Alibaba un četrdesmit laupītāji

Alibaba un četrdesmit laupītāji

Arābijas pasaka no grāmatas Tūkstoš un viena nakts. Pasaku kamolītis

cena 50 кар.

.

.

Senos laikos kādā Persijas pilsētā dzīvoja divi brāļi — Kasims un Alībaba. Kad nomira viņu tēvs, brāļi sadalīja savā starpā tēva atstāto naudu.

Kasims sāka tirgoties ar dārgiem audumiem un zīda halātiem. Tā kā viņš prata slavēt savu preci un pievilināt pircējus, viņa veikalā vienmēr apgrozījās ļaudis. Kasims kļuva aizvien bagātāks un bagātāks. Sakrājis daudz naudas, viņš apprecēja galvenā tiesneša meitu, kuru sauca par Fatimu.

Turpretī Alībaba neprata tirgoties un pelnīt naudu, arī apprecēja viņš nabadzīgu meiteni, vārdā Zeinaba. Viņi ātri vien iztērēja gandrīz visu, kas viņiem bija, un kādu dienu Zeinaba sacīja:

—    Paklau, Alībaba, drīz vien mums nebūs ko ēst. Tev kaut kas jāizdomā, lai mēs nenomirtu badā.

—    Labi, — Alībaba atbildēja, — es padomāšu, ko mums darīt.

Viņš izgāja dārzā, apsēdās zem koka un sāka domāt.

Alibaba domāja krietnu laiku, līdz beidzot izdomāja. Viņš paņēma atlikušo naudu, aizgāja uz tirgu un nopirka divus ēzeļus, cirvi un auklu.

Nākamajā rītā viņš devās laukā no pilsētas uz augstu kalnu, kas bija noaudzis ar biezu mežu, un augu dienu cirta malku. Vakarā Alībaba sasēja malku nastās, uzkrāva tās ēzeļiem mugurā un atgriezās pilsētā. Pārdevis malku tirgū, viņš nopirka maizi, gaļu un zaļumus.

Kopš tā laika Alībaba katru rītu devās uz kalnu un līdz pat vakaram cirta malku, pēc tam pārdeva to tirgū un nopirka maizi un gaļu sev un Zeinabai.

Te kādu dienu, stāvēdams zem augsta koka un grasīdamies to cirst, viņš pēkšņi pamanīja virs ceļa paceļamies biezu putekļu mākoni. Kad putekļi izklīda, Alībaba ieraudzīja, ka viņam tieši virsū auļo bruņās tērpti jātnieki; pie segliem tiem bija piesieti šķēpi, bet pie jostām mirdzēja gari un asi zobeni. Pa priekšu staltā, baltā zirgā auļoja vienacains vīrs ar melnu bārdu.

Alībaba pagalam pārbijās. Ātri uzrāpās kokā un paslēpās tā lapotnē. Bet jātnieki, sasnieguši to vietu, kur viņš nupat bija stāvējis, nokāpa zemē. Ikviens no viņiem nocēla no segliem smagu maisu un uzvēla to sev plecos, pēc tam viņi nostājās vienā rindā un gaidīja, ko pavēlēs vienacis — viņu barvedis.

Kas tie par ļaudīm un kas viņiem maisos?» Alībaba prātoja. «Droši vien tie ir zagļi un laupītāji.»

Viņš pārskaitīja jātniekus, un izrādījās, ka to ir tieši četrdesmit, neskaitot barvedi. Laupītāju barvedis nostājās savu ļaužu priekšā un veda viņus pie augstas, dzelkšņainiem krūmiem apaugušas klints.

Laupītāju vadonis apstājās klints priekšā un skaļi uzsauca:

—    Sezam, atveries!

Un pēkšņi klintī pašķīrās sprauga, laupītāju barvedis iegāja pa to iekšā, un viņam sekoja viņa ļaudis. Un sprauga tūdaļ aizvērās aiz viņiem.

«Zili brīnumi,» Alībaba nodomāja. «Sezams taču ir gluži parasts augs. Es zinu, ka no tā sēklām spiež eļļu, bet es nezināju, ka tas var atvērt klintis!»

Alībabam ļoti kārojās aplūkot tuvāk brīnumaino klinti, bet viņš tik ļoti baidījās no laupītājiem, ka neuzdrošinājās nokāpt no koka zemē.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad pēkšņi klints atkal atveras un četrdesmit laupītāji iznāca laukā ar tukšiem maisiem. Tāpat kā pirms tam vienacainais barvedis gāja pa priekšu. Laupītāji piesēja pie segliem tukšos maisus un aizauļoja. Tad Alībaba, kuram jau bija pagalam apnicis tupēt kokā, ātri nokāpa lejā un pieskrēja pie klints.

«Bet kā būtu, ja ari es pateiktu: «Sezam, atveries»? — viņš nodomāja. «Pašķirtos vai nepašķirtos klints? Pamēģināšu!»

Saņēmis dūšu un ierāvis krūtīs vairāk gaisa, viņš iesaucās pilnā balsī:

—    Sezam, atveries!

Un klints tūdaļ pašķīrās viņa priekšā, atklādama ieeju lielā alā.

Alībaba iegāja alā, un, tiklīdz viņš bija pārkāpis pāri slieksnim, klints atkal aizvērās aiz viņa. Alībabam sametās bail: ja nu klints vairs neatvērsies un viņš nevarēs tikt laukā? Tomēr Alībaba gāja uz priekšu, platām acīm vērdamies apkārt.

Viņš redzēja, ka atrodas lielā istabā. Gar sienām tur stāvēja daudz galdiņu, bet uz tiem zelta trauki ar sudraba vākiem. Alībaba sajuta kairinošas ēdienu smaržas un atcerējās, ka jau kopš rīta nebija neko ēdis. Viņš piegāja pie viena no galdiņiem, noņēma traukiem vākus, un mutē viņam saskrēja siekalas. Traukos bija dažnedažādi ēdieni, ļ kādus vien sirds var kārot: ceptas vistas, risu plovs, pankūkas ar ievārījumu, halva, āboli un vēl daudz citu gardumu.

Alībaba paņēma vistu un vienā mirkli to notiesāja. Pēc tam ķērās pie plova un, ticis ar to galā, nolauza gabalu halvas, taču vairs nevarēja dabūt iekšā ne kripatiņas — tik sātīgi viņš bija paēdis. Mazliet atpūties, viņš pavērās visapkārt un ieraudzīja durvis uz otru istabu. Alībaba iegāja pa tām, un viņam apžilba acis. Istaba tā vien mirdzēja un laistījās, tik daudz tajā bija zelta un dārglietu. Zelta dināri un sudraba dirhemi kaudzēm gulēja tieši uz zemes, gluži kā akmeņi jūras krastā. Visos kaktos stāvēja dārgakmeņiem rotāti trauki — kausi, paplātes, šķīvji. Istabas vidū gulēja zīda un citu smalku audumu baķi, kas bija nākuši no Ķīnas, Indijas, Sīrijas un Ēģiptes, pie sienām karājās asi zobeni un gari šķēpi, kuru pietiktu veselai armijai.

Alībabam sagriezās raibs gar acīm, un viņš nezināja, pie kā vispirms ķerties: te uzvelk mugurā sarkanu zīda halātu, te paņem zelta paplāti un skatās tajā kā spogulī, te pagrābj zelta monētas un bārsta tās no saujas saujā.

Beidzot, mazliet nomierinājies, viņš sacīja pats sev:

«Šo naudu un dārglietas droši vien salaupījuši un saveduši šurp laupītāji, kas nupat šeit bija uzkavējušies. Šīs bagātības nepieder viņiem, un, jā es paņemšu sev mazliet zelta, tas nebūs nekāds grēka darbs. Te jau zelta tik daudz, ka ne saskaitīt.»

Uzspraudis halāta stērbeles, Alībaba nometās uz ceļiem un sāka raust zeltu. Viņš atrada alā divus tukšus maisus, piebēra tos ar zelta dināriem, atstiepa līdz izejai un uzsauca:

—    Sezam, atveries!

Klints tūdaļ pašķīrās, Alībaba izgāja laukā no alas, un sprauga klintī atkal aizvērās aiz viņa. Alībabas ēzeļi ganījās turpat pļaviņā. Alībaba uzvēla tiem mugurā maisus ar zeltu, uzkrāva vēl virsū malku un devās atceļā. Kad viņš pārradās mājās, jau bija iestājusies nakts un satrauktā Zeinaba gaidīja viņu pie vārtiem.

—    Ko tu tik ilgi darīji mežā? — viņa vaicāja. — Es jau domāju, ka tevi saplosījuši vilki vai hiēnas. Kāpēc tu atvedi malku uz mājām, nevis pārdevi to?

—    Tūlīt visu uzzināsi, Zeinaba, — Alībaba teica. — Palīdzi man ienest šos maisus istabā un netrokšņo, lai kaimiņi mūs nesadzird.

Zeinaba klusēdama uzcēla vienu no maisiem sev uz muguras, un viņi ar Alībabu iegāja mājā. Zeinaba cieši aizvēra aiz sevis durvis, iededza lampu un atraisīja maisu vaļā.

Ieraudzījusi zeltu, viņa nobālēja aiz bailēm un iesaucās:

—    Ko tu esi izdarījis, Alībaba? Vai tu kādu aplaupīji?,

—    Neuztraucies, Zeinaba, — Alībaba atbildēja. — Es nevienu neesmu aplaupījis un tūdaļ tev izstāstīšu, ko šodien piedzīvoju.

Viņš izstāstīja Zeinabai par laupītājiem un brīnumaino alu un, pabeidzis savu stāstu, sacīja:

—    Pielūko, Zeinaba, noglabā šo zeltu un nesaki par to nevienam ne pušplēsta vārda. Cilvēki vēl nodomās, ka mēs patiešām esam kādu aplaupījuši, un nosūdzēs mūs sultānam, un tad viņš atņems mums visu zeltu un ieslodzīs mūs pazemes cietumā. Labāk izraksim bedri un paslēpsim tajā zeltu.

Viņi izgāja dārzā, izraka mēness gaismā bedri, salika tajā visu zeltu, pēc tam atkal aizbēra bedri ar zemi.

Ticis galā ar šo darbu, Alībaba aizgāja gulēt. Arī Zeinaba devās pie miera, taču vēl ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem un prātoja: «Cik gan zelta pārvedis Alībaba? Tiklīdz uzausīs gaisma, pārskaitīšu visu naudu līdz pēdējai monētai.»

Nākamajā rīta, kad Alibaba, ka vienmer, devas uz mežu, Zeinaba aizsteidzās pie bedres, atraka to vaļā un sāka skaitīt dinārus.

Taču to bija tik daudz, ka Zeinaba nevarēja saskaitīt. Viņa nebija nekāda veiklā skaitītāja, un rēķins viņai vienādi sajuka. Beidzot skaitīšana viņai apnika, un viņa sacīja pati sev: «Labāk es paņemšu mērāmo sieku un izmērīšu zeltu. Man tikai nav sieka. Vajadzēs palūgt Fatimai.»

Bet Kasims ar Fatimu dzīvoja blakusmājā. Zeinaba tūdaļ devās pie viņiem. Iegājusi priekšnamā, viņa sacīja Fatimai:

—    Esi tik laba un aizdod man uz laiciņu mērāmo sieku.

Es šodien pat atdošu.

—    Labi, — Fatima atbildēja, — taču mans sieks atrodas pie kaimiņienes. Tūlīt aiziešu, tam pakaļ un iedošu tev. Pagaidi tepat priekšnamā. Tev dubļainas kājas, bet es nupat uzklāju tīras grīdsegas.

To visu Fatima bija sagudrojusi. Gan sieks, ar kuru tika mērīti putraimi, karājās savā vietā virtuvē virs pavarda, gan grīdsegas nebija mainītas kādas desmit dienas.

Patiesībā viņai gribējās uzzināt, kāpēc Zeinabai pēkšņi ievajadzējies sieka, jo Fatima labi zināja, ka Alībabas mājās jau sen nav ne putraimiņa. Bet izvaicāt Zeinabu viņa nevēlējās: lai Zeinaba neiedomājas, ka Fatimai kāda daļa par viņas mājas dzīvi. Un viņa izgudroja, kā apmierināt savu ziņkāri, neko nevaicājot. Noziedusi sieka dibenu ar medu, viņa iznesa to Zeinabai un sacīja:

—    Še, ņem. Tikai pielūko, neaizmirsti atdot sieku veselu un ne vēlāk kā pirms saules rieta. Man pašai vajadzēs mērīt lēcas.

—    Paldies tev, Fatima, — Zeinaba pateicās un aizsteidzās uz mājām.

Viņa izgrāba no bedres visu zeltu un sāka to

steidzīgi mērīt, laiku pa laikam tramīgi skatīdamās apkārt.

Pavisam zelta bija desmit sieku un vēl pussieks.

Zeinaba aiznesa mērāmo sieku atpakaļ Fatimai un aizgāja, paklanījusies viņai līdz zemei. Paķērusi sieku, Fatima tūlīt ielūkojās tajā. Un pēkšņi viņa ieraudzīja: pie sieka dibena bija pielipusi maza, mirdzoša ripiņa. Fatima iebāza roku siekā un izvilka ripiņu. Tas bija gluži jauns zelta dinārs.

Fatima neticēja pati savām acīm. Viņa pagrozīja monētu pirkstos, pat uzlika to uz zoba — vai tikai nav viltota?

Taču tas bija visīstākais dinārs no tīra zelta.

—    Redz, kas tie par putraimiem! — Fatima iesaucās.

—    Tik bagāti ir viņi, ka Zeinaba zeltu mēra siekiem. Droši vien viņi kādu aplaupījuši, bet paši izliekas par nabagiem. Kaut ātrāk Kasims pārnāktu no veikala! Es noteikti viņam visu izstāstīšu. Lai aiziet pie Alībabas un kārtīgi viņam piedraud. Alībaba droši vien viņam atzīsies.

Fatima visu dienu nosēdēja pie vārtiem, gaidīdama Kasimu. Kad sāka jau krēslot, Kasims atgriezās no veikala, un Fatima, neļaudama viņam pat turbānu noņemt, iesaucās:

—    Paklau, Kāsim, vai zini, kāds man ir jaunums: tavs brālis Alībaba tikai izliekas par nabagu, bet patiesībā viņš ir bagātāks par mums!

—    Ko tu mels! — Kasims apskaitās. — Bagātāka par mani nav neviena mūsu ielā un visā apkaimē. Ne jau velti esmu izvēlēts par tirgus vecāko.

—    Tu netici man! — Fatima apvainojās. — Tad pasaki — kā tu skaiti naudu, aprēķinādams vakaros ienākumus?

—    Skaitu, kā jāskaita, — Kasims atbildēja. — Salieku kaudzītēs dinārus un dirhemus un pārskaitu. Tiklīdz aizskaitu līdz simtam, noliecu pirkstu, lai nesajuktu rēķini. Bet ko tu man vaicā tādas blēņas?

—    Nē, tās nav nekādas blēņas! — Fatima iesaucās. — Tu skaiti dinārus desmitos un simtos, bet Zeinaba, tava brāļasieva, tos mēra siekiem. Rau, ko viņa atstājusi manā siekā!

Un Fatima parādīja vīram dināru, kas bija pielipis pie sieka dibena.

Aplūkojis to no visām pusēm, Kasims sacīja:

—    Lai mani vairs nesauc par Kasimu, ja es neuzzināšu, kur Alībaba grābis tādu naudu. Ar varu vai viltu, bet es atņemšu to viņam!

Un Kasims uz karstām pēdām devās pie sava brāļa.

Nupat kā pārnācis no meža, Alībaba atpūtas uz akmens sola mājas priekšā. Priecādamies par brāļa apmeklējumu, viņš sacīja:

—    Esi sveicināts, Kāsim! Nemaz tik bieži negadās, ka tu mani apciemotu. Kas tevi atvedis pie manis šodien un vēl tik vēlā stundā?

—    Labvakar, mans brāli, — Kasims cienīgi sacīja. — Mani atvedis pie tevis liels aizvainojums.

—    Aizvainojums? — Alībaba brīnījās. — Kā gan es, nabaga malkas cirtējs, varēju aizvainot tirgus vecāko?

—    Tu tagad esi bagātāks par mani, — Kasims sacīja,

—

tu mērī zeltu siekiem. Rau, ko mana sieva atrada siekā, ko bija iedevusi tavai sievai Zeinabai. Nedomā mani piekrāpt: es visu zinu! Kāpēc tu noslēpi no manis, ka esi kļuvis bagāts? Droši vien tu* esi kādu aplaupījis!

Alībaba saprata, ka Kasims atklājis viņa noslēpumu, un nolēma visā atzīties.

—

O, mans brāli, — viņš sacīja, — es nemaz negribēju tevi krāpt! Es tikai tāpēc tev neko nestāstīju, ka' baidījos no zagļiem un laupītājiem, kas var tevi nogalināt. Un viņš izstāstīja Kasimam par brīnumaino alu un laupītājiem. Pēc tam sniedza brālim roku un sacīja:

—    O, mans brāli, mēs abi esam viena tēva un vienas mātes dēli. Tad sadalīsim uz pusēm visu, ko es atvedīšu no alas. Es zinu, kā tajā iekļūt un kā izsargāties no laupītājiem. Ņem pusi naudas un dārglietu — šīs bagātības tev pietiks visam mūžam.

, ‘w Tri

—    Negribu pusi, gribu visu naudu! *— Kasims iesaucās un atgrūda Alībabas roku. — Saki ātrāk, kā iekļūt alā, bet, ja neteiksi, es nosūdzēšu tevi sultānam, un viņš liks nocirst tev galvu!

—    Kāpēc tu draudi ar sultānu! — Alībaba sacīja.

—    Ja gribi, dodies uz alu, taču tu tik un tā nevarēsi aizvest visu naudu un dārglietas. Pat tad, ja tu cauru gadu vestu no alas zeltu un sudrabu, ne dienu, ne nakti neatvilkdams elpu, tu nepaņemtu ne pusi no tā, kas tur atrodas.

Viņš izstāstīja Kasimam, kā atrast alu, un piekodināja ielāgot vārdus: «Sezam, atveries!»

—    Neaizmirsīšu, — Kasims sacīja. — Sezam… sezam…

Tas, liekas, ir kaņepēm līdzīgs augs. Atcerēšos.

Nākamajā rītā Kasims apsegloja desmit mūļus, uzkrāva katram mūlim divas lielas lādes un devās uz mežu.

Atstājis savus mūļus ganīties mežmalā, Kasims sameklēja klinti un, nostājies tās priekšā, pilnā balsī iebļāvās:

—    Ei, sezam, atveries! Cfc Klints pašķīrās, Kasims iegāja alā, un klints atkal aizvērās aiz viņa. \ Ieraudzījis visādiem dārgumiem piekrauto alu, Kasims \ aiz prieka galīgi zaudēja galvu. Brīdi palēkājis uz vietas, \ viņš metās uz priekšu un sāka kampt visu, kas gadījās pa rokai: dārgu audumu baķļis, zelta gabalus, krūkas un šķīvjus, pēc tam nometa tos zemē un rāva no sienām zobenus un vairogus, grāba riekšavām naudu un bēra to azotē. Tā viņš noņēmās veselu stundu, taču nekādi nevarēja paņemt visu, kas alā atradās. Beidzot viņš nosprieda: «Laika man ir daudz. Nesīšu* no šejienes laukā maisu pēc maisa, līdz apkraušu visus mūļus, bet pēc tam ieradīšos vēlreiz. Es braukšu šurp katru dienu, paņemšu visu līdz pēdējai monētai!»

Paķēris maisu ar naudu, viņš aizvilka to līdz izejai.

Klintī neredzēja ne spraugas.

Kasims jau gribēja pateikt burvju vārdus, kas atvērtu klinti, taču izrādījās, ka viņš tos aizmirsis. Viņš atcerējās vienīgi to, ka jānosauc vārdā kāds augs. Un viņš iesaucās:

—    Zirni, atveries!

Taču klints neatvērās. Kasims nobijās^ Padomājis viņš iesaucās atkal:

—    Kviesi, atveries!

Klints pat nenodrebēja. Aiz bailēm vairs nevarēdams neko atcerēties, Kasims sauca pēc kārtas visus augus, kādus vien zināja:

—    Auza, atveries!

—    Kaņepe, atveries!

—    Miezi, atveries!

Taču klints neatvērās.

Kasims saprata, ka viņam vairs nekad neizkļūt no alas.

Viņš apsēdās uz naudas maisa un sāka raudāt.

Tikmēr laupītāji, aplaupījuši bagātus tirgotājus un atņēmuši viņiem daudz zelta un dārgu preču, nolēma salaupīto noglabāt alā. Tuvodamies mežam, laupītāju barvedis pamanīja mūļus, kuri mežmalā mierīgi plūca zāli.

—    Kas tie par mūļiem? — barvedis sacīja. — Uz segliem tiem uzsietas lādes. Droši vien kāds atklājis mūsu

alu un grib mūs aplaupīt!

Viņš pavēlēja laupītājiem netrokšņot un, piegājis pie klints, klusi noteica:

—    Sezam, atveries!

Klints pašķīrās, un laupītāji ieraudzīja Kasimu, kas pūlējās paslēpties aiz naudas maisa. Laupītāju barvedis metās uz priekšu, atvēzēja zqbenu un nocirta Kasimam galvu.

Laupītāji atstāja nogalināto Kasimu alā, bet paši aizauļoja prom, dzīdami arī Kasima mūļus.

Bet Fatima visu dienu nosēdēja pie loga, gaidīdama, kad parādīsies mūļi ar zelta naudas pilnām lādēm. Laiks gāja, bet Kasima aizvien vēl nebija. F.atima nogaidīja dienu, nogaidīja nakti, bet no rīta raudādama atskrēja pie Alībabas.

Alībaba sacīja:

—    Neraizējies, Fatima! Es tūdaļ pats došos uz mežu un uzzināšu, kas noticis ar Kasimu.

Viņš uzkāpa mugurā ēzelim un aizjāja uz mežu, tieši uz alu.

Iegājis alā, viņš ieraudzīja, ka viņa brālis guļ beigts uz maisiem ar zelta naudu.

Alibaba iznesa mirušo Kasimu no alas, ielika viņu maisā un noskumis devās atpakaļ uz mājām. «Redz, kur Kasimu novedusi mantrausība!» Alībaba domāja. «Ja viņš būtu sadalījis naudu ar mani uz pusēm un nekārojis paņemt sev visu, viņš vēl tagad būtu dzīvs.»

Alībaba sarīkoja Kasimam greznas bēres, taču nevienam neteica, kā viņa brālis dabūjis galu. Visiem, kas pavadīja Kasimu uz kapiem, Fatima stāstīja, ka viņas vīru mežā saplosījuši plēsīgie zvēri.

Kad Kasims bija apbedīts, Alībaba sacīja Fatimai:

—    Vai zini ko, Fatima, pārdod man savu māju, un mēs dzīvosim kopā. Tad man nevajadzēs celt jaunu māju, bet tev nebūs bail dzīvot vienai. Labi?

—    O, Alībaba! — Fatima sacīja. — Mana māja ir tava māja, un viss, kas man ir, pieder tev. Atļauj tikai man dzīvot kopā ar jums — nekā vairāk man nevajag.

—    Tad jau labi, — Alībaba noteica, un viņi ar Zeinabu un Fatimu sāka dzīvot kopā.

Alībaba vēl vairākas reizes devās uz alu un atveda no turienes daudz zelta, dārgu apģērbu, paklāju un trauku. Katru dienu viņa virtuvē tika gatavots ēdiens ne vien viņam pašam, Zeinabai un Fatimai, bet arī visiem nabadzīgajiem kaimiņiem, kam nebija.ko ēst. Bet, kad kaimiņi viņam pateicās, viņš sacīja:

—    Atnāciet arī rīt un paņemiet līdzi visus nabagos, bet pateikties man nav par ko. Es mieloju jūs par naudu, ko atstājis mans brālis Kasims, kuru mežā saplosīja vilki. Viņš bija bagāts cilvēks.

Drīz vien visi nabaga ļaudis un ubagi saradās Alībabas mājās uz pusdienām un vakariņām, un pilsētas iedzīvotāji viņu gaužām iemīlēja.

Tā, rau, klājās Alībabam, Zeinabai un Fatimai.

Toties stāsts par laupītājiem vēl nav galā. Pēc dažām dienām viņi atkal ieradās alā un ieraudzīja, ka viņu ienaidnieka līķis pazudis, bet' maisi ar naudu izmētāti pa zemi.

—     Mūsu alā atkal kāds bijis! — laupītāju barvedis iesaucās. — Vēl nesen es nogalināju vienu ienaidnieku, bet nu izrādās, ka viņi ir vairāki. Lai mani nesauc par Hasanu Vienaci, ja es nenogalināšu ikvienu, kas tīkos pēc mūsu mantas. Varonīgie laupītāji, vai jūs,u vidū neatradīsies kāds drosminieks, kurš nebaidītos doties uz pilsētu un uzmeklēt mūsu nelūgto viesi? Gļēvulis pie šī darba lai neķeras! Tas pa spēkam tikai veiklam un viltīgam cilvēkam.

—    O, barvedi, — sacīja viens no laupītājiem, — es došos uz pilsētu un izsekošu mūsu ienaidnieku. Ne jau velti mani sauc par Ahmedu Pārgalvi. Ja neatradīšu viņu, tad dari ar mani, ko gribi.

—    Labi, Ahmed, — laupītāju barvedis sacīja. — Dodu tev vienu dienu laika. Ja tu atradīsi mūsu ienaidnieku, iecelšu tevi par savu palīgu, bet, ja neatradīsi, labāk nenāc atpakaļ: es nocirtīšu tev galvu.

—    Vari būt mierīgs, barvedi. Nepaies ne diena, kad tu uzzināsi, kur meklējams tavs ienaidnieks, — Ahmeds apsolīja. — Gaidiet mani šovakar tepat mežā.

Viņš nometa laupītāja drēbes, uzvilka zilu zīda halātu, sarkanus safjānādas zābakus, uzlika galvā apaļu, izšūtu cepurīti un devās uz pilsētu.

Bija agrs rīts. Tirgū vēl nemanīja nekādas rosības, un visi veikali bija slēgti. Vienīgi vecais kurpnieks Mustafa sēdēja zem savas nojumes un, izlicis darbarīkus, gaidīja pasūtītājus.

Ahmeds Pārgalvis piegāja pie viņa un paklanījies sacīja:

—    Labrīt, vectēv! Cik agri tu esi atnācis uz darbu! Ja nebūtu sastapis tevi, man vēl ilgi vajadzētu gaidīt, kamēr atvērs tirgu.

Bet ko tev vajag? — vecais Mustafa noprasīja.

—    Jūsu pilsētā esmu svešinieks, — Ahmeds atbildēja,

—    ierados nupat šonakt un gaidīju līdz rītausmai, kamēr atvērs pilsētas vārtus. Šai pilsētā dzīvoja mans

brālis, bagāts tirgotājs. Es ierados no tālām zemēm, lai tiktos ar viņu, bet jau pilsētas pievārtē izdzirdēju, ka viņš uziets mežā beigts. Tagad nezinu, kā lai atrodu viņa tuviniekus, lai kopā ar tiem apraudātu mirušo brāli.

—    Tu saki, ka tavs brālis bijis bagāts tirgotājs? — kurpnieks pārvaicāja. — Mūsu pilsētā nesen apbedīja kādu tirgotāju, un es vēl biju viņa bērēs. Tirgotāja sieva stāstīja, ka vīru saplosījuši vilki, bet es dzirdēju, ka tā nav taisnība, ka patiesībā šo tirgotāju jaunākais brālis atradis mežā nogalinātu, bez galvas, ielicis maisā un slepeni pārvedis mājās.

Ahmeds Pārgalvis nevarēja vien nopriecāties. Viņš saprata, ka šis bagātais tirgotājs ir tas pats vīrs, kuru barvedis nogalinājis alā.

—    Vai tu nevarētu mani aizvest līdz viņa mājai? —

Ahmeds pavaicāja kurpniekam.

—    Varu, — Mustafa atbildēja. — Tikai kā lai pametu darbu? Ja nu tirgū kāds ierodas un iedomājas pasūtīt man kurpes, bet es nebūšu savā vietā?

—    Te būs dinārs, — Ahmeds sacīja. — Saņem to par zaudējumiem, bet, kad parādīsi man brāļa māju, iedošu tev vēl vienu dināru.

—    Paldies par devību! — Mustafa priecīgi iesaucās. — Lai nopelnītu dināru, man veselu mēnesi jāliek kurpēm ielāpi. Ejam!

Un kurpnieks aizveda Ahmedu uz māju, kur bija dzīvojis Kasims.

—    Lūk, māja, kurā dzīvoja nogalinātais tirgotājs. Tagad šeit apmeties viņa brālis, — Mustafa sacīja.

«Tieši viņš man vajadzīgs!» Ahmeds nodomāja. Viņš iedeva Mustafam dināru, un Mustafa aizgāja klanīdamies un tencinādams.

Visus namus šai pilsētā ieskāva augsti mūri, tā ka ielas pusē atradās vienīgi vārti. Tāpēc atcerēties nepazīstamu māju nebija viegli.

«Vajag kaut kā iezīmēt šo māju, lai pēc tam varētu uziet,» Ahmeds nosprieda.

Viņš izņēma no kabatas gabaliņu krita un uzvilka uz mājas vārtiem krustiņu. Bet pēc tam devās atceļā.

«Tagad es atcerēšos šo māju un rīt atvedīšu uz šejieni savējos… Kā likts būšu barveža palīgs!» viņš priecājās. Tiklīdz Ahmeds bija aizgājis, no mājas iznāca Alībabas kalpone, vārdā Mardžana, gudra un drosmīga meitene. Viņa gāja uz tirgu pēc maizes un gaļas pusdienām. Atskatījusies viņa pēkšņi ieraudzīja uz vārtiem ar krītu uzvilktu krustiņu. «Kam gan ievajadzējies ķēpāt mūsu vārtus?» viņa nodomāja. «Droši vien palaidņa puikas… Nē, krustiņš atrodas pārāk augstu. To uzvilcis pieaudzis cilvēks, un šis cilvēks perina pret mums ļaunu. Viņš grib iegaumēt mūsu māju, lai nogalinātu vai aplaupītu mūs. Vajag sajaukt viņam pēdas.»

Iznesusi no mājas gabaliņu krīta, Mardžana uzvilka krustiņus uz visiem kaimiņu vārtiem un aizgāja savās gaitās.

Bet laupītājs, atgriezies alā, iesaucās:

—    Paklausies, barvedi! Klausieties visi! Es atradu mūsu ienaidnieka māju un iezīmēju to ar krustiņu. Rīt es parādīšu jums šo māju.

—

Lieliski, Ahmed Pārgalvi! — barvedis sacīja. — Rīt no rīta visi esiet uz vietas. Mēs noslēpsim zem halātiem asus nažus un dosimies ar Ahmedu uz mūsu ienaidnieka māju.

—    Tavs vārds mums ir likums, barvedi! — laupītāji sacīja, un visi apsveica Ahmedu ar panākumiem.

Bet Ahmeds Pārgalvis lepni izslējās un sacīja:

—    Gan redzēsiet, es būšu barveža palīgs.

Visu nakti viņš negulēja, gaidīdams .rītu, un, tiklīdz uzausa gaisma, viņš cēlās augšā un pamodināja laupītājus. Viņi uzvilka platus Buhāras halātus, uzlika galvā baltas čalmas, uzāva kājās kurpes ar uzliektiem purngaliem, paslēpa azotē nažus un devās uz pilsētu. Un visi, kas viņus redzēja, teica:

—    Tie ir buhārieši. Viņi ieradušies apskatīt mūsu pilsētu. Visiem pa priekšu soļoja Ahmeds ar barvedi. Viņš ilgi vadāja savus amata brāļus pa pilsētu, līdz uzgāja vajadzīgo ielu.

—   viņš sacīja, — te ir tā māja. Redziet, uz vārtiem krustiņš!

—    Bet šeit vēl viens krustiņš, — piebilda kāds cits laupītājs. — Kurā mājā tad dzīvo mūsu ienaidnieks?

—    Un uz tās mājas arī krustiņš! Un uz šīs! Arī šeit krustiņš! Te jau uz visām mājām krustiņi! — laupītāji sauca cits caur citu.

Barvedis apskaitās un sacīja:

—

Ko tas nozīmē? Kāds pārspējis tevi viltībā, Ahmed! Tu neesi paveicis to, kas tev bija uzticēts. Nu tavas laupītāja gaitas ir galā. Es pats nocirtīšu tev galvu!

Un, kad laupītāji atgriezās mežā, cietsirdīgais barvedis nocirta Ahmedam galvu. Pēc tam viņš sacīja:

—    Kurš vēl uzņemsies atrast mūsu ienaidnieka māju? Kuram pietiks drosmes? Lai nemēģina to darīt gļēvulis neveiklis!

—    Atļauj pamēģināt man, o, barvedi! — atsaucās viens no laupītājiem, Muhameds Plikgalvis. — Es esmu vecs vīrs, un mani nav tik viegli apvest ap stūri. Bet, ja es neizpildīšu savu solījumu, tad sodi mani tāpat, kā esi sodījis Ahmedu.

—    Dodies ceļā, Muhamed, — barvedis sacīja. — Gaidīšu tevi līdz rītvakaram. Tikai pielūko: ja tu neatradīsi

un man neparādīsi mūsu ienaidnieka māju, tad žēlastību negaidi.

Nākamajā rītā Muhameds Plikgalvis devās uz pilsētu. Ahmeds bija izstāstījis laupītājiem par Mustafu, un Muhameds gāja taisnā ceļā uz tirgu pie vecā kurpnieka. Viņš uzsāka ar Mustafu tādu pašu sarunu kā Ahmeds un apsolīja tam divus dinārus, ja Mustafa parādīs viņam nogalinātā tirgotāja māju. Un Mustafa priecīgu prātu aizveda viņu līdz pašiem vārtiem.

Vajadzēs arī man kaut kā iezīmēt māju,» Muhameds nodomāja. Viņš paņēma ķieģeļa lausku, kas mētājās turpat uz ielas, un uzvilka mazu krustiņu vārtu augšējā, labajā stūrī.

«Šeit to neviens nepamanīs, izņemot mani,» viņš nodomāja. «Skriešu ātrāk pēc barveža un atvedīšu viņu šurp.»

Un viņš raitā solī devās atpakaļ pie saviem amata brāļiem.

Bet Mardžana tieši šai laikā atgriezās no tirgus. Redzēdama, ka no viņu mājas aizlavās un aizskrien pa ielu kāds cilvēks, viņa atskārta, ka šeit kaut kas nav tā, kā vajag.

Mardžana piegāja pie vārtiem, uzmanīgi tos aplūkoja un ieraudzīja vārtu augšējā, labajā stūrī mazu sarkanu krustiņu.

«Tad lūk, kas velk krustus uz mūsu vārtiem!» Mardžana nodomāja. «Pielūko, gan es tevi piemuļķošu!»

Viņa pacēla no zemes ķieģeļa lausku un uzvilka tādus pašus krustiņus uz visiem vārtiem ielā.

—    Pamēģini nu atrast mūsu māju! — viņa iesaucās.

—    Tas tev neizdosies tāpat kā vakar.

Bet Muhameds Plikgalvis skrēja bez apstājas visu ceļu, līdz beidzot, smagi elsdams, nonāca alā.

—    Ejam ātrāk! — viņš iesaucās. — Es tik pamatīgi iezīmēju to māju, ka tagad mūsu ienaidnieks nekur nespruks. Taisieties ātrāk, nekavējieties!

Ietinušies apmetņos, laupītāji devās pakaļ Muhamedam. Viņi ļoti steidzās, lai nonāktu pilsētā, kamēr vēl gaišs, un ieradās tur īsi pirms saules rieta. Uzgājis pazīstamo ielu, Muhameds Plikgalvis pieveda barvedi pie lielākajiem un skaistākajiem vārtiem un norādīja viņam ar pirkstu uz mazu sarkanu krustiņu augšējā, labajā stūrī.

—   viņš sacīja, — te ir mana iezīme.

—    Bet kas atstājis to? — jautāja kāds no laupītājiem, kas bija apstājies pie kaimiņu mājas vārtiem. — Te arī uzvilkts krustiņš.

—    Kāds krustiņš! — Muhameds iekliedzās.

—    Sarkans, — laupītājs atbildēja. — Un uz tiem vārtiem tieši tāds pats. Un ielas pretējā pusē arī. Kamēr tu rādīji barvedim savu krustiņu, es apskatīju visus kaimiņu vārtus.

—    Kā tad ir, Muhamed, — laupītāju barvedis sacīja,

—   arī tu esi piemuļķots? Lai gan tu esi labs laupītājs, tomēr vārdu neesi turējis. Žēlastību no manis negaidi.

Un Muhameds šķīrās no dzīves tāpat kā Ahmeds. Un barveža pulkā bija ne vairs četrdesmit, bet trīsdesmit astoņi laupītāji.

«Nekas cits neatliek kā pašam ķerties pie šī grūtā darba,» laupītāju barvedis nosprieda. «Mani ļaudis veikli rīkojas ar ieročiem, manīgi zog un laupa, bet krāpt un blēdīties viņi neprot.»

Un nākamajā rītā laupītāju barvedis Hasans Vienacis devās uz pilsētu pats. Tirgū jau valdīja dzīva rosība. Atradis kurpnieku Mustafu, barvedis apsēdās viņam blakus un sacīja:

—    O, vectēv, kāpēc tev tik bēdīgs vaigs? Darba trūkst, vai?

—    Darba man jau sen nav, — kurpnieks atbildēja. — Es droši vien būtu nomiris badā, ja liktenis nenāktu man palīgā. Aizvakar agri no rīta pie manis ieradās kāds devīgs cilvēks un izstāstīja, ka viņš meklējot sava brāļa tuviniekus. Bet es zināju, kur atrodas viņa brāļa māja, un parādīju viņam ceļu, un svešinieks uzdāvāja man veselus divus dinārus. Vakar pie manis atnāca otrs svešzemnieks un atkal vaicāja man, vai es neesot pazinis viņa mirušo brāli. Es aizvedu viņu līdz tai pašai mājai un atkal dabūju divus dinārus. Turpretī šodien jau ir pusdienlaiks, bet vēl neviens pie manis nav nācis.

Kā redzams, nelaiķim vairs nav brāļu.

Noklausījies Mustafas stāstu, barvedis sāka rūgti raudāt un sacīja:

—    Kāda laime, ka sastapu tevi! Es esmu nogalinātā nelaiķa trešais brālis. Es ierados no tālām zemēm un tikai vakar uzzināju, ka mans vecākais brālis nogalināts. Mēs bijām pieci brāļi, un mēs visi dzīvojām dažādās zemēs, un nu mēs satiekamies jūsu pilsētā tikai tāpēc, lai atrastu mūsu brāli mirušu. Aizved mani uz viņa māju, un es samaksāšu tev tikpat daudz, cik mani brāļi.

—    Labi! — vecais vīrs priecīgi atbildēja. — Bet vai vairāk brāļu viņam nav?

—    Nav, — nopūties laupītāju barvedis atbildēja. — Mēs bijām pieci, bet tagad esam palikuši tikai četri.

—    2ēl, ka jūsu tik maz! — vecais Mustafa noteica un arī smagi nopūtās. — Ejam!

Viņš aizveda laupītāju barvedi līdz Kasima mājai, saņēma savus dinārus un aizgāja. Bet barvedis saskaitīja un labi ielāgoja, cik daudz vārtu no ielas sākuma līdz šai mājai, tā ka viņam nebija nekādas vajadzības vilkt uz vārtiem krustiņu. Pēc tam viņš atgriezās pie saviem amata brāļiem un sacīja:

—    O, laupītāji, es izgudroju kādu viltību! Ja tā man izdosies, mēs nogalināsim mūsu ienaidnieku un atņemsim viņam visas bagātības, ko viņš aizvedis no alas.

Klausieties labi uzmanīgi un izpildiet visu, ko es pavēlēšu. Un viņš lika vienam no laupītājiem doties uz pilsētu un nopirkt divdesmit spēcīgus mūļus un četrdesmit eļļas krūkas.

Bet, kad laupītājs atveda mūļus, kas bija apkrauti ar tukšām eļļas krūkām, barvedis pavēlēja laupītājiem kāpt krūkās iekšā. Viņš pats apsedza krūkas ar palmu lapām un apsēja ar zāļu grīstēm, bet augšpusē izdūra caurumus gaisam, lai cilvēki nenoslāptu. Divās atlikušajās krūkās viņš ielēja olīveļļu un notriepa ar to pārējās krūkas, lai ļaudis domātu, ka visās krūkās ir eļļa.

Pats laupītāju barvedis uzvilka bagāta tirgoņa drēbes un dzina mūļus uz pilsētu.

Jau iestājās vakara krēsla. Laupītāju barvedis devās taisnā ceļā uz Kasima mājām un ieraudzīja, ka pie vārtiem sēž jautrs un laipns vīrs. Tas bija Alībaba. Laupītāju barvedis piegāja pie viņa un zemu paklanījās, pieskardamies ar roku zemei.

—    Labvakar, godājamais tirgotāj, — viņš sacīja. — Es esmu ieradies no tālām zemēm. Es atvedu dārgu eļļu, ko cerēju pārdot jūsu pilsētā. Taču mani mūļi tālajā ceļā nogura un beigās vairs tikko vilkās. Kad ienācu jūsu pilsētā, jau bija satumsis vakars un visi veikali bija slēgti. Meklēdams naktsmājas, es apstaigāju visu pilsētu, taču neviens negribēja ielaist savās mājās svešzemnieku.

Un tad es pagāju garām tev un ieraudzīju, ka tu esi laipns un viesmīlīgs cilvēks. Vai atļausi man pārlaist tavās mājās vienu nakti? Es nolikšu savas krūkas pagalmā, bet rīt agri no rīta aizvedīšu tās uz tirgu un pārdošu. Bet pēc tam aizbraukšu atpakaļ uz savu zemi un stāstīšu visiem par tavu labsirdību.

—    Nāc iekšā, svešzemniek, — Alībaba sacīja. — Manā namā vietas netrūkst. Noņem mūļiem nastas un noliec viņiem priekšā barību, bet pēc tam mēs ēdīsim vakariņas… Ei, Mardžana, piesien suņus pie ķēdes, lai tie nesakož mūsu viesi!

—    Pateicos tev, o, godājamais tirgotāj! — laupītāju barvedis sacīja. — Lai piepildās tavas vēlēšanās, kā tu izpildīji manu lūgumu.

Un viņš ieveda savus mūļus pagalmā un pie mājas sienas atbrīvoja tos no nesamā, saudzīgi noceldams krūkas, lai nenodarītu sāpes laupītājiem. Pēc tam, noliecies pie krūkām, pačukstēja:

—      Sēdiet klusu un nekustieties. Naktī es iziešu pie jums .un pats ievedīšu jūs mājā.

Un laupītāji čukstus atbildēja no krūkām:

—   Tava pavēle mums ir likums, barvedi!

Laupītāju barvedis iegāja mājā un uzkāpa istabā, kur jau bija uzklāts vakariņu galds. Alībaba gaidīja viņu, sēdēdams uz zema soliņa, kuru sedza paklājs. Ieraudzījis viesi, viņš uzsauca Mardžanai:

—    Ei, Mardžana, liec uzcept vistu un pasniedz pankūkas ar medu. Es vēlos, lai mūsu viesis būtu apmierināts

ar cienastu.

—    Viss tiks izdarīts, — Mardžana atbildēja. — Es pati sagatavošu ēdienus.

Viņa aizsteidzās uz virtuvi, ātri iejāva mīklu un dzīrās jau cept pankūkas, kad pēkšņi pamanīja, ka eļļa beigusies un nav ar ko cept.

—    Tavu postu! — Mardžana iesaūcās. — Ko nu lai dara! Jau nakts, eļļu nekur vairs nenopirksi. Arī pie kaimiņiem nav ko iet, visi jau guļ. Tavu postu!

Te pēkšņi viņa piesita sev pie pieres un sacīja:

—    Esmu gan muļķe! Saku, ka nav eļļas, bet tepat aiz loga stāv četrdesmit krūkas ar eļļu. Aizņemšos mazliet no mūsu ciemiņa, bet rīt agri no rīta nopirkšu eļļu tirgū un atliešu atpakaļ krūkā.

Viņa iededza lampu un izgāja pagalmā. Nakts bija tumša un nomākusies. Visapkārt valdīja klusums, tikai mūļi pie akas sprausloja un skandināja iemauktus.

Pacēlusi lampu augstu virs galvas, Mardžana piegāja pie krūkām. Un tā nu tas bija sagadījies, ka tieši tuvākajā krūkā atradās eļļa. Mardžana atvēra to un sāka liet eļļu katlā.

Bet laupītājiem jau bija pagalam apnicis tupēt šaurajās krūkās. Viņiem tik ļoti sāpēja kauli, ka viņi vairs nevarēja izturēt. Izdzirduši Mardžanas soļus, viņi nodomāja, ka barvedis ieradies viņiem pakaļ, un viens no viņiem klusi sacīja:

Beidzot tu esi atnacis, barvedi! Atrak liec mums kapt laukā no sīm nolādētajām krūkām un izrēķināties ar šīs mājas saimnieku, mūsu ienaidnieku.

Izdzirdusi balsi, kas nāca no krūkas, Mardžana gandrīz vai nogāzās aiz bailēm gar zemi un izlaida no rokām lampu. Taču, būdama gudra un drosmīga meitene, viņa tūdaļ aptvēra, ka eļļas tirgotājs ir ļaundaris un laupītājs, bet krūkās paslēpušies viņa cilvēki un Alībabam draud briesmīga nāve.

Mardžana piegāja pie krūkas, no kuras bija atskanējusi balss, un pačukstēja:

—    Drīz īstais brīdis būs klāt. Klusē, citādi tevi sadzirdēs suņi. Pa nakti viņi palaisti vaļā no ķēdēm.

Pēc tam viņa piegāja pie otras krūkas un pavaicāja:

—    Kas tur ir?

—    Es, Hasans, — no krūkas atskanēja balss.

—    Esi mierīgs, Hasan, drīz es tevi atbrīvošu.

Tā viņa apstaigāja visas krūkas un uzzināja, ka trīsdesmit astoņās krūkās tup laupītāji un tikai divas krūkas pildītas ar eļļu.

Mardžana paņēma katlu ar eļļu, aizsteidzās uz virtuvi un karsēja eļļu uz uguns, kamēr tā sāka vārīties, pēc tam izgāja pagalmā un iegāza verdošo eļļu krūkā, kur sēdēja laupītājs. Tas izlaida garu, nepaguvis ne iekliegties.

Tikusi galā ar vienu ienaidnieku, Mardžana ķērās pie otra. Viņa karsēja eļļu uz pavarda uguns un gāza to virsū laupītājiem, kamēr visi bija pagalam. Pēc tam viņa paņēma pannu un sacepa daudz kraukšķīgu pankūku, skaisti sakārtoja tās uz sudraba šķīvja, pārlēja ar medu un uznesa augšā istabā, kur sēdēja Alībaba un viņa viesis.

Alībaba vienā laidā cienāja laupītāju barvedi, un drīz vien tas tik ļoti pieēdās, ka nevarēja ne pakustēt. Salicis rokas uz vēdera, viņš gulēja uz spilveniem un smagi elpoja. Redzēdams, ka viesis sātīgi paēdis, Alībaba gribēja viņu vēl ielīksmot. Viņš uzsauca Mardžanai:

, Mardžana, uzdejo mūsu viesim visskaistāko no savām dejām.

—    Kā kungs vēlas, — Mardžana palocījusies atbildēja,

—    atļauj man tikai aiziet pēc plīvura, jo es dejošu plīvurdeju.

—    Ej un nāc atpakaļ, — Alībaba noteica.

Mardžana aizskrēja uz savu istabu, ietinās izšūtā plīvurā un paslēpa zem tā asu dunci. Pēc tam viņa atgriezās un sāka dejot.

Alībaba un laupītāju barvedis skatījās uz viņu un māja aiz labsajūtas ar galvu.

Un tad Mardžana dejas vidū nāca aizvien tuvāk un tuvāk laupītāju barvedim. Te pēkšņi viņa kā kaķe uzlēca tam virsū un, atvēzējusi dunci, ietrieca to tieši laupītājam sirdī. Laupītājs skaļi iekliedzās .un pagalam bija.

Alībaba aiz šausmām vai sastinga. Viņš nodomāja, ka Mardžana sajukusi prātā.

—    Posts un bēdas! — viņš iekliedzās. — Ko tu, neprātīgā, esi izdarījusi? Manā mājā nogalināts svešzemnieks! Kauns un negods pār manu galvu!

Mardžana noslīga uz ceļiem un sacīja:

—    Uzklausi mani, kungs, bet pēc tam dari ar mani, ko gribi. Ja esmu vainīga, nogalini mani tāpat, kā es nogalināju viņu.

Un Mardžana izstāstīja Alībabam, kā viņa atklājusi laupītājus un kā visus nomaitājusi.

Alībaba uzreiz aptvēra, ka tie ir tie paši laupītāji, kas bija ieradušies alā un nonāvējuši Kasimu.

Viņš uzcēla Mardžanu kājās un skaļi iesaucās:

—    Celies augšā, Zeinaba, un uzmodini Fatimu! Mums draudēja briesmīga nāve, bet šī drosmīgā un gudrā meitene izglāba mūs visus!

Tūdaļ atsteigušās, Zeinaba un Fatima cieši apskāva Mardžanu, bet Alībaba sacīja:

—    Tu vairs nebūsi kalpone, Mardžana. No šās dienas tu dzīvosi kopā ar mums kā mūsu īstā māsa.

Un kopš tā laika viņi dzīvoja mierīgi un laimīgi, kamēr pienāca nāves stunda.

Content

Alibaba un četrdesmit laupītāji