Par laimi, pārdevēja ļoti labi zināja, kādu tabaku viņš smēķē.

Bērni pienāca pie mājiņas durvīm un pieklauvēja.

"Nāciet iekšā!" atsaucās Habardes mātes balss, un bērni iegāja. Habardes māte berza grīdu.

Večiņa priecājās, ieraudzījusi bērnus. Viņa izslējās, slaucīdama rokas, un uzsmaidīja viņiem.

"Vai mēs varētu satikt vectēvu?" Diāna pieklājīgi jautāja. "Mēs viņam atnesām tabakaas dozi."

"Nu, vai tas nav laipni?" večiņa iesaucās un paņēma dozi. "Būtu jau labi, ja jūs viņu varētu satikt, bet viņam uznācis kārtējais savārgums un viņš ir gultā."

"Ak vai," bērni novilka un izskatījās tik vīlusies, ka Habardes mātei sirds sažņaudzās.

"Vai es viņa vietā nevarētu kaut ko pastāstīt vai izdarīt?" viņa jautāja.

"Jūs…" Diāna novilka un apklusa. Viņa paskatījās uz pārējiem, tie piekrītoši pamāja. "Redzat, vectēvs mums stāstīja, ka viņam bijušas vecas grāmatas, un mēs gribējām pajautāt, vai viņam tās vēl ir un vai mēs tās varētu aizņemties?"

"Vecas grāmatas?" Habardes māte pārjautāja, saraukusi uzacis, it kā mēģinādama atcerēties. "Pagaidiet. Tās jau būs izmestas pirms daudziem gadiem."

"Ai, cik žēl!" Diāna vīlusies iesaucās.

"Kad es pārcēlos pie vectēva, viņam te bija pilns ar veciem krāmiem," teica Habardes māte. "Es tos kārtīgi izskatīju un daudzus izmetu ārā. Taču dažas mantas ieliku viņa vecajā kastē. Ja

gribat, varat pa to pavandīties. Varbūt atradīsies arī vecas grāmatas. Viņš neiebilstu."

"Tiešām?" Diāna atviegloti sacīja. "Mēs ļoti labprāt paskatītos. Mūs tik ļoti interesē Ringo- belzas ciemata vēsture."

"Jā, dīvaina sena vieta," Habardes māte piekrita. "Vai zināt, ko man vectēvs šorīt teica? Viņš naktī esot dzirdējis zvanus vecajā muižā. Ir gan joks! Kapec lai vecās muižas zvani skanētu, ja tie gadiem ilgi klusējuši? Tiem jau nemaz nav virvju."

"Un jūs nedzirdējāt zvanus?" Rodžers jau-' tāja.

"Es gulēju kā zīdainis," Habardes māte atbil- I dēja. "Un, ja būtu dzirdējusi Ringobelzas muižas zvanus, es domātu, ka man galvā skan. Ticiet vai ne, bet, kad šorīt garām gāja Fenija Tepa un es viņai atstāstīju vectēva vārdus, viņa teica, ka arī viņa esot dzirdējusi naktī zvanus un esot briesmīgi nobijusies. Ļaudīm gan patīk stāstīt pasakas!"

Bērni noklausījās un neko neteica. Tātad arī citi ir dzirdējuši zvanus!

"Nāciet uz veļas mazgātavu," Habardes māte teica. "Es tur noliku vectēva lādi. Vai negribat kādu piparkūku? Vakar izcepu."

Piparkūkas izrādījās glītas un cietas, gandrīz tikpat gardas kā Naomi Bārlovas kanēļa cepumi.

lietni, tiesādami piparkūkas, sekoja Habardes mātei nelielajā veļas mazgātavā.

Gar veļas mazgātavas sienām stiepās plaukti, un Habardes māte norādīja uz vecu lādi ar misiņa apkalumiem. "Tā ir vectēva lāde," viņa teica. "Vai varat nocelt?"

"Jā, paldies," Bārnijs atbildēja un nocēla lādi lejā. Tā nebija pārāk smaga, tātad saturs nevarēja būt bagātīgs.

No dārziņa mājas priekšā atskanēja sauciens, un Habardes māte sarosījās. "Maiznieks," viņa icica. "Taisiet lādi vaļā un skatieties, kas tur ir. la tur ir grāmatas, varat aizņemties."

Bērni atvēra lādi. Tā bija aiztaisīta ar vienkāršu aizbīdni. Viņi satraukti noliecās pār atvērto lādi. Kas tur būs?

Bērni neko daudz neatrada. Lādē bija dažas rupji tēstas koka figūriņas, ko droši vien bija izgriezis vectēvs pats un ar ko ļoti lepojies. Vecs jocīga kuģa modelis ar noskrandušām burām un salauztu mastu. Veca koka pīpe un savāds priekšmets, kas varētu būt paštaisīta svilpe.

"Nekā īpaša," Rodžers teica. "Pagaidiet! Re, kur grāmata!"

Zēns to izņēma no lādes. Ādas vāki aiz mitruma bija sapelējuši un izbalojuši. Daudzas lappuses salipušas kopā. Bērni noliecās pār grāmatu un mēģināja tās nošķirt citu no citas.

"Uzmanīgi, saplēsīsiet," Rodžers teica. "Sasodīts! Tā ir sarežģītajā vecajā drukā. Diez vai mēs daudz ko saburtosim. Un skatieties, kā lapas sabojātas. Diez vai vispār kaut ko varēsim izlasīt."

Bērni noliecās pār grāmatu un centās kaut ko izburtot. Viņi nevarēja atrast pat nosaukumu. Burti bija tik dekoratīvi izzīmēti, ka bērni gandrīz neko nesaprata.

"Nav jēgas," Rodžers vīlies teica. "Un tomēr, ja Habardes māte ļauj, mēs to varētu uz laiku paņemt. Varbūt pēkšņi kaut ko izlobīsim. Kaut gan — kā mēs varētu noskaidrot, vai slepenā eja te vispār minēta, to es nezinu."

"Vai atradāt kaut ko aizraujošu?" jautāja Habardes māte, atkal parādīdamās. "Laikam gan vecas drazas. Ā, jūs esat dabūjuši vecu grāmatu. Ja gribat, varat ņemt."

"Paldies," Diāna teica. "Labprāt. Ceru, ka vectēvs drīz atlabs."

"Es viņam pateikšu, ka jūs bijāt atnākuši un atnesāt tabaku," Habardes māte sacīja. "Uz redzēšanos. Grāmatu varat paturēt, cik vien ilgi gribat."

Bērni izgāja ārā. Bārnijs izņēma no azotes Mirandu. Viņš to bija noslēpis, ja gadījumā Habardes mātei vai vectēvam nepatiktu mērkaķi. Miranda bija uzvedusies kā paimeitiņa. Abi suņi, dabūjuši no večiņas pa kaulam, sveica bērnus tā, il kā viņi būtu bijuši prom nedēļu. Rodžers iesmējās un atsēja suņus.

"Vectēvam nepatīk suņi," viņš tiem teica, "tāpēc nerejiet kā negudri, citādi viņš iznāks ar stibu rokā."

Bērni devās uz ciematu pēc saldējuma. Strupdegunis nesa grāmatu un iedams to pavirši šķirstīja. Pēkšņi viņš sastinga un bezgala satrauktā balsī iesaucās: "HĀ!"

"Kas tas par "Hā?!" Diāna jautāja. "Atradi ceptu cīsiņu recepti?

"Skatieties!" Strupdegunis teica, un pārējie ielenca zēnu. Strupdegunis bija atvēris grāmatas pēdējo lappusi. Viņš rādīja uz vāka iekšpusi.

"Te ir tāda kā kabata," viņš teica, "un tajā kaut kas ir. Karte. Jā, laikam karte. Apsēdīsimies kaut kur un paskatīsimies."

Bērni aizgāja uz pļavu un apsēdās. Suņi sajūsmā aizskrēja pie trušu alām. Miranda viņiem sekoja, taču nevis tādēļ, lai meklētu trušus, bet lai paņirgātos par abiem suņiem, kas rakās zemē.

Strupdegunis kaut ko izvilka no kabatas vecās grāmatas vāka iekšpusē. "Pergaments," viņš teica. "Cerams, tas nesabirzīs man rokās."

"Dod man," Diāna sacīja. "Es esmu uzmanīgāka."

Veikliem, maigiem pirkstiem viņa atlocīja pergamentu un izpleta to klēpi.

Pergaments bija salocīts četrās daļās un locījuma vietās jau ieplīsis.

"Tā ir karte!" Diāna satraukta iesaucās. "Skatieties! Ringobelzas muižas karte! Kaut nu tajā būtu iezīmēta slepenā eja!"

Bērni sajūsmā noliecās pār karti. Karte nebija tik izbalējusi un nesalasāma kā grāmatas lappuses, un bērni nesasprindzinoties izlasīja nosaukumu kartes apakšā — "Durliji. Ringobelzas muiža".

"Ģeniāli!" Rodžers iesaucās. "Tagad mēs tiešām varam kaut ko atrast!"

Divdesmit pirmā nodala MEKLĒJUMI

Bērni tiešām kaut ko uzzināja un uzzināja diezgan daudz. Salasīt veco druku grāmatas lappusēs bija grūti, bet saprast plānu vai karti izrādījās daudz vieglāk.

Tas bija Ringobelzas muižas plāns, kas attēloja visu apakšējo stāvu. Abos muižas galos bija iezīmēti torņi — viens kā kvadrāts, otrs kā aplis. Kvadrātā uzzīmēti zvani, norādot, ka tas ir Zvanu tornis.

"Kur ir paneļiem izsistā istabiņa, no kuras atiet slepenā eja?" Rodžers jautāja.

"Šeit." Diāna rādīja. "Tai jābūt šeit. Tā ir maza un atrodas blakus vestibilam un virtuvei."

"Vai slepenā eja tur attēlota?" jautāja Strupdegunis, pārliecies pāri kartei.

"Nē," Diāna bija vīlusies.

"Istabā ierakstīts burts E." Rodžers rādīja. "Kāpēc? "E"… Protams, "eja"! Tas taču ir "E", vai ne?"

Visi piekrita, ka tas ir "E". Taču "E" norādīja uz to, ko viņi jau zināja — ka tur ir eja, kas sākas ļianelētajā istabiņā.

"Satriecoša veca karte, skaisti uzzīmēta, bet tā neatklāj to, ko mēs gribam zināt," Rodžers vīlies leica. "Vecajā kabatā vāka iekšpusē droši vien cilā nekā nav, vai ne, Diāna?"

Diāna uzmanīgi ielika kabatā pirkstus un pataustīja. Meitene aprauti iekliedzās. "Ir! Liekas, te kaut kas ir!"

Loti lēnām un uzmanīgi viņa izvilka vēl vienu pergamentu, daudz mazāku par pirmo. Tas bija salocīts uz pusēm. Lokot to vaļā, meitenei pēkšņi sāka trīcēt pirksti. Visi acumirklī noliecās pār šo atradumu.

Sākumā viņi neko nesaprata. Tas izskatījās tikai pēc pagalma stūrīša plāna. Tad plānā iebakstīja diezgan netīrais Strupdeguņa pirksts.

"E!" viņš iesaucās. "Atkal "E". "E" nozīmē "eja". Tā sākas šeit, pie šīs mājas."

"Man liekas, tai jābūt Ringobelzas muižai," Diāna teica. Tai ir aptuveni tāda forma. Jūs zināt, kāds tai aizmugurē ir izliekums. Labi, uzskatīsim, ka "E" nozīmē "eja" — slepenā eja. Ko tas mums dod?"

"Vai tad jūs neredzat?" Strupdegunis nepacietīgi jautāja un atkal grūda ar pirkstu kartē. "No "E" ved izbalējusi sarkana svītra. Re, kur. Tieši no Ringobelzas muižas pāri strautam, cauri mežam un savienojas ar otru "E"."

"Tev taisnība, Strupdeguni," Rodžers piekrita. "Tā ir eja. Tai jābūt ejai! Taču tā, protams, neved pāri strautam, tā ved zem strauta un zem meža un, šķiet, beidzas pie kādas mazas ēkas, ja šis kvadrāts to nozīmē."

"Kas tā varētu būt par ēku?" Diāna prātoja. "Varbūt Ringobelzas meža mājiņa?"

"Varētu būt. Ir jau arī!" Rodžers iesaucās. "Protams, protams. Vai atceraties, vectēvs visu laiku atkārtoja, kad mēs prasījām, uz kurieni ved slepenā eja: "Jautājiet Bārlovas mātei, jautājiet Bārlovas mātei." Protams, tā ved uz viņas namiņu, tāpēc jau vectēvs teica, lai jautājot viņai, kaut gan viņa sen ir zem zemes. To vectēvs ir aizmirsis."

"Bet tagad tur dzīvo Naomi Bārlova," Diāna sacīja. "Interesanti, vai viņai kaut kas ir zināms. Tikai nesaprotu, kur viņas mājiņā varētu beigties slepenā eja? Vai atceraties cieto akmens klonu visās istabās? Nekur neizskatījās, ka zem tā varētu būt tukšums."

"Nav jau arī," Strupdegunis piekrita. "Esmu ar mieru derēt, vienalga, uz ko, ka zem Ringobelzas meža mājiņas ejas nav."

"Un tomēr vecā karte neapstrīdami rāda, ka eja beidzas šeit." Rodžers lauzīja galvu. "Varbūt la beidzas kaut kur tuvumā — mežā vai dārzā?"

"Varētu būt," Bārnijs piekrita. "Tagad mēs zinām ejas virzienu — tā ved no paneļiem izsistas istabas apkārt mājai, tālāk zem dārza, tad zem strauta — šeit ejai jābūt ļoti dziļi, citādi tajā sūktos ūdens, — zem meža un līdz mājiņai, kuras tuvumā tā beidzas."

"Lieliski!" Strupdegunis izdvesa. Viņš bija pārāk satraukts, lai izplūstu vārdos. "Ko mēs tagad darīsim?"

"Es zinu, ko mēs tagad darīsim," Diāna atbildēja. Viņai prātā bija ienākusi spoža doma. "Iesim pie Naomi Bārlovas, teiksim, ka nevaram atrast Bārnijam ar Mirandu ciematā pajumti , un lūgsim, lai viņa ielaiž abus sava namiņa pieliekamajā."

"Tad viņš varēs izpētīt māju, aprunāties ar večiņu un varbūt atradīs eju!" Strupdegunis iesaucās. "Spoža ideja!"

"Večiņai loti patīk Miranda. Viņa noteikti piekritis," Diāna sacīja. "Iesim un apjautāsimies tūliņ pēc pusdienām."

Ļoti satraukti bērni devās uz mājām, lai baudītu labas pusdienas. Bārnijs ar Mirandu savu daļu dabūja dārzā, kur Miranda pavadīja jauku pusstundu, mizodama un ēzdama tomātu.

Pēc pusdienām bērni devās uz Ringobelzas meža mājiņu. Viņi bija gandrīz jau klāt, kad ieraudzīja Naomi Bārlovu, kas, aplikusi sarkano apmetni un atkal atgādinādama Sarkangalvīti, steidzās prom. Večiņa viņus laipni sveicināja.

"Cerams, jūs nenācāt pie manis, bērniņi. Es eju tīrīt baznīcu un nebūšu atpakaļ līdz sešiem."

"Nācām gan pie jums," Diāna vīlusies teica. "Mēs nevaram atrast ciematā pajumti, kur nabaga Bārnijs ar mērkaķīti varētu pārgulēt, bet Hannas jaunkundze viņu nelaiž iekšā tāpēc, ka baidās no mērkaķiem. Mēs gribējām jautāt, vai…"

"Vai es ļaušu viņiem pārgulēt savā vecajā būdiņā?" Naomi smaidīdama pārtrauca. "Protams. Viņš var iekārtoties istabiņā, kur es gulēju bērnībā. Vai atceraties pieliekamo, kuru es rādiju? Zēns var palikt tur, bet es parūpēšos par mīļo mērkaķīti."

"Paldies, kundze. Liels paldies," Bārnijs pateicās.

"Tagad ejiet uz māju un sakārtojiet pieliekamo," Naomi teica. "Iztīriet to un noklājiet veco matraci, kas stāv kaktā. Tā jūs man aiztaupīsiet pūles, kad nogurusi atgriezīšos mājās."

"Jūs esat tik mīļa," Diāna sacīja. "Ar lielāko prieku. Vai negribat, lai mēs jums palīdzētu mājas solī? Varbūt jānomazgā logi?"

"Nē. Ja nu vienīgi uzcienājieties ar kanēļa cepumiem." Vecā Naomi nosmēja. "Tie ir lielajā kārbā uz kamīna. Nu gan man jāsteidzas. Ejiet vien uz namiņu. Durvis nav aizslēgtas."

Sieviņa aizsteidzās, vairāk nekā jebkad izskaudamas pēc vecas Sarkangalvītes. Bērni apmierināti uzlūkoja cits citu. Vai varēja būt vēl labāk? (iulta un jumts virs galvas Bārnijam ar Mirandu lieši tur, kur beidzas slepenā eja!

"Mums veicas," Diāna teica, kad bērni nogriezās pa šauro taku uz Naomi namiņu.

"Jā, mēs varam rūpīgi nopētīt grīdas visās istabās, lai pārliecinātos, vai apakšā nav eja," Rodžers sacīja. "Kā lai atmaksājam par večiņas labo sirdi?"

"Es salasīšu pulkstenītes un saposīšu māju," Diāna teica un aizgāja, lai saplūktu lielu ziedu pušķi. Zēni ar suņiem devās tālāk. Miranda pārmaiņas pēc sēdēja uz pleca Strupdegunim.

Zēni pienāca pie namiņa. Durvis nebija aizslēgtas, viņi tās atvēra 1111 iegāja iekšā. "Vispirms rūpīgi apskatīsim māju," Rodžers teica. Zēni pēli ja virtuves grīdu, kad ar pulkstenīšu pušķi ienāca Diāna.

"Vai kaut ko atradāt?" viņa jautāja, likdama puķes krūkā un lūkodamās pēc ūdens. Meitene atrada spaini, kura dibenā bija mazliet ūdens. Namiņā, protams, nebija krānu, tāpēc Naomi nesa ūdeni no akas pagalmā.

"Apskatiet labi," Rodžers teica. Viņš tupēja uz ceļiem un uzmanīgi pētīja grīdu. "Varu derēt, ka šīs akmens plātnes nav aiztiktas gadu simtiem. Te jau nevienu nevar izkustināt. Turklāt tās ir ļoti tuvu cita pie citas. Ja te, apakšā, ir eja, šeit mēs tajā neiekļūsim."

Grīda visās istabās bija vienāda, cieta un blīva, kaut arī nelīdzena. Vietās, kur daudz staigāts, tā bija ieliekusies. "Tas liecina, ka grīdas ir ļoti vecas," Rodžers apbrīnodams teica.

Bērni sakopa pieliekamo, lai Bārnijs justos labi. "Jauki smaržo," zēns teica, apostīdams konservu un ievārījumu burkas. "Būs patīkami gulēt. Es sapņošu par konservētiem dārzeņiem vakariņās un ievārījumu pie tējas."

Bērni atrada un izklāja uz grīdas veco matraci. Pieliekamajā vairs neatlika daudz vietas. Tas drīzāk līdzinājās sienas skapim, bet Bārnijs nepievērsa uzmanību sīkumiem.

"Darīts," Diāna teica. "Varbūt izpētīsim dārzu un tuvējo mežu? Ja nu kaut ko atrodam? Piemēram, vecu, ar zāli apaugušu lūku."

Bērni iznāca saules gaismā. Vispirms viņi iz-.

pētīja dārziņu, taču neko īpašu neatrada. Tad cits pēc cita izgāja pa vārtiņiem un izpētīja ik collu apkārt dārzam. Taču arī tur nekā neatrada.

"Mani tas kaitina," Diāna teica. "Ejai kaut kur jābūt. Bārnij, iesāc šovakar sarunu ar Naomi Bārlovu un noskaidro, vai viņa vispār kaut ko zina. Eja acīmredzot izmantota tik sen, ka cilvēki to aizmirsuši. Varbūt viņa ir kaut ko dzirdējusi no Bārlovas mātes."

"Darīšu, ko varēšu," Bārnijs atbildēja. "Uzkodīsim kanēļa cepumus?"

"Labi," Strupdegunis piekrita un nocēla kārbu. Katrs paņēma pa cepumam, un kārbu nolika atpakaļ, kaut gan arī Trakulis ar Mākuli snaikstījās.

"Kas vēl nebūs?" Strupdegunis stingri teica. "Jūs neaicināja uzcienāties ar cepumiem. Jūs jau esot baudījuši dzīves priekus, visu pēcpusdienu rakņādamies pa mežu."

"Iesim atpakaļ, citādi nokavēsim launagu," Diāna ierunājās. "Es gribu ēst."

Un bērni ieradās pie Hannas jaunkundzes lieliski klātā tējas galda. Viņi ļoti cerēja, ka Bārnijam izdosies kaut ko uzzināt no vecās Naomi Bārlovas.

Divdesmit otra nodala bĀrnijam ienĀk PRĀTĀ DOMA

Bērni satikās nākamajā rītā Hannas jaunkundzes dārzā. Strupdegunis uz paplātes nesa Bārni- ja brokastis, bet Diāna un Rodžers skrēja viņam pa priekšu sagaidīt zēnu ar mērkaķīti.

"Uzzināji kaut ko?" Diāna nepacietīgi jautāja. "Vai Naomi pateica, kur sākas eja?"

"Nē," Bārnijs atbildēja. "Vispirms viņa sacīja, ka nezinot neko. Par eju esot bijis zināms tikai dažiem cilvēkiem, un tie bijuši Durliji. Tad paziņoja, ka ejas sen vairs neesot."

"Sasodīts!" Rodžers iesaucās. "Vai tiešām viņa neko nezina?"

"Tas ir savādi," Bārnijs lēnām sacīja. "Es nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka večiņa zina vairāk nekā stāsta, bet, kad es uzstāju, viņa noskuma un pateica kaut ko ļoti dīvainu."

"Ko tad?" bērni reizē jautāja.

"Es gadiem nebiju domājusi par slīkoni, bet nu tu man viņu atgādināji. Mani atkal mocīs murgi. Kopš viņš noslīka, eja vairs netika izmantota. Viss beidzies, viss beidzies!"

Bērni klausījās saspringtā klusumā. Ko tas varēja nozīmēt?

"Kāds slīkonis?" Diāna brīnījās. "Un kāpēc eju vairs neizmanto? Kāds tam sakars ar noslīkušu cilvēku? Ejā nevar noslīkt."

"Skaidrojums ir tikai viens," teica Bārnijs un pazemināja balsi. "Varbūt es kjūdos, bet neko citu nevaru iedomāties. Kur var noslīkt? Ūdenī. Un kur Naomi mājas tuvumā ir ūdens? Tikai akā."

Iestājās klusums. "Tik un tā neko nesaprotu," Rodžers ierunājās. "Ko tu ar to gribi teikt?"

"Lūk, ko," Bārnijs atbildēja. "Varbūt tas izklausās neticami, bet man liekas, par to ir vērts padomāt. Iztēlojieties, ka slepenā eja beidzas vecās Naomi akā, un kāds, kuram dzinušies pakaļ, nevarēdams no tās izkļūt, iekritis ūdenī un noslīcis. Ja tas noticis, kad Naomi vēl bijusi ļoti jauna, un viņa par to dzirdējusi, viņa to nav varējusi aizmirst, un vēlāk tas viņai rādījies murgos. Varbūt pietika ar stāstījumu, kuru Naomi dzirdējusi bērnībā."

"Tev varētu būt taisnība," Rodžers piekrita. "Viss saskan. Tikai, Dieva dēļ, kā slepenā eja var beigties akā?"

"Nezinu," Bārnijs atbildēja. "Tas mums jānoskaidro. Ja akā sākas eja — un mēs zinām, ka aka ir ļoti dziļa, —jābūt iespējai tajā nokāpt vai no tās izkāpt — piemēram, iedobumiem, kur atspiest kājas un pieķerties ar rokām, vai sienā iedzītiem dzelzs pakāpieniem."

"Ļoti, ļoti aizraujoši." Strupdegunis berzēja rokas. "Tikai jāuzmanās, lai nepaslīdētu. Citādi sekos nepatīkams plunkšķis!"

"Nerunā tā," Diāna nodrebēja.

Pēkšņi no mājas atskanēja nepacietīga balss. "Bērni! Ko jūs darāt? Vai brokastīs nenāksiet?"

"Ak Dievs! Pavisam aizmirsām," Rodžers pārsteigts iesaucās. "Dīvaini, ka arī tu, Strupdeguni, esi aizmirsis. Neticami!"

"Mēs nāksim, līdzko varēsim, Bārnij," Diāna teica, un visi trīs bērni ar suņiem pa pēdām metās uz mājām.

Torīt bērniem bija paredzēta iepriekšējā dienā pieteiktā izjāde. Arī Bārnijs nāca līdzi, uzvilcis Hannas jaunkundzes brāļadēla vecās galifē bikses, no kurām brāļadēls jau bija izaudzis. Bārnijs bija nevainojams jātnieks, pieradis pie segliem kopš bērnības. Bērni apbrīnoja viņa jāšanas māku. Bārnijs bija burvīgs!

Jājot Bārnijs stāstīja par Ringobelzas mājiņā pavadīto nakti. "Tur tik gardi smaržoja," viņš teica, " ka es visu nakti sapņoju par ēdieniem. Strupdeguni, mēģini ienest guļamistabā konservu un garšvielu burkas. Tu redzēsi brīnišķīgus sapņus un sapnī visu laiku ēdīsi."

Visi smējās. Strupdegunis šo padomu ņēma nopietni un sāka prātot, vai nevajadzētu nočiept no Hannas jaunkundzes pieliekamā dažas pudeles un burkas.

Torīt bērni bija aizrāvušies ar domu par akas pētīšanu un nepievērsa uzmanību ainavai.

Viņi runāja un runāja, bet Diāna bija tik satraukta, ka pusdienās gandrīz neko neēda. Taču ne Rodžera, ne Strupdeguņa ēstgriba nebija cietusi, tāpēc no pusdienām nekas pāri nepalika.

Pēcpusdienā bērni kopā ar Bārniju devās uz Ringobelzas mājiņu. "Vecā Naomi ies uzkopt baznīcu," zēns teica. "Mums tā būs laba iespēja ieskatīties akā."

Kad bērni atnāca, mājiņa bija tukša. Pārliecinājušies, ka Naomi ir prom, bērni uzreiz devās pie akas.

Aka izskatījās ļoti dziļa. Rodžers iemeta akmeni un gaidīja. Pagāja krietns laika sprīdis, līdz no liela attāluma atskanēja plunkšķis.

"Ir," Bārnijs beidzot teica. "Un tagad mēģināsim nokļūt lejā."

Akas sienas bija biezi apaugušas ar sīkām papardēm, kas gandrīz nosedza ķieģeļus. Bārnijs pārliecās pār akas malu un aptaustīja iekšpusi. Diāna, baidīdamās, ka zēns varētu iekrist, pieturēja viņu.

"Es kaut ko sataustīju," Bārnijs beidzot teica. "Kaut ko līdzīgu dzelzs cilpām. Pagaidiet, izraušu papardes."

Bārnijs izrāva papardes, un visi ieraudzīja to, par ko viņš bija runājis. Pie sienas bija piestiprināta dzelzs cilpa. Tā izskatījās ļoti stingra. Bārnijs to paraustīja.

"Ja tas ir atbalsts kājai, tad tādu cilpu rindai jāved lejup gar visu sienu. Es pārliecināšos."

"Nē, Bārnij!" Diāna iesaucās.

"Atnesīšu no pieliekamā virvi un apsiešu Bārnijam ap vidukli," teica Rodžers — arī viņam nepatika, ka Bārnijs kāps akā. "Piesiesim virvi pie akas staba un laidīsim Bārniju pamazām lejā, līdz viņš atradīs, pret ko atbalstīties."

Bērni atnesa virvi, un Bārnijs ļāva, lai to apsien viņam ap vidukli. Bārnijs gan domāja, ka tas ir muļķīgi — viņš bija pirmšķirīgs akrobāts, taču zēns redzēja, ka Diāna ir ļoti nobijusies.

Zēns pārkāpa pāri akas malai un uzlika kāju uz dzelzs cilpas. Viņš ļoti piesardzīgi atspiedās pret to un pašķīra paparžu audzi. Zemāk bija vēl viena cilpa!

"Atradu!" viņš mundri sauca. "Šī ir vieta, kur jākāpj lejā. Nav brīnums, ka par to neviens nezina. Aka aizaugusi ar papardēm."

Tālāk uz leju papardes vairs neauga. Pēc brīža Bārnijam kļuva vieglāk sataustīt dzelzs cilpas. Dažas cilpas nokrita, kad zēns uz tām uzkāpa, un viņš mazliet satrūkās. Pārējie saklausīja ūdens šļakstus un ciešāk satvēra virvi, kas bija apsieta ap Bārniju. Diānai sirds strauji pukstēja. Ak kungs! Tas taču ir tik bīstami! Nevajadzēja riskēt. Bet kā lai noskaidro patiesību? Bārnijs kāpa lejup ļoti ilgi.

"Vai tu vēl neredzi ūdeni?" Rodžers sauca, un viņa balss dīvaini atbalsojās akā.

"Redzu, tikai…" Bārnijs atsaucās. "Es vairs nevaru sataustīt cilpas. Sasodīts! Vai tiešām pārējās sarūsējušas un nokritušas?"

Zēns taustīdamies meklēja cilpas un trīcēja, jo mitrajā, tumšajā akā bija ledaini auksts. Nē, zemāk cilpu nebija. Bārnijs sauca Rodžeram:

"Rodžer! Man nav līdzi kabatas lukturīša. Piesien pie auklas savējo un nolaid lejā. Es gribu redzēt, vai tuvumā nesākas eja — pakāpienu vairs nav."

Piesiets pie auklas, lejā novirpuļoja kabatas lukturītis un palika karājoties tieši Bārnijam virs galvas. Zēns to paņēma un iededzināja. Nu viņš visu varēja redzēt.

Līdz augšai atskanēja tāds kliedziens, ka pārējie gandrīz palaida vaļā virvi. Miranda, kas bija palikusi augšā, uztraukta ieskatījās akas tumsā.

"Kas ir?" sauca Rodžers, un viņa balss atbalsojās tālu lejā.

"Te ir caurums, tieši akas sānos!" Bārnijs atkliedza. "Varu derēt, ka te sākas slepenā eja. Satriecoša doma — bēgt caur aku! Tas nevienam ne prātā nenāktu! Es došos iekšā."

"Nē, nē!" Strupdegunis gandrīz iespiedzās. "Pagaidi! Mēs arī gribam!"

"Tikai ne Diāna," atskanēja Bārnija balss.

"Es nemaz negribu," Diāna kliedza. "Kādam tik un tā būs jāuzmana un jāpietur virve, ja jūs visi iesiet lejā. Es to darīšu."

Bārnijs ar ieslēgtu kabatas lukturīti iesoļoja ejā. Viņš redzēja tikai pazemes tuneli. Satriecoši! Viņi atraduši slepenās ejas otru galu. Vai tā ved atpakaļ uz Ringobelzas muižu, kā norādīts kartē?

Nākamais lejā kāpa Rodžers, meklēdams atbalstu kājām un tikmēr pieturēdamies pie cilpām ar rokām. Sekoja Strupdegunis, atstājis pie akas nevaldāmo Trakuli. Diānai bija jānopūlas, lai neļautu Trakulim un Mākulim lēkt zēniem pakaļ akā.

Drīz visi trīs zēni jau stāvēja šaurajā ejā. Tas bija drīzāk apaļš caurums akas ķieģeļu sienā. Vai šeit kādreiz iesniedzas ūdens? Laikam ne. Avotam, kas piepilda aku, jābūt ļoti dziļi.

"Vai tagad saprotat, ko Naomi domāja, runādama par slīkoni?" Bārnijs jautāja. "Varbūt kāds tumsā steidzies pa tuneli un, nezinādams, ka eja beidzas, izskrējis no tās un nogāzies akā."

"Šausmīgi!" Rodžers noskurinājās aiz satraukuma, aukstuma un šausmām. "Apskatīsim tuneli. Tikai klusu — iespējams, ka te ir vēl kāds. Tuneļa otrā galā var būt cilvēki."

"Jā, klusu," Bārnijs čukstēja. "Ejam. Es ar ieslēgtu kabatas lukturīti iešu pa priekšu, jūs man sekojiet."

Bērni cits aiz cita devas uz priekšu pa tumšo, dīvaino tuneli. Savāda dēka!

Divdesmit trešā nodala PAZEME

Kādu gabalu tunelis veda taisns un līdzens. Vietām griesti bija tik zemi, ka zēni atsitās pret tiem ar galvu, līdz sāka uzmanīties no pēkšņajiem izliekumiem. Viņi gāja cits aiz cita, sekojot tikai Bārnija kabatas lukturīša gaismai. Tunelī oda pēc pelējuma un mitruma, un Rodžers cerēja, ka gaiss nav kaitīgs veselībai. Citādi viņi varēja zaudēt samaņu.

"Labi, ka atstājām Diānu augšā. Ja neatgrie- zīsimies, būs, kas saceļ trauksmi," viņš domāja.

Tunelis strauji pagriezās un vairs neveda taisni uz priekšu, bet uz leju. Zēni turpināja ceļu, vēlēdamies, kaut viņiem būtu siltas jakas, jo juta lielu dzestrumu. Pēkšņi Bārnijs apstājās un kaut ko rādīja ar kabatas lukturīti.

Tunelī bija iespiedušās un viņiem priekšā karājās koka saknes! Izskatījās ļoti savādi.

"Mēs esam zem kokiem," Bārnijs čukstē- ja."Drīz mežs paliks aiz muguras un mēs nonāksim pie strauta. Varu derēt, ka tunelis ierīkots ļoti dziļi zem strauta, lai būtu tālāk no mitrās gultnes."

Zēnam bija taisnība. Tunelis pēkšņi ļoti strauji sāka vest uz leju un kļuva mitrs un dubļains. No augšas pilēja ūdens. Bārnijs apgaismoja griestus. "Skatieties," viņš teica. "Šeit kāds nostiprinājis griestus ar lieliem akmeņiem. Tie veido tādu kā akmens arku. Tas ir labi, citādi eja ātri iebruktu."

Zēni gāja tālāk un pēkšņi nonāca strupceļā. "Sasodīts!" teica Bārnijs, rādīdams gaismu. "Šeit tunelis tiešām iebrucis."

Priekšā gulēja milzīga gruvešu kaudze, un griestos vīdēja caurums.

"Nekas nopietns nevarētu būt," Rodžers teica. "Paraksim, varbūt tiksim cauri."

"Rakt" ar rokām nebija viegli, bet drīz zēni saprata, ka Rodžeram bijusi taisnība — nobru- kums nebija nopietns. Zēni tika uz priekšu gar vienu malu, kraujot zemi un akmeņus nogruvuma vidū.

Viņi turpināja ceļu. Tad Bārnijs čukstus teica Rodžeram gandrīz pie pašas auss: "Tagad mēs esam Ringobelzas tuvumā, tāpēc uzmanieties."

Tunelis sāka slīpi vest mazliet uz augšu un pagriezās pa labi. Te zēnus aizkavēja nākamais nobrukums. Tas bija lielāks nekā pirmais. Zēni klusēdami skatījās.

Pēkšņi aiz. nobrukuma atskanēja troksnis — atras, regulāras skaņas, kas griezās ausīs, — troksnis, kuru Bārnijs, attāluma dēļ izkropļotu un neskaidru, bija dzirdējis panelētajā istabiņā. Nav brīnums, ka Bārnijs tur nesaprata trokšņa iemeslu.

Tagad to atpazīt nebija grūti — tas bija pavisam tuvu, aiz nogruvuma. Tur klepoja vīrietis — vienu, otru, trešo reizi, pauze; vienu, otru, trešo reizi, pauze, vienu reizi, otru reizi…

Tad atskanēja asinis stindzinošs vaids, un vīrietis aiz nogruvuma kaut ko murmināja aizlauztā balsī.

"Man liekas, viņš ir ļoti slims," Bārnijs čukstēja. "Viņam vajadzīgs ārsts. Kā jums liekas, ko viņš šeit, lejā, dara?"

"Laikam nolaupīts," Rodžers čukstus atbildēja. "Ārstu mēs droši vien redzējām tonakt, kad slēpāmies lādē. Vai atceries vīrieti ar mazu koferīti? Tas laikam bija ārsts, kuru bija izsaukusi tā sieviete."

"Vai tad ārsts nebūtu pārsteigts, ka viņu ved pie slimnieka pazemē?" jautāja Strupdegunis.

"Varbūt viņš sadarbojas ar gangsteriem vai kā nu sauc tos, kuri nolaupa cilvēkus?" Bārnijs teica.

"Skatieties." Rodžers izslējās — viņš bija pieliecies, lai pameklētu kādu spraugu. "Šajā gruvešu kaudzē ir maza spraudziņa, caur to var visu redzēt."

Bārnijs noliecās un tuvināja aci spraugai. Zēns saskatīja vīrieti, kas mētājas un grozījās. Seja nebija redzama.

"Varbūt pajautāsim, kas viņš ir?" Bārnijs čukstēja. Pārējie piekrītot māja ar galvu. Viņi bija pārliecināti, ka šis vīrietis ir gūsteknis, cietumnieks, kas nolaupīts un tagad liek turēts šeit.

Bārnijs pielika muti pie spraugas un ierunājās: "Ei! Kas jūs esat?"

Vīrietis aiz nogruvuma pārtrauca grozīties. Likās, ka viņš strauji apsēžas.

"Kas runā?" viņš čukstēja ķērcošā, bailpilnā balsī. "Kas tur ir?"

"Nebaidieties," Bārnijs atbildēja. "Sakiet, kas jūs esat. Ko jūs šeit darāt?"

"Mani nolaupīja," vīrs ievaidējās. "Es esmu detektīvs, izsekoju bandu, par kuru zināms, ka tā nodarbojas ar cilvēku nolaupīšanu. Viņi noķēra mani un grib izspiest visu, ko es zinu. Pēc tam mani piebeigs. Tāpēc es klusēju."

Vīrietis atkrita atpakaļ un atsāka briesmīgi, nevaldāmi klepot. Zēni saprata, ka viņš ir nopietni slims. Vīra vārdi neradīja ne mazākās šaubas.

"Varbūt mēs mēģināsim tikt otrā pusē, ser, un atbrīvosim jūs?" Bārnijs jautāja un, vēl nepa- beidzis teikumu, saprata, ka tik slimu cilvēku nevar vest pa tuneli un vilkt augšā gar akas maļam.

"Nē, nē. Es nevaru pat nostāvēt," vīrs atteica nu atkal sāka klepot. "Mani nogalinās, ja viņiem radīsies kaut mazākās aizdomas, ka esmu ar kādu runājis, tāpēc uzmanieties. Klausieties, ko es teikšu."

"Mēs klausāmies," Bārnijs atbildēja.

"Šonakt ieradīsies trīs noziedznieki, lai pēdējo reizi mani piespiestu runāt. Vairāk neko nezinu," vīrietis aizsmakušā balsi teica. "Viņi būs klāt vienpadsmitos. Vai jūs varētu paslēpties un izsaukt policiju, kad viņi būs klāt? Sakiet, ka jūs sūtījis detektīvs, inspektors Rolingss."

"Labi. Tad tos trīs šeit, lejā, aplenks." Bārnijs uzreiz saprata detektīva nodomu. "Ļoti labi izplānots, ser."

"Vai jūs baro muzeja uzraudze?" Rodžers pa spraugu jautāja. "Vai viņa arī iejaukta?"

"Visi ir iejaukti," vīrietis attcica."Es zināju, ka viņi pulcējas muižā, bet man nebija ne jausmas par slepeno eju. Šeit bijuši daudzi nabadziņi!"

Vīrietis sāka stipri klepot un nevarēja vien atgūties. Bārnijs, Rodžers un Strupdegunis jutās nomākti. "Kaut mēs varētu nokļūt otrā pusē un palīdzēt, bet šis sasodītais nogruvums ir pārāk nopietns. To nevar atrakt bez darbarīkiem,"

Bārnijs teica. Starplaikā starp klepus lēkmēm zēns iekliedza spraugā:

"Mēs iesim, ser, un darīsim tā, kā jūs teicāt. Uz redzēšanos."

Zēni piesardzīgi devās atpakaļ un, nonākuši pie pirmā nogruvuma, izspraucās cauri gar tā malu. Beidzot viņi nonāca pie akas un izdzirdēja Diānas izmisīgos kliedzienus.

"Bārnij! Rodžer! Strupdeguni! Nāciet taču atpakaļ! Rodžer, kas tur notiek?"

"Nabaga Diāna," Rodžers teica, pēkšņi aptvēris, cik ilgi viņi bijuši prom un cik nobijusies ir Diāna. Zēns atkliedza:

"Ei, Diāna! Mēs esam atpakaļ ar jaunumiem sveiki un veseli."

"Paldies Dievam!" atskanēja Diānas balss, kurā bija jaušamas asaras.

Bārnijs sataustīja virvi, kas karājās gar akas sienu, un apsēja to ap vidukli, lai nodrošinātos pret kritienu. "Es nāku, Diāna!" viņš sauca.

Drīz Bārnijs kā kaķis bija uzrāpies pa akas sienu. Līdzko zēns parādījās ārpusē, Miranda čivinādama uzlēca viņam uz pleca un sāka maigi glāstīt un čubināt. Trakulis ar Mākuli riedami metās viņam virsū.

"Man liekas, it kā es pati būtu uzkāpusi," ar atvieglojuma asarām acīs teica Diāna. "Jūs tik ilgi bijāt prom."

"Izvilksim Rodžcru un Strupdeguni, un tad inēs tev izstāstīsim jaunumus," teica Bārnijs un apgriezies ieskatījās akā. Strupdegunis jau rāpās augšā. Drīz viņam sekoja Rodžers. Visi trīs trīcēja aiz aukstuma un priecājās par karsto maija saulīti, kas viņus apskāva ap pleciem.

Zēni izstāstīja pārsteigtajai Diānai visu, ko bija piedzīvojuši. Meitene neticēja savām ausīm.

"Kas to būtu domājis, ka cilvēku nolaupītāji izmanto veco Ringobelzas muižu? Man liekas, lā sieviete pieteikusies par muzeja uzraudzi tikai tādēļ, lai bandas locekli varētu iekļūt mājā un slēpt pazemē nolaupītās mantas un cilvēkus. Turklāt viņiem ir savs cilvēks, kas visu laiku ir uz vietas, uzmana gūstekņus un jebkurā laikā ielaiž un izlaiž laupītājus!" Diāna apklusa, lai atvilktu elpu.

"Nevienam nevar ienākt prātā, ka lauku ciemata muzejs ir viltīgi izvēlēta laupītāju pulcēšanās vieta," Rodžers piekrita. "Kāds no noziedzniekiem būs dzirdējis par slepeno eju un novērtējis tās priekšrocības. Turklāt ejā nevar iekļūt svešinieki, jo sardzē vienmēr ir tā sieviete!"

"Un tomēr es nesaprotu," ierunājās Bārnijs. "Mēs gājām pa eju, bet nonācām pie ķieģeļu sienas. Kas aiz tās ir? Kur atrodas nabaga slimais vīrs?"

Tas bija grūts jautājums. "Es varu pateikt tikai to, ka daži ķieģeļi ir vaļīgi," beidzot ierunājās Rodžers. "Galu galā mēs sienu neizpētījām. Varbūt var izņemt tik daudz ķieģeļu, lai nokļūtu tālāk. Viss ir ļoti veikli izplānots."

"Šī nakts nabaga detektīvam nebūs viegla," Strupdegunis noteica. "Skaidrs, ka viņš laupītājiem neko neteiks. Tāpēc viņu vai nu nonāvēs, vai atstās, lai nomirst. Vīrs ir ļoti slims un jebkurā mirklī var izlaist garu."

"Ar mani būtu tāpat tik aukstā, drēgnā, mitrā vietā, dienu un nakti pazemē bez gaisa," Bārnijs teica. Viņš apsēdās pie apaļās akas un brīdi domāja.

"Tagad man daudz kas ir skaidrs," viņš sacīja. "Atceraties — kāda automašīna mani atveda līdz Lilingeimai, bet vēlāk es to redzēju pie Ringobelzas muižas? Kaut kas furgonā nobiedēja Mirandu. Es varēju saskatīt tikai kaut ko baltu, kas kustējās uz mašīnas grīdas. Varbūt tur no maisu apakšas rēgojās detektīva roka? Es domāju, ka viņš gulēja zem maisiem varbūt apdullināts."

"Jā, liekas, ka gūsteknis ir atvests tonakt," Strupdegunis piekrita. "Nabaga nelaimīgais! Cik daudz laika viņš pavadījis pazemē!"

"Tagad jādomā, kā lai rīkojas," Bārnijs teica. "Un jārīkojas ir ļoti, ļoti piesardzīgi."

Divdesmit ceturta nodaļa TONAKT

Bērni tiešām rīkojās ļoti piesardzīgi. Viņi visu pārrunāja un pamatīgi apspriedās.

"Peperes jaunkundzei nav vērts bilst ne vārda," Rodžers teica. "Viņa nobīsies, ies uz policiju, un viņi rīkosies tieši tā, kā detektīvs negrib — tūlīt dosies viņu atbrīvot, tad tā sieviete brīdinās bandītus, viņi šonakt nenāks, un neviens netiks sagūstīts."

"Tāpēc turēsimies pie vīra norādījumiem un brīdināsim policiju tikai tad, kad laupītāji būs pazemē," sacīja Bārnijs. "Citādi policisti var pasteigties par ātru."

"Man tomēr liekas, ka nabaga slimais vīrs jāizved gaismā tūlīt." Diānas mīkstā sirds neizturēja. "Viņš var nomirt."

"Diez vai vēl dažas stundas ļoti kaitēs. Turklāt viņš dusmosies, ja mēs nepaklausīsim," Rodžers atteica. "Nē, man liekas, jādara tieši tā, kā viņš teica — jāgaida, kamēr laupītāji ieies pazemē, un tad jāsteidzas uz policijas iecirkni."

"Kur gaidīsim laupītājus?" Strupdegunis jautāja. "Ringobelzas muzejā?"

"Jā," Bārnijs atbildēja. "Ārā mūs var pamanīt, bet iekšā ir daudz vietu, kur var paslēpties. Piemēram, lādēs."

"Man tur nepatika," teica Strupdegunis. "Es tur jutos kā iesprostots."

"Tad sameklēsim citu slēptuvi," Bārnijs atsaucās. "Tagad klausies — Trakuli līdzi neņemsim. Viņš sāks rūkt un atkal mūs nodos."

Trakulis izdzirdēja savu vārdu un tūlīt pieskrēja klāt, mežonīgi vicinādams asti. Strupdegunis paglaudīja suņa zīdaino galvu. "Labi," viņš negribīgi piekrita. "Neņemsim, bet viņš kauks kā negudrs."

"Neko darīt," Bārnijs atteica. "Pasākums ir pārāk nopietns, lai Trakulis to drīkstētu izjaukt."

"Un Miranda?" ierunājās Diāna. "Tonakt viņa čivināja nelaikā."

"Šonakt būs rāma," Bārnijs atbildēja. "Es Mirandu piesiešu pie siksnas, lai viņa nevarētu nolēkt man no pleca, un gādāšu, lai neizdod ne skaņu."

"Labi. Mēs noslēpsimies un gaidīsim, kad laupītāju bars ieies pazemē," Rodžers teica. "Tad steigsimies uz policijas iecirkni. Vai mums ticēs?"

"Ticēs, ja nosauksim detektīva vārdu," Bārnijs sacīja. "Detektīvs, inspektors Rolingss. Policisti zinās, ka viņš pazudis. Ja ne, pierādīsim."

"Zvani zināja, ko dara, kad tonakt ieskanējās paši no sevis," Strupdegunis pēkšņi sacīja. "Tie vēstīja par ienaidniekiem. Taisnību sakot, es šonakt nealkstu palikt Ringobelzas muižā. Man bail no zvaniem."

"Tad nenāc," Bārnijs atteica. "Paliec kopā ar Diānu. Viņai es nejauju nākt."

Diāna atviegloti uzelpoja. Meitene domāja, ka viņai vajadzētu iet, kaut arī nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt. Tātad viņa paliks mājās kopā ar Trakuli un varbūt arī ar Strupdeguni.

Nē, Strupdegunis iešot, lai tur vai kādi zvani. "Mani jūs neizstumsiet," viņš teica pēc iespējas drosmīgākā balsī. "Varbūt man negribas, bet es noteikti iešu, lai tur vai kas!"

"Kā vēlies," Bārnijs atteica. "Kur ir policijas iecirknis? Noskaidrosim visu pamatīgi — īsāko ceļu no Ringobelzas muižas līdz iecirknim un tā tālāk. Žēl, ka nevarēsim piezvanīt, kaut gan policisti droši vien domātu, ka tur kāds ākstās. Es gan neatceros, vai muižas tuvumā ir telefona vadi."

"Cikos jābūt muižā?" Rodžers jautāja. "Detektīvs teica, ka laupītāji ieradīšoties vienpadsmitos. Mums jābūt klāt desmitos, lai iekārtotos slēptuvē." ,

"Jā, desmitos," Bārnijs piekrita. "Satraucoši, vai ne? Kad es atbraucu uz ciematu, lai jūs dažas dienas apciemotu, man prātā nenāca, ka mūs gaida dēka."

"Satraukums noteikti nāk par labu veselībai," teica Diāna. "Es jūtos pavisam vesela. Strupdegunis gan joprojām domā par savām ļodzīgajām kājām."

"Nedomāju vis!" Strupdegunis sašutis atcirta. "Man tikai visu dienu nāk virsū bada lēkmes. Citādi es jūtos tāpat kā agrāk."

"Man liekas, tev vienmēr bijušas bada lēkmes," Diāna iesāka, taču pēkšņi viņu pārtrauca Rodžers, kurš bija paskatījies rokas pulkstenī.

"Oho! Pusseši! Mēs esam nokavējuši launagu. Kad ieradīsimies, galds būs jau novākts. Ko lai dara?"

"Nav brīnums, ka Strupdegunis sāka runāt par bada lēkmēm," Bārnijs teica. "Man arī mazliet gribas ēst."

"Iesim uz ciemata veikalu. Varbūt kaut ko nopirksim," Diāna ieteica. "Vismaz saldējumu. Cerams, Hannas jaunkundze nedusmosies."

Veikals bija vaļā. Bērni nopirka smalkmaizītes, saldējumu, šokolādi un limonādi un galu galā palika apmierināti. Arī suņi dabūja katrs pa saldējumam tāpēc, ka visu pēcpusdienu bija bijuši paklausīgi un pacietīgi. Miranda dabūja pusi saldējuma. Bārnijs teica, ka no saldējuma viņai reizēm sāpot vēders un viņš negribot, lai mērkaķīte visu vakaru smilkstētu.

Bērni devās atpakaļ pie Hannas jaunkundzes. Arī Bārnijs nāca līdzi. Zēns nolēma gaidīt nojumē, līdz pārējie atnāks viņam pakaļ, lai ietu uz Ringobelzas muižu, bet vispirms viņi kopā ēdīs vakariņas.

"Šodien ir brīnišķīgs vakars. Varbūt ēdīsim vakariņas dārzā?" Diāna ierosināja. "Liekas, šovakar tik un tā būs aukstais galds."

Meitenei bija taisnība, tāpēc bērniem ļāva iznest šķīvjus dārzā un sēdēt zālīte, kamēr Trakulis, Mākulis un Miranda alkatīgiem skatieniem pavadīja katru kumosu. Miranda bija tik veikla čiepēja, ka Bārnijam viņu vajadzēja bargi apsaukt. Mērkaķīte pieplaka ar purniņu zēnam pie kakla un sāka klusi dīkt. Diāna gribēja pamīlot Mirandu, bet Bārnijs neļāva.

"Nē, Diāna. Vispārējā uzmanība viņu izlutinājusi. Rājiens nāks tikai par labu. Zini, vakar vakarā Naomi mājiņā viņa pienāca pie burkas ar ķiršiem, atskrūvēja vāciņu — iedomājies tik! — un sāka zvejot ar ķepiņu ķiršus. Un Naomi ļāva! Nav brīnums, ka Miranda izlaidusies."

"Viņa ir tik jauka. Es viņu mīlu," Diāna teica. Trakuli tūlīt pārņēma greizsirdība. Viņš pienāca pie meitenes, ielika klēpī galvu un vērsa augšup brūno, aizkustinošo acu sērīgo skatienu.

"Liecies mierā!" Diāna ar karoti iesita viņam pa degunu. "Tā nav īsta mīlestība. Tu gribi gabaliņu no mana deserta." ■ /

Trakulis paskatījās uz meiteni, piecēlās un ievilkās iekšā. Viņš atgriezās ar Hannas jaunkundzes skaisto, zaļo vannas dvieli. Skriedams viņš kāpa tam virsū un reizi pa reizei klupa. Trakulis nolika dvieli Dianai pie kajam, it ka teikdams: "Tu pret mani esi nejauka, bet redzi, ko es tavā labā daru?"

"Tu esi slikts," Diāna teica. "Tagad man jāceļas un jānes dvielis atpakaļ. Nē, Mākuli, nē. Tev nav jādara tādas pašas muļķības. Ja iznesīsi no priekštelpas paklājus, es tev GĀZĪŠU!"

Ēdot vakariņas un spēlējoties ar suņiem un Mirandu, bērni gandrīz aizmirsa, kas viņus gaida.

Hannas jaunkundze un Peperes jaunkundze skatījās uz bērniem pa logu. Abas sieviņas mierīgi vakariņoja. "Cik jauki būt jaunam un bezrūpīgam!" iesaucās Hannas jaunkundze. "Nekādu raižu, nopietnu rūpju — tikai ielēkt gultā, aizvērt acis un svētlaimīgi gulēt līdz rītam."

Viņa būtu ļoti pārsteigta, ja zinātu, kādi uztraukumi un rūpes tovakar gaidīja bērnus. Viņi nevarēs svētlaimīgi gulēt līdz rītam. Strupdegunim likās, ka, tuvojoties vakaram, viņu pārņem bailes un uztraukums.

"Strupdeguni, tu izskaties noguris," Peperes jaunkundze teica, ieraudzījusi zēna norūpējušos seju. "Dodies nu tūlīt gulēt."

"Labi," Strupdegunis atbildēja. Viņš nolēma, ka varētu dažas stundas pagulēt pirms klusuma un tumsas, kas gaida Ringobelzā. Peperes jaunkundzei par neizsakāmu pārsteigumu un nelielu satraukumu, zēns paklausīgi piecēlās.

Vai tiešām Strupdegunis atkal saslimis?

Tovakar neviens nekavējās. Bārnijs atvadījās, izgāja pa vārtiem un izlikās, ka dodas pie Naomi. Viņš ielavījās atpakaļ cauri dzīvžogam aiz mājas un kopā ar Mirandu aizgāja uz nojumi. Zēns klusi iekārtojās uz maisu kaudzes un gaidīja, kad zvanīs baznīcas pulkstenis. Desmitos jāiet prom.

Gulēja tikai Strupdegunis. Diāna un Rodžers negulēja. Abiem miegs nebija nevienā acī. Diāna sāka laisties snaudā, taču, iedomājusies laupītāju baru, satrūkās.

"Gandrīz desmit," Rodžers nočukstēja. "Modināšu Strupdeguni. Kaut nu Trakulis bez mums netrakotu."

Strupdegunis pielēca kājās. Viņš čukstus atvadījās no pārsteigtā Trakuļa, iegrūda to Diānas istabā un, kamēr meitene mierināja suni, kopā ar Rodžeru kā lidot nolidoja pa kāpnēm. Zēni izgāja mēness apgaismotajā dārzā mirklī, kad Bārnijs izlīda no nojumes un pulkstenis sita desmit.

"Labi darīts," Bārnijs klusi teica. "Paņēmāt kabatas lukturīšus? Tad ejam. Vēl nededziniet. Mēs labi redzam mēness gaismā."

Zēni aizgāja līdz Ringobelzas muižai un pagaidīja, kamēr Bārnijs ierāpās pa efeju istabā ar gultu zem baldahīna, kurā viņš bija pavadījis pirmo nakti. Bārnijs izskrēja priekšnamā un atvēra ieejas durvis. Zēni ielavījās iekšā un tās atkal aiztaisīja.

"Iesim uz to istabu un gaidīsim," Bārnijs teica. "Es tikko atcerējos, ka tur ir liels skapis. Tā durvis varētu atstāt vaļā mazā spraudziņā un skatīties, kad ienāk laupītāji. Tad aiztaisīsim durvis, pagaidīsim, līdz viņi noiet pazemē, un jozīsim uz policijas iecirkni."

Zēni atgrūda vaļā istabas durvis. Viņus gaidīja briesmīgs pārsteigums! Istabā ap galdu ar degošu sveci sēdēja trīs vīrieši un sieviete.

Laupītāji bija atnākuši agrāk. Skrien, Bārnij! Skrieniet, Rodžer un Strupdeguni! Glābieties, ko kājas nes!

Divdesmit piektā nodala

LĪDZ KAKLAM NEPATIKŠANĀS

Bārnijs un Rodžers jau bija iegājuši, kad saprata, ka istabā kāds ir. Strupdegunis, ieraudzījis gaismu, spēji apstājās un mēģināja raut pārējos atpakaļ, bet viņi jau bija istabā un pamanīti.

Vīri pielēca kājās un pārsteigti nikni blenza uz zēniem. Rodžers sastinga, bet Bārnijs acumirklī novērtēja draudošās briesmas un strauji apgriezās, lai skrietu prom.

"Stat!" iesaucas viens no vīriem. "STAT, es teicu! Kas jūs esat? NĀCIET ŠURP!"

Zēni patiesās šausmās izmetās no istabas. Tā tik ir izgāšanās! Brīnišķīgie nodomi sabrukuši! Viņi būs laimīgi, ja paši aizmuks.

"Šķiramies — slēpjamies — ātri!" Bārnijs elsoja. Viņš joza uz virtuvi. Strupdegunis iemetās tuvākajā istabā. Rodžers skrēja uz panelēto istabu, kur sākās slepenā eja. Lāde! Viņš noslēpsies tur.

Rodžers taustījās pa tumsu, līdz iekļuva istabā. Re, kur ir lāde. Vāks atkrita ar lādu troksni, ka zēns nodrebēja. Vīri to noteikti dzirdēja.

Strupdegunis uzreiz nesaprata, kurā istabā atrodas. Tad, sastindzis aiz šausmām, paskatījās apkārt un mēness gaismā, kas ieplūda pa logu, ieraudzīja, ka atrodas istabā, kurā bija slēptuve skurstenī.

Izdzirdējis vīriešu balsis, zēns metās pie kamīna. Viņš iestīvējās platajā kamīnā un izmisīgi meklēja pakāpienus. Paldies Dievam, tas bija īstais skurstenis! Zēns uzrāpās augšā un iespiedās netīrajā, mitrajā slepenajā iedobumā.

Tieši laikā! Istabā iebruka trīs vīri, rokā turēdami spožus kabatas lukturīšus, kas apslāpēja sudrabaino mēness gaismu. "Viņš ienāca šeit!" viens sauca. "Es redzēju."

"Tad viņš tepat vien ir," otrs drūmi noteica.

"Durvis ir tikai vienas — tās, pa kurām viņš ienāca. Mēs viņu atradīsim."

Strupdegunis drebēja tik stipri, ka kājas viņu gandrīz nevarēja noturēt. Un patiesi! Tās saļima, un Strupdegunis nošļuka sēdus. Vīri izdzirdēja troksni, kas radās, zēnam slīdot gar sienu. "Klausieties! Viņš ir pavisam tuvu!" teica viens un atvēra skapja durvis. Tas, protams, bija tukšs.

"Man liekas, troksnis nāca no šejienes," teica cits, tuvodamies kamīnam. Viņš iebāza galvu milzīgajā skurstenī un apgaismoja to no iekšpuses. Strupdegunis gandrīz ievaidējās. Zēnam likās, ka viņš jūt rupju tvērienu un tiek rauts laukā aiz kājas.

Taču slēptuve jau tāpēc ir slēptuve, lai cilvēks tajā varētu noslēpties. Kabatas lukturīša gaismā no zēna nebija ne miņas. Tikai tad, ja vīrs zinātu, ka te ir slēptuve, viņš pakāpies varētu ieraudzīt Strupdeguni. Šis vīrs to nezināja.

Sieviete gan zināja, bet viņa bija devusies pa pēdām Rodžeram. Vīri pārmeklēja visu istabu, vēra vaļā lādes un skapjus, skatījās aiz aizkariem un, beidzot, meklēšanu pārtrauca. "Viņš te nebūs vis ienācis," viņi nosprieda.

"Lizij!" viens no vīriem iesaucās. "Kur tu esi? Vai atradi puikas?"

"Vienu atradu!" viņa atsaucās. "Viņš ir lādē!"

Sieviete bija dzirdējusi, ka noklaudz lādes vāks, un iesteigusies panelētajā istabiņā. Viņa uzreiz saprata, ka vienīgā slēptuve varētu būt lāde. Sieviete pacēla mazākās lādes vāku. Tā bi ja tukša.

Nabaga Rodžers gulēja sarāvies čokurā citā lādē un tikko iedrošinājās elpot. Viņš dzirdēja, ka paceļas lādes vāks, un iekšpusi ātri apgaismoja kabatas lukturītis. Vāks tūdaļ aizcirtās, un zēns dzirdēja, ka slēdzenē pagriežas atslēga.

Rodžers sažņaudza dūres. Nu viņš bija ķezā — aiz drošas atslēgas. Cik stulbi, ka viņš ļāva vākam aizcirsties! Ja varētu, viņš sevi būtu iekaustījis.

Vīri ienāca istabā, un sieviete ar kabatas lukturīti piesita pie lādes. "Viens ir šeit," viņa teica. "Pagaidām sveiks un vesels. Kas ir ar otru?"

Rodžers atviegloti uzelpoja. Tātad laupītāji domā, ka viņi ir tikai divi. Strupdegunis palicis nepamanīts. Kur viņš nozudis? Kaut nu viņam izdotos aizšmaukt un aizskriet uz policiju! Tad viss būtu kārtībā. Bet vai Strupdegunis būs tik drosmīgs?

Trīs vīri un sieviete sāka meklēt Bārniju. "Kas tie par sīkaļām?" viens no vīriem noprasīja. "Un ko viņi šeit, naktī, dara?"

"Droši vien huligāni. Ielauzušies joka pēc, lai kaut ko nozagtu," sieviete atteica.

"Jo sliktāk viņiem. Vajadzēs šonakt ņemt līdzi un kaut kur iegrūst, lai viņi ilgi, ilgi nevarētu par mums ziņot," viens no vīriem drūmi teica.

"Jāatrod otrs," teica cits virs. "Klau, kas tas?"

Tā bija Miranda! Bārnijs ar mērkaķīti bija paslēpušies četrstūrainā torņa tuvumā. Zēns aizlīda aiz liela, smaga aizkara un sarāvās čokurā. Sirds dauzījās tik skaļi, ka viņam tas nemaz nepatika. Miranda juta, ka Bārnijs ir nobijies, un viņai kļuva baisi.

Mirandai nepatika būt piesietai siksniņā, ja viņu pārņēmušas bailes. Mērkaķīte uzlēca uz aizkara, bet siksniņa saspringa un viņa atkrita atpakaļ. Bārnijs neiedrošinājās pat čukstēt. Mērkaķīte sāka čivināt.

Zēns nolēma atsiet siksnu, lai Miranda justos labāk. Bārnijs noņēma siksnu un atbrīvoja mērkaķīti. Miranda tūlīt bija prom. Viņa uzlēca uz skapja un ierūcās caur zobiem kā parasti, kad vienlaikus baidījās un dusmojās. Tieši to bija saklausījuši viri.

Viens no viņiem pagrieza kabatas lukturīti Mirandas virzienā un pārsteigts ieraudzīja mērkaķīti. "Mērkaķis!" viņš iesaucās. "Tātad saimniekam jābūt šajā istabā. Ātri meklējiet."

Bārnijs uztraucās. Agri vai vēlu vīri pienāks pie aizkara. Zēnam par tiem nebija ne mazāko ilūziju. Tie bija rūdīti un nežēlīgi noziedznieki. Ja zēnus noķers, viņiem klāsies plāni.

Bārnijs nolēma aizkara aizsegā lavīties uz torni. Ja izdotos aizdiebt līdz kāpnēm un nokļūt uz platformas, viņš atrastu kaktiņu, kur noslēpties, — kādu iedobumu, ko vīri nepamanītu. Vārga cerība, tomēr nekas labāks zēnam prātā nenāca.

Viri bi ja pretējā istabas pusē, kur pārmeklēja skapi. Miranda uz viņiem dusmīgi čivināja un turējās drošā attālumā.

Bārnijs jau bija vietā, kur aizkari beidzās. Zēns metās uz torni. Viņš veiksmīgi izskrēja pa atvērtajām durvīm un drāzās augšā pa akmens vītņu kāpnēm, mezdams loku pēc loka. Miranda saklausīja viņa soļus, acumirklī metās lejā no skapja un ar visām četrām lēca viņam pakaļ.

Ieraudzījis Mirandu, Bārnijs ievaidējās. Lai kur viņš slēptos uz ēnainās platformas, Miranda čivinās un nodos viņu!

Pēkšņi zēnam iešāvās prātā spoža doma — ierāpties istabiņā virs zvaniem. Tur viņš būs drošībā. Ja kāds mēģinās kāps augšā, viņam atliks piedraudēt nogrūst nācēju zemē. No turienes viņu neviens laukā neizmānis.

Zēns sāka rāpties pa torņa stāvo sienu, viegli sataustīdams akmens iedobumus, kur atbalstīt rokas un kājas. Miranda, dusmīgi čivinādama, sēdēja viņam uz pleca. Mērkaķīte nesaprata, kas notiek.

Arī vīri steidzās augšup pa vītņu kāpnēm, un sieviete viņiem sekoja. "Jūs viņu noķersiet — augšā ir tikai platforma. Tur nevar paslēpties." Viņa elsoja.

Taču pirmais virs, sasniedzis platformu un to apgaismojis, ieraudzīja tikai Bārnija kājas griestu caurumā, no kura karājās zvani.

"Skatieties!" viņš nobijies teica. "Tas puika uzrāpies pa stāvo sienu un uzkāpis uz jumta. Vai no turienes var aizmukt?"

"Nē, ja tikai neizlīdls ārā pa logu un nenoli- dos zemē, kur nolaidīsies beigts," sieviete atbildēja. "Par viņu var galvu nelauzīt. Mēs varam aizslēgt lielās durvis uz torni, un viņš būs tāds pats cietumnieks kā otrs puika lādē. Nemaisīsies vairs pa kājām."

Viens no vīriem šaubīdamies paskatījās uz caurumu griestos. "Uz sienas jābūt balstiem," viņš teica. "Man prāts nesas pamēģināt pašam uzrāpties un nomest to puiku ar galvu lejā, lai būtu droši, ka viņš vairs nav bīstams."

Bārnijs, protams, visu dzirdēja. Zēns turējās tālāk no cauruma, baidīdamies, ka laupītājiem varētu būt revolveris. Viņš šiem puišiem neuzticējās — zēni bija izjaukuši to nodomus, un Dievs vien zina, ko tie darītu, ja viņš nokļūtu tiem rokās.

Bārnijs drosmīgi iesaucās: "Es jūs dzirdu! Ja kāds nojums uzkāps augšā, es viņu nogrūdīšu uz akmens platformas. Šeit es esmu izdevīgākā stāvokli par jebkuru no jums."

Iestājās klusums. "Viņam taisnība," viens no vīriem klusu ierunājās. "Viņš var pastiepties un nogrūst lejā katru, kas kāps augšā. Darīsim, kā tu teici, Lizij, — aizslēgsim torņa durvis un atstāsim viņu šeit. Lai sapūst."

"Nu viņi abi mums ir rokā un mērkaķis arī," teica otrs vīrs. "Tagad ķersimies pie darba. Iesim lejā un apciemosim māsu draugu. Lizi ja saka — viņš šonakt esot galīgi savārdzis, varbūt beidzot paklausīs."

Bārnijs dzirdēja, ka vīri kāpj lejā pa vītņu kāpnēm. Viņš dzirdēja, ka lejā aizcērtas smagās durvis, un dzirdēja šņirkstoņu, atslēgai griežoties slēdzenē. Zēns, sakodis zobus, apsēdās istabiņā virs zvaniem. Visas ieceres izjukušas! Viņi paši ir ieslodzīti un nevienu nevar atbrīvot!

"Kāpsim lejā, Miranda?" viņš uzrunāja mērkaķīti. "Varbūt nokāpsim un pārbaudīsim, vai durvis tiešām aizslēgtas."

Zēns pabāza galvu pa caurumu un palūkojās lejup. Kabatas lukturīša gaismā mirdzošie zvani karājās tieši zem viņa — klusi un mierīgi. Bārnijs, raidīdams lukturīša staru lejup, mēģināja saskatīt platformu.

Miranda pēkšņi bailēs iečivinājās un pieķērās viņam pie rokas. Ar visu mazās radībiņas spēku tā viņu mēģināja atraut atpakaļ. Bārnijs bija pārsteigts. Kas noticis?

Divdesmit sestā nodaļa ZVANI BRĪDINA

"No kā tu pēkšņi nobijies, Miranda?" Bārnijs pārsteigts jautāja. "Es nedomāju krist lejā."

Taču mērkaķīte nebeidza čivināt un raut zēnu atpakaļ. Bārnijs atspiedās pret sienu un paskatījās uz viņu. "Ko tas nozīmē?" viņš jautāja. "Vai tā jāuztraucas tāpēc vien, ka es izbāzu pa caurumu kabatas lukturīti?"

Bārnijs atkal izbāza kabatas lukturīti un nejauši pieskārās vienam zvanam, kurš tikko dzirdami ieskanējās — dzinn.

Miranda gandrīz vai prātā sajuka. Viņa uzlēca uz palodzes, it kā grasītos lēkt ārā. Tad atkal uzlēca uz pleca Bārnijam, žēli spiegdama un raustīdama viņu. Kas viņu uztrauc?

"Vai tu baidies no zvaniem, Miranda?" Bārnijs beidzot jautāja. "Vai arī toreiz, kad tie sāka skanēt paši no sevis, tu nobijies? Skaties, es tiem pieskaršos, un tie nedarīs neko ļaunu."

Zēns izstiepa roku un piesita pie viena no zvaniem, kas atsaucās mazliet skaļā — DZINN. Miranda iespiedās kaktā, aizsedza ar ķepām purniņu un sāka mētāties, kunkstēdama kā cilvēks.

Bārnijs pagalam apmulsa. Miranda tā nekad nebija uzvedusies. Zens apgaismoja nobijušos, nelaimīgo mērkaķīti un prātoja. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?

Un pēkšņi viņš saprata! Nu, protams! Kā tas viņam agrāk nebija ienācis prātā?

"Miranda, nāc šurp," viņš maigi teica. "Es zinu, kāpēc tu baidies. Tu baidies no zvaniem, vai ne? Miranda, tu taču tos zvanīji, kad mēs domājām, ka tie zvana paši no sevis. Tu aiz ziņkāres biji uzrāpusies augšā, nezināji, kādi ir zvani un kā tie skan, uzlēci uz tiem, iešūpoji, un tie sāka zvanīt! Tie zvanīja un zvanīja, un nerimās." Miranda joprojām kunkstēja. Zēns turpināja klusā, mierinošā balsī:

"Tu šaumās lēci no viena zvana uz otru, vai ne, Miranda? Bet tie zvanīja aizvien skaļāk, līdz tu aiz šausmām nezināji, kur likties. Tagad tu negribi, lai es tiem pat pieskartos. Nabaga mērkaķīte! Nāc šurp, Miranda."

Miranda pienāca, savādi pukstēdama. Viņa saritinājās kamolā zēna rokās, viņa maigās balss nomierināta, kaut arī nesaprata, ko viņš saka.

"Tev ne no kā nav jābaidās, Miranda," Bārnijs teica. "Tie ir parasti zvani. Nu, nu, nu. Tātad tie nezvanīja paši no sevis, tu tos iešūpoji, nenojauzdama, kā tie skan."

Zēns sēdēja ar Mirandu rokās un atcerējās nakti, zvani viņus bija nobiedējuši. Tad viņa domas atklīda atpakaļ šajā neveiksmīgajā naktī. Viņi bija cerību spārnoti, bet tagad ir noķerti un ieslēgti. Bārnijs bija pārliecināts, ka Rodžers ir noķerts, un nespēja iedomāties, ka Strupdegunis ilgi paliks brīvībā.

Bārnijs iedomājās slimo vīru slepenajā ejā. Viņš domāja par trim vīriešiem un sievieti — par "bandu", kā detektīvs viņus bija nosaucis. Tagad viņi varēs izspiest no nelaimīgā ieslodzītā visas vajadzīgās ziņas. Pēc tam viņi to atstās, lai nomirst, bet paši nesodīti aizbēgs. Cik sen viņi jau pulcējas muižā? Cik daudz sazvērestību šeit izperināts, cik daudz cilvēku bijuši ieslodzīti pazemes ejā aiz ķieģeļu sienas?

Kaut viņš zinātu, kas jādara! Kā lai brīdina, ka Ringobelzas muižā notiek kaut kas nelāgs? Varbūt izlīst ārā pa lodziņu un norāpties lejā pa efeju, ja tā būtu izturīga?

Tā sēžot virs zvaniem, Bārnijam ienāca prātā kāda doma. Kā viņam tas agrāk nebija ienācis prātā? Tā ir vienīgā iespēja.

Viņš var ieskandināt zvanus! Ne tā kā Miranda, bailēs tos šķindinādama, bet — no visa spēka, skaļi un mežonīgi, neapstājoties. Viņš visus ciematā pamodinātu! Viņš atsauktu uz Ringobelzas muižu policiju. Viņš tik briesmīgi visus nobiedētu, ka noteikti kaut kas notiktu.

Tad viņam ienāca prātā vēl kāda doma. Zvani brīdinātu arī laupītājus. Viņi sāktu steigties un, ja viņiem ir automašīna, aizbēgtu. Bārnijs domāja. Tagad viņi varētu būt pazemē, dziļi zem mājas pamatiem — aiz ķieģeļu sienas. Tur zvanus, iespējams, nedzird.

"Zvani sacels kājās visus ciemata iedzīvotājus, tikai ne laupītājus!" Bārnijs klusībā gavilēja. "Tā tik ir doma! Brīnišķīga doma! Miranda, mīļā, es tevi sabiedēšu tā, kā tu nekad neesi nobiedēta, bet tur nu neko nevar darīt. Es skandināšu zvanus."

Bārnijs nogūlās uz grīdas, izliecās pa caurumu, izstiepa rokas pēc īsajām virvēm, pie kurām karājās cieši piesietie zvani, un satvēra tās.

Bārnijs ieskandināja zvanus. Kā viņš zvanīja! Nekad, nekad agrāk tic nebija skanējuši tik mežonīgi, tik neapvaldīti, tik uzstājīgi.

"Don, din-din, don, don, DON, din, DIN, DIN, don, don, DON, DIN, DON, DIN, DON, DIN…"

Torni piepildīja briesmīgs troksnis. Miranda skaļi iekaucās un metās pie loga. Acumirklī viņa izlēca ārā. Bārnijs to neievēroja. Viņš bija izbāzis galvu pa caurumu un, smagi elsodams, cik spēka, rāva īsās virves.

Rodžers lejā lādē dzirdēja zvanus un sastinga. Zvani! Atkal skan paši no sevis! Tātad tie zina, ka šeit, šajā mājā, ir ienaidnieki. Viņš trīcēdams sarāvās čokurā aizslēgtajā lādē un prātoja, vai arī laupītāji dzird zvanus.

Ari Strupdegunis pusstāvus, pussēdus vecā kamīna slēptuvē dzirdēja zvanus. Viņš bija ļoti neērtā stāvokli. Izdzirdējis apdullinošo troksni, kas tik pēkšņi un uzbāzīgi pārtrauca klusumu, zēns gandrīz izkrita no iedobuma. Viņš vēl dziļāk iespiedās paslēptuvē, līdz gandrīz saplūda ar sienu. Zēns drebēja tik stipri, ka zobs uz zoba netrāpīja.

"Zvani!" viņš domāja. "Atkal zvani! Kā tie zina? Kā tie nojauš, ka šeit ir ienaidnieki?"

Ne viņš, ne Rodžers nespēja iedomāties, ka zvanus zvana Bārnijs. Viņi nemaz nezināja, ka Bārnijs ir tornī.

Strupdegunis bi ja pārāk nobijies, lai izkustētos no slēptuves. Viņš zināja tikai to, ka tuvumā var gaidīt laupītāji, lai viņam uzkluptu. Zēns bija stingri apņēmies neatstāt slēptuvi. Tagad viņš ļoti labi zināja, kā jutās bēgļi, ierāpušies šaurajā iedobumā. Izdzirdējis zvanus, Strupdegunis apņēmās vēl ciešāk, ka nekas, nekas, nekas viņu neizdzīs no skursteņa.

Vīri un sieviete pazemes ejā zvanus nedzirdēja. Augstu tornī skanošo zvanu sitieni neizsprau- cās cauri ķieģeļu sienai. Viņu ausis sasniedza tikko manāma šķindēšana, kas viņiem nelika sa- ausīties.

Taču zvani atbalsojās tālu plašajā apvidū. Zvanu skaņas plūda no vecā torņa un caur logiem iespiedās lauku mājās, suņu būdās un šķūņos. Tās nebija ātras, aprautas zvanu šķindas. Tas bija izsaukums, brīdinājums, briesmu signāls!

Suņi rēja. Govis īdēja. Kaķi iespiedās kaktos. Vīri norāva segu un izlēca no gultas. Sievietes spiedza. Hannas jaunkundze un Peperes jaunkundze pēkšņi pamodās.

Diāna mierināja satraukto Trakuli, bet Mākulis ielīda skapī.

Diāna bija nobijusies. Atkal zvana! Kas tajā muižā notiek? Vai zēni ir drošībā?

Iecirknī divi policisti snauda krēslos, bet, izdzirdējuši zvanus, pārsteigti pielēca kājās. Viens uzreiz stiepās pēc ķiveres.

"Kaut kas ir noticis," viņš teica. "Kur ir Džo? Saki, lai telefonē uz Lilingeimu. Varbūt būs vajadzīgi papildspēki. Dzirdi, kā zvana?"

Uz Ringobelzas muižu virzījās pūlis nobiedēto, pārsteigto ciemata iedzīvotāju. Dažiem vīriem bija siena dakšas, citiem nūjas. Kāpēc viņi tās nesa līdzi? To viņi nezināja. Muižā kaut kas notiek, un, kamēr nav zināms — kas īsti —, labāk neriskēt.

Pūlim pievienojās policisti uz divriteņiem. "Kas tur notiek?" ļaudis viņiem sauca. "Kurš zvana?"

Taču policisti bija tikpat gudri.

Pūlis pienāca pie muižas. Tā grima tumsā. Nevienā istabā nespīdēja gaisma. Bet zvani joprojām brīdinoši zvanīja.

"Tornī kādam jābūt!" kāds vīrs iesaucās.

"Zvani skan paši no sevis," kāds večuks sēri noteica. "Tā tas vienmēr bijis."

"Te ir automašīna!" iesaucās kāda sieviete, apgaismodama ar kabatas lukturīti lielu automašīnu blakus dzīvžogam netālu no Ringobelzas muižas.

"Hā!" teica viens no policistiem. "Kur ir Džo? Džo, gādā par automašīnu. Vispirms izņem atslēgas. Tad… Kur ir Bils? Ā, re, kur. Mēs ieklū- sim Ringobelzas muižā pat tad, ja vajadzēs uzlauzt durvis."

Policisti dauzīja pie milzīgajām Ringobelzas muižas durvīm. Bārnijs tornī nevarēja troksni dzirdēt, bet Rodžers savā lādē to dzirdēja, un Strupdegunis, briesmīgi trīcēdams skursteni, arī dzirdēja. Viņam kļuva nelabi. Kas tad nu vēl?

Aiz durvīm atskanēja spalga balss:

"LIKUMA VĀRDĀ ATVERIET!"

Durvis, protams, vaļā nevērās. Tās drebēja no policista sitieniem, bet palika ciet. Policists mēģināja vēlreiz.

"LIKUMA VĀRDĀ ATVERIET!"

"Tā ir policija," Strupdegunis nodomāja, un viņam izlauzās skala atvieglojuma nopūta. "Policija! Viņi ir dzirdējuši zvanus un ieradušies! Es atvēršu durvis. Kāds atvieglojums!"

Divdesmit septītā nodaļa LIELAIS SATRAUKUMS

Strupdegunis aizmirsa bailes. Viņš izkūleņo- jās no slēptuves, gandrīz iekrizdams ar galvu kamīnā. Zēns pārdrāzās pāri istabai un ieskrēja zālē. To apgaismoja vāja mēness gaisma, un telpa likās ļoti tumša. Taču Strupdegunis jutās neparasti drosmīgs.

Viņš pieskrēja pie ārdurvīm, paklupis pret dažiem paklājiņiem, pagrieza lielo rokturi un atrāva tās vaļā.

Policistiem bija spēcīgi kabatas lukturīši, kurus viņi tūdaļ pavērsa pret Strupdeguni, nezinādami, kas viņus gaida. Ieraudzījuši sodrējiem nosmērētu gadus divpadsmit veca zēna seju, ko rotāja jautrs smaids, viņi palika stāvam ar vaļā muti.

"Ko tas nozīmē?" jautāja pirmais policists. "Ko tu šeit dari? Un kas tur zvana?"

"Nezinu," Strupdegunis atbildēja. "Kā es priecājos, ka jūs esat klāt! Zvani skan, lai ziņotu par ienaidnieku. Uzmanieties!"

Mājā sāka spiesties iekšā ļaudis. Policists pagriezās atpakaļ. "Kur ir Džo? Džo, nelaid nevienu iekšā. Briesmas var draudēt visiem."

Zvani turpināja mežonīgi sist. Bārnijs zināja, ko dara. Reizi pa reizei viņš atpūtās, bet bija nolēmis, ka zvanīs, līdz kaut kas notiks.

Abi policisti pienāca pie četrstūrainā torņa. Viņi bija apņēmušies noskaidrot, kas tur zvana. Pa gabalu viņiem sekoja Strupdegunis. Zēns bija pārliecināts, ka zvani skan paši no sevis, un nealka tuvoties zvaniem, kas tik savādi uzvedas.

Policisti atslēdza torņa durvis. Ar kabatas lukturīšiem rokās viņi piesardzīgi kāpa augšup pa vītņu kāpnēm. Tad viņi iznāca uz platformas. Bārnijs tūdaļ ieraudzīja kabatas lukturīšu gaismu un atlaida zvanu virves. Viņš piesardzīgi lūkojās lejā. Kas tur nāk — ienaidnieks vai draugs?

Sev par lielu atvieglojumu, zēns ieraudzīja tumši zilos policijas formas tērpus. Aiz prieka viņš gandrīz izkrita pa caurumu. Zvani pamazām norima, un pirmais policists sauca stingrā, pavēlošā balsī:

"Jūs tur, augšā! Kāda velna pēc jūs zvanāt nakts vidū? Kas jūs esat?"

"Pagaidiet, es nokāpšu un izstāstīšu," Bārnijs atsaucās.

Viņš izslīdēja pa caurumu, turēdamies pie virves, atrada pirmo balstu un kā kaķis norāpās pa torņa sienu lejā. Policisti pārsteigti vēroja zēnu. Bārnijs nolēca viņiem blakus.

"Vēl viens zēns!" teica pirmais policists. "Un tagad, jaunie cilvēki, stāstiet, ko tas viss nozīmē!"

"Tas ir nopietni," atteica Bārnijs. "Ļoti nopietni. Vai jūs pazīstat detektīvu inspektoru Ro- lingsu?"

Pēc negaidītā jautājuma abiem policistiem palika mute vaļā. "Ko tu par viņu zini?" pirmais izgrūda.

"Tūlīt izstāstīšu," Bārnijs atbildēja un, cik vien īsi varēdams, atklāja visu, kas viņam bija zināms. Pagāja krietns laika sprīdis, līdz policisti aptvēra, ko viņš grib teikt.

"Slepena eja… Rolingss aiz ķieģeļu sienas pazemē… Slims, iespējams, mirst… Banda šonakt ir šeit… Un tomēr — kas viņi ir? Un kur? Stāsti, zēn. Ātri!"

"Es jau mēģinu," Bārnijs nepacietīgi atcirta. "Tikai jūs nesaprotat, ka mēs nedrīkstam tērēt laiku. Tagad viņi ir pazemē, pie Rolingsa. Jūs viņus varat noķert un atbrīvot detektīvu, ja nekavēsieties. To viņš arī gribēja panākt ar mūsu palīdzību, bet mums nogāja greizi, tāpēc es sāku zvanīt, lai pievērstu uzmanību."

Beidzot policisti saprata, ka laiks negaida. Viņi devās lejup pa vītņu kāpnēm, gandrīz uzgrūzdamies virsū Strupdegunim, kurš stāvēja pusceļā, aizrautīgi klausīdamies Bārnija stāstā. Tātad tur bija zvanījis Bārnijs!

"Sveiks, Strupdeguni! Kur ir Rodžers?" ieraudzījis Strupdeguni, Bārnijs iesaucās.

"Nav ne jausmas," Strupdegunis atbildēja.

"Kas ir Rodžers? Vēl viens jūsējais?" policists jautāja, pārsteigts, ka nakts vidū sastop tik daudz zēnu.

"Tas ir mans brālēns," Strupdegunis atbildēja. "Kad mums dzinās-pakaļ, viņš nošķīrās un noslēpās. Es nezinu, kur."

"Es parādīšu jums slepeno eju," Bārnijs teica un aizveda abus policistus uz panelēto istabu. "Eja sākas šeit," Bārnijs teica, " es tikai…"

Viņu pārtrauca briesmīgs troksnis tuvākajā lādē. Rodžers bi ja izdzirdējis Bārnija balsi un trokšņoja, lai tiktu izlaists ārā. Viņš sita kājas pret lādes dibenu, dauzīja ar dūrēm un kliedza pilnā balsī: "Laidiet mani ārā! Es esmu šeit. Laidiet mani ārā!"

"Ak tu tētīt!" policists nobijies iesaucās. "Kas tad nu atkal? Kas tur iekšā ir?"

"Tas ir Rodžers," Bārnijs atviegloti nopūtās un atslēdza lādi. Rodžers izlēca kā sprukstiņš no kārbas. "Kas noticis?" viņš sauca. "Es dzirdēju zvanus."

"Vēlāk izstāstīšu, Rodžer," Bārnijs atteica. "Vai tu dzirdēji, ka laupītāji nokāpj lejā?"

"Jā," Rodžers atbildēja. "Trīs vīrieši un sieviete."

"Vai viņi vēl nav atgiezušies?"

"Nē," Rodžers teica. "Izdzirdējis zvanus, es nodomāju, ka viņi nāks atpakaļ, bet viņi aizvēra slepeno paneli un tagad ir dziļi pazemē, un varu derēt, ka zvanu skaņas viņus nesasniedza un ne- nobiedēja. Tornis ir diezgan tālu no viņiem. Es, protams, dzirdēju zvanus."

"Kur ir slepenais panelis?" policists jautāja. Bārnijs parādīja, kā tas jānobīda malā. Policists aiz brīnumiem nezināja, ko teikt.

"Tas nu gan ir," viņš murmināja un jau gribēja iebāzt atvērumā galvu, bet Bārnijs viņu parāva nost.

"Viņi nāk atpakaļ. Es dzirdu. Labāk uzmanieties, viņi ir rūdīti."

Un patiesi, kļuva dzirdamas balsis un soļi. Bārnijs klusi atslidināja paneli vietā, un visi palika gaidot. Vai izdosies apcietināt visus laupītājus? Varbūt pirmais brīdinās pārējos un tie aizbēgs?

Pēkšņi notika kaut kas briesmīgs. Otrais policists juta, ka viņam niez deguns. Viņš zināja, ka sekos skaļš šķaudiens. Vīrs ķēra pēc kabatia- kata, viņam likās, ka viņš teju pārsprāgs, — un tas gandrīz notika, kad atskanēja šķaudiens. Tas bija tik spēcīgs, ka gandrīz aizpūta Strupdeguni sānis. Zēns strauji salēcās.

Pirmais policists kaut ko dusmīgi nomurmināja, un atkal iestājās klusums. No pazemes neatplūda ne skaņa. Acīmredzot laupītāji bija dzirdējuši šķavu izvirdumu un apstājušies, lai pārdomātu.

Vīri laikam nolēma, ka sievietei jāiet pirmajai un jāizpēta situācija. Aiztaisītajam panelim tuvojās klusi soļi. Pēc brīža tas bez trokšņa aizslīdēja, sieviete izbāza pa spraugu ieslēgtu kabatas lukturīti.

Ieraudzījusi istabā sastingušu cilvēku bariņu, viņa iekliegdamās aizcirta paneli un sauca vīriem: "Tā ir policija! Viņi ir šeit!"

Sieviete, šausmās kāpdamās atpakaļ, paklupa. Pirmais policists ar dobju troksni atrāva vaļā paneli un kliedza: "Nāciet šurp un padodieties! Jūs esat slazdā. Ja tūlīt nenāksiet, jums būs sliktāk."

Ejā atskanēja skaļi, zobgalīgi smiekli. "Še tev! Nāciet saņemiet mūs! Tas, kurš nokāps ejā, dabūs trūkties!"

Policists mazliet vilcinājās. Mirkli pārdomājis, viņš atkal sauca:

"Tūlīt atvediet inspektoru Rolingsu!"

"Še tev!" atkal atbildēja zobgalīga balss. "Tagad viņš būs mūsu ķīlnieks. Viņš ir slims, un viņam ļoti vajadzīgs ārsts. Mēs atdosim jūsu inspektoru, ja atlaidīsiet mūs. Citādi… Šaubos, vai viņš līdz rītam izvilks."

It kā apstiprinot viņu teikto, ejā atskanēja briesmīgs, spalgs klepus. Kaut ari tāluma apslāpēts, tas tomēr izklausījās šausmīgi.

"Viņš ir ļoti slims, ser," Bārnijs čukstēja.

"Ko lai tagad dara?" policists sakaitināts jautāja. "Pazemē iet nevar, lai sevi nepakļautu nopietnām briesmām. Kaut mēs zinātu citu ieeju, tad varētu viņus apiet un pārtrumpot."

"Es zinu citu ieeju, ser," Bārnijs čukstēja. "Slepenā eja ir ļoti gara, tā ved līdz kādas večiņas mājai un beidzas viņas akā."

Policistam sāka likties, ka viņš sapņo. "Kur ir Džo?" viņš pagriezies jautāja. "Džo, paliec šeit un pielūko, lai neviens neaizbēg. Tev ir gumijas nūja? Tu zini, kas jādara. Es iešu līdzi zēnam."

Atstājuši bezpalīdzīgo Džo, abi policisti ar Bārniju, Strupdeguni un Rodžeru pa priekšu gāja uz āra durvīm, pie kurām viņus joprojām gaidīja satrauktais pūlis.

"Varat iet mājās," pirmais policists skarbi teica. "Jaunumus uzzināsiet rīt. Tagad neko nevaru pateikt. Klau, Džim! Piezvani uz Lilingeimu un saki, ka mums būs vajadzīga viņu palīdzība un jo ātrāk, jo labāk."

"Ser, es domāju, ka vajadzētu viņus sagaidīt," Bārnijs ierunājās. "Ja var ticēt detektīvam, inspektoram Rolingsam, laupītāji ir iedzīti stūrī. Varbūt uzklausīsiet, kas man padomā?"

"Iesim atpakaļ mājā, un mēs uzklausīsim," policists teica. Viņš kopā ar biedru un trim zēniem iegāja tuvākajā istabā. Policists apsēdās un pagriezās pret Bārniju. "Klāj vaļā," viņš teica.

"Tā, ser," Bārnijs iesāka. "Mēs zinām, kur ir otra ieeja pazemē un kā var nokļūt pie inspektora. Mums jāliek cauri diviem nogruvumiem. Inspektors atrodas aiz lielākā no tiem. Es iesaku…"

Zēns mirkli klusēja un domāja. "Turpini," policists teica, un Strupdegunis abi ar Rodžeru noliecās uz priekšu, prātodami, ko gan Bārnijs izdomājis.

"Laupītāji nezina, ka mēs nāksim no otras puses," Bārnijs teica. "Viņi to negaidīs. Tāpēc, ja pārsteigsim viņus no otras puses, mēs to bandu saņemsim ciet."

Divdesmit astotā nodala ĻOTI LABS NAKTS DARBS!

"Nē," policists teica. "Viņi dzirdēs mūsu soļus."

"Es par to domāju," Bārnijs atbildēja. "Vai varat sarunāt ar Džo vai kādu citu, lai šeit augšā saceļ troksni? Tad laupītāji domās, ka viņus mudina nākt ārā, un pievērsis uzmanību tikai šim ejas galam…"

"Un neuzmanīs otru!" Rodžers iesaucās. "Tad mēs varēsim ielauzties un saņemt viņus no aizmugures. Labi izdomāts, Bārnij!"

"Ā, skaidrs," policists novilka. "Jā, diezgan laba doma. Tikai kā lai nodrošina troksni šajā galā tieši tobrīd, kad mēs lauzīsimies iekšā?"

"Tas ir vienkārši," Bārnijs atbildēja. "Norunājiet noteiktu laiku, ser, un to mēs ņemsim vērā. Mēs zināsim, cikos laupītāji uzmana šo slepenās ejas galu, un uzbruksim viņiem 110 otras puses."

"Jā, izklausās labi," policists piekrita. "Kādu laiku noteiksim?"

"Tūlīt padomāšu. Kamēr tiksim līdz Ringo- belzas meža mājiņai," Bārnijs apsvēra, "tad lejā akā, uz priekšu pa tuneli, jāattīra nogruvums, citādi mums visiem būs grūti tikt uz priekšu. Ja teiksiet — pēc divām stundām —, man liekas, būs labi."

"Labi, nu, tad — trijos." Policists paskatījās pulkstenī. "Un tas viss notiek nakts vidū! Kur ir Džo? Jāpasaka, lai salīdzina savu pulksteni ar mūsējiem."

"Es pateikšu," Bārnijs sacīja un devās pie noderīgā un pēc izskata nopietnā Džo. Vīrs apsolīja tieši trijos sacelt milzīgu troksni, lai novērstu laupītāju uzmanību.

"Kliegšana, dauzīšana un tamlīdzīgi?" viņš jautāja. "Jā, ar to es tikšu galā. Līdz tam laikam man jau būs pievienojušies Lilingeimas puiši."

Lilingeimas vīri ieradās pēc dažām minūtēm. Viņi bija četri.

"Kur ir Džo?" jautāja Ringobelzas policists. "Es gribu, lai divi nojums paliek kopā ar viņu. Viņš izstāstīs, kas jādara. Un abi pārējie nāciet man līdzi. Izstāstīšu pa ceļam. Mēs nedrīkstam ilgāk kavēties."

Vīri kopā ar trim zēniem devās ceļā. Bārnijs ieteica ņemt līdzi dažas lāpstas, un viņi tās aizņēmās 110 kāda ciematnieka.

Kad viņi gāja pa taciņu, no koka Bārnijam uz pleca nokrita kaut kas mazs un sīks. "Miranda," zēns atviegloti noteica. "Tu esi atpakaļ. Es par tevi ļoti uztraucos. Es zināju, ka tev ir briesmīgi bail."

"Kas ir Miranda?" jautāja pirmais policists, juzdams, ka vairāk jaunumu viņš diez vai izturēs. Vīrs apgaismoja dzīvnieciņu ar kabatas lukturīti un satrūkās. "Mērkaķis? Ko vēl ne! Tu viņu ņemsi līdzi?"

"Jā," Bārnijs mundri atsaucās. "Es viņu šovakar vairs negribu atstāt vienu. Viņa gandrīz prātu zaudēja, kad izdzirdēja zvanus."

Pulciņš klusi gāja caur mežu uz Naomi mājiņu. Logi bija tumši. Sieviņa cieši gulēja.

"Uz aku, ser," Bārnijs klusi teica. Zēns iekāpa akā un ātri rāpās lejā, turēdamies pie ķieģeļu sienā iedzītajām dzelzs cilpām.

Policists apgaismoja akas iekšpusi un šausmās sastinga.

"Kas tad tas? Vai tad mums šeit jākāpj lejā? Aka ir ļoti dziļa."

"Jums ir taisnība," teica Rodžers un sekoja Bārnijam. Tad kāpa lejā Strupdegunis, aiz uztraukuma gandrīz zaudējis runas spējas. Ko par to teiktu puikas skolā?

Policisti sekoja loti negribīgi. Abas lāpstas nolaida, piesietas pie auklas. Beidzot visi bija droši iekļuvuši caurumā akas sānos un devās pa slepeno eju uz priekšu.

Neviens nejutās sevišķi priecīgs, lai gan trim zēniem, kuri šeit jau bija gājuši, tas nelikās tik savādi kā policistiem.

Lāpstas noderēja pie pirmā nogruvuma, ar kuru drīz tika galā, un visi bez pūlēm devās tālāk. Kad līdz otrajam nogruvumam vairs nebija tālu, Bārnijs apstājās un brīdināja policistus, kas nāca viņiem aiz muguras.

"Esam gandrīz klāt. Cik ir pulkstenis, ser? Vēl nav trīs?"

"Atlikušas piecas minūtes," policists teica.

"Pieiesim pēc iespējas tuvāk otrajam nogruvumam — inspektors guļ tieši aiz tā — un gaidīsim, līdz pulkstenis būs trīs. Varbūt dzirdēsim kādas atbalsis no trača virspusē. Ja ari ne, tad vismaz dzirdēsim laupītāju izsaucienus un, iespējams, manīsim, kad viņi atstāj inspektoru vienu un iet prom caur ķieģeļu sienu."

"Kā tas ir iespējams?" policists apmulsis jautāja.

"Nezinu, ser. Man liekas, no sienas var izņemt izļurkātus ķieģeļus un izspraukties tai cauri," Bārnijs atbildēja. "Labāk iesim, ser. Tagad jau droši vien ir trīs."

Pulciņš klusi tuvojās otrajam akmeņu nogruvumam. Sprauga, caur kuru Bārnijs bija saskatījis slimo vīru, bija pazudusi. Akmens bluķi bija pabīdīti tai priekšā.

Gaidošā pulciņa ausis caur nogruvumu sasniedza briesmīgs klepus. "Izklausās, ka viņš ir ļoti slims," policists samulsis čukstēja. "Nabaga puisis. Tūlīt būs jāved uz slimnīcu."

Aiz nogruvuma dzirdēja klusinātas balsis. Tad no tāluma atskanēja dažādu trokšņu atbalsis. Vīri otrpus nogruvuma pielēca kājās.

"Kas tas?" viens no viņiem skaļi ierunājās. "Viņi nāk! Ātri prom pa eju! Tev ir šaujamais, Čārlij? Drīz mēs viņiem parādīsim, ka neesam ar pliku roku ņemami!"

Pēc tam iestājās klusums, bija dzirdamas tikai attālo trokšņu atbalsis, kas caur nogruvumu at- plūda līdz gaidītājiem. Tur bija sacēlis traci drošsirdīgais Džo ar palīgiem.

"Ātri, ser! Kur ir lāpstas? Rokam!" Bārnijs steidzināja. Drīz lāpstas atmeta malā akmeņus, un pēc īsa brīža ceļš bija brīvs. Skatienam pavērās neliela telpa tuneļa paplašinājumā, tur bija rupji tēsta gulta, sols, sveces un ūdens krūze. Gultā, smagi elpodams, gulēja vīrietis.

"Inspektor Rolings!" iesaucās pirmais policists. "Mēs esam klāt!"

Slimnieks pavērsa asinīm pieplūdušās acis uz pulciņu, kas iespraucās telpā. Vīrs vāji pasmaidīja. "Labi," viņš teica, "labi. Saņemiet viņus, Braun. Viņi ir rūdīti, tāpēc sargieties. Zēnus līdzi neņemiet."

Viņam atkal uznāca klepus lēkme. Policisti klusi šķērsoja telpu un piegāja pie ķieģeļu sienas otrā pusē.

Bārnijs to apskatīja. Jā, tā jau viņš bija domājis. Daži ķieģeļi bija izkustināti, tos varēja viegli izņemt. Zēns kopā ar Rodžeru un Strupdeguni jau gribēja sekot pēdējam policistam, bet tika atstumts atpakaļ.

"Bērni nedrīkst," atskanēja stingra, bet laipna policista balss.

"Es neesmu bērns," Bārnijs sašutis iebilda.

"Turieties tālāk," policists teica. "Jūs tikai maisīsieties pa kājām. Klausi, ko es saku, jaunekli."

Bārnijs zināja, kad pavēles jāklausa. Zēns apsēdās uz gultas blakus slimajam vīrietim, kas bija aizvēris acis un, likās, gulēja nemierīgā miegā. Viņš elpoja tik skaļi un smagi, ka bija mokoši to klausīties.

"Sākas aizraujošākais, bet mums jāpaliek šeit," Strupdegunis drūmi teica.

"Tev tur nemaz nepaliktu," Rodžers atteica. "Interesanti, kas tur notiek. Klau!"

Ejā pēkšņi atskanēja skaļš troksnis — saucieni, kliegšana un sievietes spiedzieni. Tas kādu laiku turpinājās, un tad policists smaidīdams nāca uz slepeno istabu. Viņš iebāza pietvīkušo seju ķieģeļu sienas caurumā.

"Viss ir galā!" viņš teica. "Viņi gaidīja, ka Džo un pārējie uzbruks no augšas, bet mēs piela- vijāmies no aizmugures un uzbrukām ātrāk, nekā viņi paguva atjēgties. Viņi nemaz nedzirdēja mūs tuvojamies. Vecais Džo sacēla tādu trā- dirīdi, ka es par to nebrīnos."

"Vai visus noķēra?" Bārnijs atviegloti uzelpoja.

"Jā, arī sievieti — Liziju Sakarnieci," policists atbildēja. "Mēs jau sen viņu meklējām, bet viņa bijusi mums tepat deguna priekšā, Ringobelzā. Nāciet augšā. Mēs nosūtīsim lejā ārstu, un nabaga inspektoru uznesīs augšā un nogādās slimnīcā. Viņš ir ļoti vārgs."

"Viss kārtībā," atskanēja vāja balss, un slimnieks atvēra acis. "Tagad es jūtos daudz labāk.

Zinu, ka laupītāji apcietināti. Es zinu daudz par viņiem un viņu draugiem. Es…"

Viņš sāka klepot. "Nerunājiet, inspektor," policists laipni sacīja. "Drīz atnāks ārsts."

Policists pamāja ar roku zēniem, un viņi izlīda pa caurumu ķieģeļu sienā. Bet policists iekāpa slepenajā telpā, lai paliktu pie inspektora, kamēr ieradīsies palīdzība.

Zēni devās pa eju uz priekšu un pienāca pie slepenā paneļa. Pa spraugu rēgojās galva ķiverē. "Ā, tie esat jūs, puikas," galva ierunājās. "Nāciet vien."

Zēni ienāca. Panelētā istabiņa bija gandrīz pilna — tur bija liels daudzums policistu, sieviete, trīs laupītāji un kāds vīrs, acīmredzot ārsts. Viņš tūdaļ pazuda slepenajā ejā, nezdams mazu, melnu koferīti.

Trīs laupītāji un sieviete bija roku dzelžos. Viņi izskatījās nikni un īgni, bet sieviete nobijusies. Viņa pārsteigta ieraudzīja un tūdaļ pazina trīs zēnus.

"Jūs!" viņa iešņācās. "Tātad jūs šeit okšķerējāt un ložņājāt…"

"Aizveries!" viens no laupītājiem viņu rupji apsauca. Sieviete aprima, bet visu laiku skatījās uz zēniem, it kā gribēdama tiem iekost.

"Ļoti labs nakts darbs," teica viens no Lilen- geimas vīriem. Viņš izskatījās pēc inspektora un noteicēja. "Labs loms un izredzes uz turpmākiem lomiem, kad uzzināsim jaunumus 110 inspektora Rolingsa."

"Ejiet nu uz mājām, bērni," teica policists, kurš bija vadījis operāciju tunelī. "Tiksimies 110 rīta. Jūs turējāties braši. Tagad ejiet uz mājām un paguliet, ja vien varēsiet."

Divdesmit devītā nodaļa

VISS LABS, KAS LABI BEIDZAS!

Viegli pateikt: "Ejiet uz mājām un paguliet." No vienas puses, nakts tiešām gāja uz beigām, bet, no otras puses, kurš pēc tik dēkainas nakts varēja mierīgi likties gultā?

Trim zēniem miegs nebija nevienā acī, viņi jutās kā uzvarētāji, kad gāja pa ceļu prom no muižas. Miranda, nakts savādo notikumu nomākta, sēdēja Bārnijam uz pleca.

"Viņai nekad nepatiks zvani," Bārnijs, glaudīdams mērkaķīti, teica. "Pareizi, Miranda? Viņa laikam izlēca pa torņa logu, lai aizmuktu no trokšņa."

"Diāna būs uztraukusies," Rodžers ierunājās. "Brīnums, ka viņa kopā ar Peperes jaunkundzi un Hannas jaunkundzi neatnāca paskatīties, kas notiek."

Kad zēni pārradās, priekšistabā dega gaisma. Diāna nepacietīgi skatījās ārā pa logu, un viņai blakus uztraucies un dusmīgs sēdēja Trakulis. Tikko Strupdegunis ienāca, spaniels kā viesuļvētra metās zēnam virsū, un Mākulis negribēja atpalikt. Labu brīdi neviens nevarēja saklausīt savu balsi cauri sajūsminātajai riešanai.

"Zēni! Kas notika? Kāpēc jūs aizgājāt bez atļaujas?" iesaucās Peperes jaunkundze. "Diāna man pavēstīja tik savādu notikumu, ka es gandrīz neticēju savām ausīm. Kas tā par slepeno eju, zvaniem, slimo vīru un…"

"Tagad mēs varam visu izstāstīt, Peperes jaunkundz," Rodžers smaidot teica. Viņš izskatījās bāls un noguris, bet loti možs. Bārnijs bija tāds pats kā parasti, bet Strupdegunis neiedomājami netīrs, tāpēc ka bija ilgi sēdējis skurstenī. Mirandu neredzēja. Viņa bija saritinājusies Bārnijam azotē un neizbāza ārā pat ķepiņu. Mērkaķīte bija tik nogurusi, ka nespēja pačivināt.

Pamazām zēni pavēstīja savādo stāstu. Hannas jaunkundzei acis gandrīz izspiedās no pieres. "Tas tik ir piedzīvojums!" viņa teica. "Pirmo reizi dzirdu kaut ko tādu."

Bārnijs paskaidroja par zvaniem un stāstīja, kā viņš zvanījis, lai uzmodinātu ciemata iedzīvotājus un satrauktu policiju, un cik lielisks izrādījies viņa nodoms.

"Zvani mūs uzmodināja," Peperes jaunkundze teica. "Es briesmīgi nobijos. Uzreiz ienāca prātā vecā leģenda. Es nevarēju iedomāties, ka šajā nakts stundā kāds varētu būt tornī un zvanīt. Vai nav savādi, ka tas biji tu, Bārnij?"

"Es loti centos," Bārnijs atbildēja. "Pat ausis aizkrita. Vajadzēja raut īsās virves, un es tās tikko varēju aizsniegt. Esmu pārliecināts, ka pirmajā reizē zvanīja Miranda. Droši vien nejauši. Laikam uzlēca uz zvana, nezinādama, ka tas skan, tad nobijās un sāka lēkāt vēl vairāk."

"Nabaga Miranda," Strupdegunis sacīja un, iebāzis roku Bārnijam azotē, pataustīja silto ka- molīti. Miranda nepakustējās.

Hannas jaunkundze bija atnesusi kūku un pienu, un viņi sarunādamies ēda. "Pēc šīs nakts dēkām man briesmīgi gribas ēst," Strupdegunis teica. "Nekad mūžā neesmu bijis tik izsalcis."

"Balamute," ierunājās Diāna. "Tā tu vienmēr saki. Ak Dievs, Strupdeguni! Es jutos briesmīgi, visu laiku uztraukdamās par to, kas ar jums notiek. Tas bi ja neizturami. Un Trakulis aiz bailēm uzvedās kā muļķis. Vajadzēja viņu iegrūst ar degunu spilvenā, lai Peperes jaunkundze nedzirdētu kaucienus."

"Vau!" Trakulis sērīgi ierējās un pārmetoši paskatījās uz Strupdeguni.

"Jau aust," Diāna teica, raudzīdamās ārā pa logu. "Drīz lēks saule. Man liekas, gulēt iet vairs nav vērts, vai ne, Peperes jaunkundz?"

"Protams, ka ir gan vērts," atteica Peperes jaunkundze, kura no dzirdētā bija mazliet apstulbusi. Ak, šie bērni! Viņus pieskatīt ir bīstami. Nekad nevar zināt, ko viņi darīs pēc brīža.

Peperes jaunkundze piecēlās. "Nāciet," viņa teica. "Ejiet gulēt tādi paši netīri, kādi esat! Pidžamas mugurā, un gultās iekšā. Ja gribat, guliet līdz divpadsmitiem."

"Mēs pamodīsimies daudz agrāk," Strupdegunis iebilda un, skali žāvādamies, cēlās augšā.

Daudz agrāk viņi gan nepamodās. Bērni nogulēja līdz pusdivpadsmitiem un būtu gulējuši vēl, bet Trakulis izdeva tādu rējienu sēriju, ka viņi pielēca gultās sēdus. Strupdegunis piegāja pie loga, lai redzētu, kāpēc Trakulis tik mežonīgi rej.

"Policija!" viņš satraukts sauca. "Trīs vīri, visi izskatās ļoti nopietni. Ģērbieties, un ejam lejā."

"Nomazgā seju, Strupdeguni," Rodžers teica. "Bārnij, mosties!"

Bārnijam bija atļauts ar Mirandu rokās pārgulēt uz dīvāna Rodžera istabā. Hannas jaunkundzes labā sirds neļāva sūtīt zēnu prom uz nojumi, un viņa drosmīgi ļāva gulēt uz dīvāna arī Mirandai.

Drīz zēni bija lejā, un policisti viņus sveica, plati smaidīdami.

"Kāpēc jūs esat atnākuši?" Strupdegunis nenocietās.

"Lai mēģinātu pierunāt trīs zēnus iestāties policijā," inspektors atjokoja. "Jūs būtu kārtīgi palīgi."

Strupdegunis noticēja. Zēns gavilējoši skatījās uz inspektoru. "Un mums nevajadzēs vairs iet skolā?"

"Āmurgalva," Rodžers teica un iegrūda viņam ribās dunku. "Vai tu jokus nesaproti?"

"Ā," Strupdegunis novilka un izskatījās tik rūgti vīlies, ka visi trīs policisti smējās locīdamies.

"Mēs atnācām, lai šo to noskaidrotu," inspektors teica. "Kā jums ienāca prātā, ka Ringobclzas muižā notiek kas dīvains?"

Bārnijs izstāstīja par vīru, kurš viņu bija atvedis līdz Lilingeimai un kuru, sev par pārsteigumu, viņš tajā pašā vakarā ieraudzīja pie muižas.

"Es viņu pazinu. Un auto bija tas pats — ar uzrakstu "PIGOTS, ELEKTRIĶIS"," Bārnijs stāstīja. Policisti saskatījās un pamāja ar galvu.

"Tieši to mēs gribējām zināt," inspektors teica un pierakstīja. "Mēs jau kādu laiku neizlaidām no acīm Pigotu. Viņš bieži dodas savādos braucienos uz Bristoles kanālu un tā apkārtni. Tagad mēs zinām, kāpēc. Kad viņa līdzdalībnieki atbrauc ar kuģi, uz kura ir daži vīri, kas grib iekļūt valstī un noslēpties, kamēr dabās dokumentus, Pigots ir klāt kā saukts. Un, kad nolaupīts cilvēks, Pigots ar savu furgonu atkal ir pie rokas. Tam varētu būt dubultdibens. Mēs to rūpīgi pārbaudīsim."

"Kas to būtu domājis!" iesaucās nabaga Hannas jaunkundze. Viņu ļoti apbēdināja negaidītie notikumi.

"Vēl mēs gribētu uzzināt," teica inspektors, "par pirmo reizi, kad skanēja zvani. Kas tos skandināja?"

"Man liekas, Miranda, mana mērkaķīte," Bārnijs atbildēja.

"Tu kopā ar viņu biji muižas mājā?" inspektors jautāja. "Cik saprotu, tas bija naktī."

"Jā, ser." Bārnijs jutās neērti. "Man nebija, kur gulēt, tāpēc es uzrāpos augšā pa efeju un gulēju gultā ar baldahīnu. Tas laikam bija slikti, ser."

"Slikti gan," inspektors atbildēja. "Taču es saprotu, ka tu esi cirka zēns bez mājām un guli, kur pagadās."

"Pareizi, ser," Bārnijs teica. "Cerams, jūs mani nesodīsiet. Es nedarīju neko ļaunu."

"Pat neziņosim," inspektors atbildēja. "Tu esi labs un drosmīgs zēns. Vai tagad tev ir, kur palikt?"

"Jā," pēkšņi ierunājās Hannas jaunkundze. "Šo nedēļu, kamēr pārējie bērni vēl būs šeit, viņš paliks pie manis. Es viņu pieskatīšu."

Bārnijs pateicīgs un pārsteigts skatījās uz veco sieviņu. Diāna pēkšņi apskāva Hannas jaunkundzi, Strupdegunis iekliedzās "Urā!", bet Rodžers līksmi berzēja rokas. Tagad viņi būs kopā. Vecā, labā Hannas jaunkundze!

"Ja zēns būs jūsu gādībā, viņš būs drošās rokās." Inspektora acis zobgalīgi iemirdzējās. "Viņš vairs neaizņemsies gultas ar baldahīnu vai… galdautus. Kad atklājām, ka gultā ar baldahīnu un uz dīvāna apakšstāva istabā kāds gulējis, mēs ievērojām, ka galdauti ir saņurcīti un saburzīti."

"Bārnijs būs drošībā," Strupdegunis viņu atbalstīja. "Uz viņu vienmēr var paļauties, ser."

"Es tev piekritu." Inspektors tikko manāmi pamāja Bārnijam ar galvu. Viņš uzdeva vēl dažus jautājumus un aizvēra piezīmju grāmatiņu. "Viss," viņš teica. "Novēlu laimīgu nedēlu un lai to nesabojātu nekādas dēkas!"

"Nē, ser," Strupdegunis iebilda. "Dēkas neko nebojā. Vai mēs šodien drīkstam iziet uz muižu un nokāpt slepenajā ejā? Mēs nepaguvām izpētīt caurumu ķieģeļu sienā un slepeno istabu. Vai jūs redzējāt skapi ar svecēm un citām mantām?"

"Jā," inspektors atbildēja. "Laikam esam redzējuši tikpat daudz kā jūs, bet ne agrāk par jums. Sveces bija domātas, lai apgaismotu slepeno istabu. Protams, ja gribat, varat iet uz muižu un pētīt, ko vien vēlaties, tikai ar vienu noteikumu…"

"Ar kādu?" Rodžers jautāja.

"Jums jāsāk zvanīt, līdzko atrodat kādu ieslodzīto, blēdi vai aizdomīgu cilvēku slēpjamies jebkurā slepenajā iedobumā, kambarī, ejā vai istabā," inspektors nopietni sacīja.

"Ak Dievs!" Hannas jaunkundze, mazliet satraukta, iesaucās. Bērni smējās.

"Apsolām!" viņi teica un pavadīja policistus līdz vārtiem. Bērni palika sarunājamies un noskatījās, kā vīri smagnējā gaitā aiziet pa ceļu. Trakulim un Mākulim garās runas bija apnikušas, un viņi aizskrēja prom.

Pēc brīža Hannas jaunkundze sauca: "Vai jūs nāksiet uz agrajām pusdienām?"

"Agrās pusdienas?" Diāna šaubīdamās jautāja. "Kas tās tādas?"

"Kaut kas vidējs starp brokastīm un pusdienām," Hannas jaunkundze līksmi atsaucās. "Pulkstenis ir gandrīz divpadsmit. Brokastīm par vēlu, pusdienām par agru, tāpēc jums būs jāiztiek ar agrajām pusdienām."

Ēdienreize bija lieliska. Tā sākās ar šķiņķi un olām, sekoja mēle ar salātiem, un beigās nāca ananasu kompots un putukrējums. Strupdegunis skaļi izteica atzinību.

"Vai mums vienmēr nevarētu būt agrās pusdienas?" viņš jautāja. "Bārnij, Miranda paķēra pilnu sauju ar ananasu šķēlītēm. Alkatīgā radība! Es gribēju vēl."

Miranda sēdēja, knibināja sulīgās ananasa šķēlītes un spožām acīm skatījās uz Strupdeguni, it kā baidīdamās, ka viņš varētu tās atņemt. Trakulis uzlika purnu Strupdegunim uz ceļgala. Tūdaļ Mākulis uzlika purnu Strupdegunim uz otra ceļgala.

Strupdegunis laimīgi nopūtās. "Vēl viena nedēļa ar agrajām pusdienām, izjādēm un spēlēm kopā ar Trakuli, Mākuli un Mirandu un kopā ar Bārniju. Pārāk skaisti, lai būtu īstenība."

"Vau!" Trakulis piekrita, nolaizīdams Strupdeguņa kailo ceļgalu. Mākulis tūdaļ nolaizīja otru.

"Nu, tad," Bārnijs teica, sniegdamies pēc glāzes ar limonādi. "Lai mums veicas, un par nākamo dēku!"

Ar tevi kopa ir avīze

Tikai abonentiem:

1.   nedēļā - «Mana» + uzlīme

2.   nedējā - «Mana» + iepazīšanās

un sludinājumu pielikums «Mana slepenā paskastīte»

3.   nedējā - «Mana» + superlielais

plakāts (50x70 cm)

4.   nedējā - «Mana» + galda spēles

«Manapols» fragments

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Jelgavā un Ozolniekos:

1 mēnesim - Ls 1,00 3 mēnešiem - Ls 3,00 6 mēnešiem - Ls 6,00

Abonementa cenas visās «Latvijas pasta» noda)ās:

1 mēnesim - Ls 0.99 3 mēnešiem - Ls 2.97

Ja vēlies saņemt katru pirmdienu savā pastkastītē avīzi «Mana», tad abonē to līdz katra mēneša 20. datumam.

Abonementa cenas abonēšanas centrā «Diena» Rīgā:

1 mēnesim - Ls 0,95 3 mēnešiem - Ls 2,85 6 mēnešiem - Ls 5,70

JAUNA NOSLĒPUMU LOTERIJA!

Ja vēlies kļūt par tās dalībnieku, Tev šā gada laikā jāizlasa un jāsakrāj

Enidas Blaitones jaunās Noslēpumu sērijas sešas grāmatiņas. Katrā no tām tiks publicēts viens loterijas kupons ar attēlu.

Izlasi trīs jau izdotās grāmatas un gaidi nākamās!

Drīzumā:

4. grāmata - "Rūbedabas noslēpums"

5. grāmata - "Retatetas noslēpums"

6. grāmata - "Noslēpumainais skrandainis"

Derīgs ir tikai no grāmatas izgriezts kupons! uz tikšanos-nordih!

SIA "Nordik". Reģistrācijas apl. Nr. 2-0792. Adrese— Daugavgrīvas ielā 36—9, Rīgā. I.V—1007. Tel. 7602672.

Noliktavas adrese — Jēzusbaznicas ielā 7a. Rīgā. LV—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo''.

1' c .

ŠAJĀ SĒRIJĀ: * J^ihi

* T t īfv'd *' ' "''I ģši

1     Rokingdaunas noslēpums

2     Rilobijas gadatirgus noslēpums

3     Ringobelzas noslēpums

4     Rūbedabas noslēpums

5     Retatetas noslēpums

6     Noslēpumainais skrandainis

9789984510682

'angļu bērnu pantiņa Habardes mātei ir pieliekamais.

[4]pantiņā habardes mātes pieliekamais ir tukšs.

Content

Blaitone Enida Ringobelzas noslēpums

pirmā nodala BĒRNI NEVAR ATGRIEZTIES SKOLĀ

Otrā nodaļa RINGOBELZAS CIEMATS

Trešā nodala HABARDES MĀTES MĀJA

Ceturtā nodala Ringobelzas MUIŽA

Piektā nodaļa SLEPENĀ EJA

Sestā nodala ziŅas no BĀRNIJA

Septītā nodala VECTĒVS RUNĀ

Astotā nodaļa RĪTS CIEMATĀ

Devītā nodala SARUNA PIE TĒJAS TASES

Desmita nodaļa bĀrnijs dodas ceĻĀ

Vienpadsmitā nodala CEĻOJUMS AR GARĀMBRAUCOŠAJĀM AUTOMAŠĪNĀM

Divpadsmitā nodala CEĻOJUMS BEIDZIES

Trīspadsmitā nodala ZVANU TORNĪ

Četrpadsmitā nodala PRIECĪGA TIKŠANĀS

Piecpadsmitā nodaļa BRĪNIŠĶĪGA DIENA

Sešpadsmitā nodala ringobelzas meŽa mĀjiŅa

Septiņpadsmitā nodala NAKTS VIDŪ

Astoņpadsmitā nodala SLEPENAJĀ EJĀ

Deviņpadsmitā nodaļa ĻOTI SAVĀDI

Divdesmitā nodaļa vectĒva vecĀ lĀdlte

Divdesmit pirmā nodala MEKLĒJUMI

Divdesmit otra nodala bĀrnijam ienĀk PRĀTĀ DOMA

Divdesmit trešā nodala PAZEME

Divdesmit ceturta nodaļa TONAKT

Divdesmit piektā nodala LĪDZ KAKLAM NEPATIKŠANĀS

Divdesmit sestā nodaļa ZVANI BRĪDINA

Divdesmit septītā nodaļa LIELAIS SATRAUKUMS

Divdesmit astotā nodala ĻOTI LABS NAKTS DARBS!

Divdesmit devītā nodaļa VISS LABS, KAS LABI BEIDZAS!