Mamins-Sibirjaks Dmitrijs Narkisovičs

Aļonuškas pasaciņas

D. N. Mamins-Sibirjaks

Aļonuškas pasaciņas

.

PASAKA PAR ZVIRBULI ZVIRBUĻDĒLU, KISI ĶĪŠADĒLU UN JAUTRO SKURSTEŅSLAUĶI JAŠU

Zvirbulis Zvirbuļdēls un Ķīsis Ķīšadēls dzīvoja ļoti draudzīgi. Vasarā Zvirbulis Zvirbuļdēls katru dienu atlaidās pie upītes un sauca:

—            Ei draudziņ, sveiks!… Kā klājas?

—            Nekas, dzīvojam tā klusiņām, — atbildēja Ķīsis Ķīšadēls.

—            Nāc pie manis ciemos. Pie manis, brālīt, te, dzelmēs, ir

varena dzīve… Ūdens rāms, dažādu Odenszālīšu, cik tik vēlies. Pacienāšu tevi ar varžu ikriem, tārpiņiem, ūdens kukaiņiem…

—     Paldies, draudziņ! Labprāt tevi apciemotu, bet man bail no ūdens. Labāk laidies viesos pie manis uz jumta… Es tevi, brālīt, pacienāšu ar ogām, — man ir vesels dārzs, bet pēc tam sameklēsim kādu maizes garoziņu un auzas, un cukuru, un arī kādu dzīvu odiņu. Tev taču garšo cukurs?

—     Kāds tas ir?

—     Tāds balts…

—     Vai tāds kā mums oļi upē?

—    Nu ja. Bet, kad nogaršo, mutē jūt saldumu. Tavus oļus nevar ēst. Vai nelaidīsimies tūlīt uz jumtu?

—    Nē, es nemāku laisties, man craisa pietrūkst elpas. Labāk kopā papeldēsimies pa ūdeni. Es tev visu izrādīšu…

Zvirbulis Zvirbuļdēls mēģināja iebrist ūdenī, — līdz ceļiem iebrien, bet tālāk bail brist. Tā jau var i noslīkt! Zvirbulis Zvirbuļdēls padzeras skaidro upītes ūdeni, bet karstajās dienās papeldas kaut kur seklumā, patīra spalviņas un tad dodas atkal atpakaļ uz jumta. Vispārīgi jāsaka, viņi dzīvoja draudzīgi un labprāt parunājās par visādām lietām.

—    Kā gan tev neapnīkst visu laiku sēdēt ūdenī, — bieži brīnījās Zvirbulis Zvirbuļdēls. — Ūdens taču ir slapjš, var vēl saaukstēties…

Ķīsis Ķīšadēls brīnījās savukārt:

—     Kā tev, brālīt, neapnīkst pa gaisu laidelēties? Saulītē ir tik karsti: tīri vai elpu rauj ciet. Bet pie manis ir vienmēr vēsi. Un peldi, cik patīk. Vasarā droši vien visi nāks pie manis peldēties… Bet kas pie tevis ies uz jumtu?

—     Un kā vēl nāk!… Man ir liels draugs — skursteņslauķis Jaša. Viņš mani arvien apciemo… Tāds jautrs skursteņslauķis, — dzied vienā dziedāšanā. Slauka skursteņus un pie tam uzrauj pa dziesmiņai. Nosēžas uz čukura atpūsties, izņem maizes doniņu un ēd, bet es uzlasu drusciņas. Dzīvojam kā cimds ar roku. Man taču arī patīk papriecāties…

Arī nepatikšanas abiem draugiem bija gandrīz vienādas. Piemēram, ziemā. Kā nabaga Zvirbulis Zvirbuļdēls sala! Ai, ai, cik aukstas pagadījās dienas! Likās pat dzīvība varētu izsalt. Zvirbulis Zvirbuļdēls tad saceļ spalvas, notupjas uz kājiņām un sēž Ir tādās reizēs tikai viens glābiņš — ielīst kaut kur dūmenī un drusciņ pasildīties. Bet arī tur ir sava nelaime.

Reiz Zvirbulis Zvirbuļdēls tikko neaizgāja bojā sava labākā drauga — skursteņslauķa dēļ. Bija atnācis skursteņslauķis un, kā laiž skurstenī savu ķeta svara bumbu ar slotiņu, tā tik tikko nepārsita Zvirbulim Zvirbuļdēlam galvu. Šis tad izlēca no skursteņa pavisam sodrējains, notraipījies vairāk par pašu skursteņslauķi, un tūliņ sāka rāties:

—    Ko tu, Jaša, dari? Tā jau tu varēji mani pavisam nosist.

—    Bet kā tad es varēju zināt, ka tu esi ielīdis dūmenī?

—    Turpmāk gan esi uzmanīgāks… Ja es tev ar ķeta bumbu triektu pa galvu, vai tas tev patiktu?

Arī Ķīsim Ķīšadēlam dzīve ziemā nebija nekāda jaukā. Viņš nolīda kaut kur dziļāk dzelmē un snauda tur caurām dienām. Tumšs, auksts, negribas ne pakustēties. Reizēm, kad viņu pasauca Zvirbulis Zvirbuļdēls, viņš piepeldēja pie āliņģa.

Tas atnāk pie āliņģa nodzerties un sauc:

—    Ei Ķīsi Ķīšadēls, vai esi vēl dzīvs?

—    Dzīvs gan… — atsaucas Ķīsis Ķīšadēls miegainā balsī. — Bet tikai gulēt vien gribas. Visapkārt ir bēdīgi. Mūsējie visi guļ.

—    Arī pie mums, draudziņ, nav labāk! Ko lai dara, jāpaciešas… Ai, kāds reizēm ass vējš!… Tad, brālīt, ne aizmigt nevar. Lai sasildītos, es lēkāju tikai uz vienas kājiņas. Bet cilvēki skatās un runā: „Skaties, kas par jautru zvirbulīti!“ Ak, kaut tikai varētu siltu laiku sagaidīt! Bet tu jau, draugs, atkal esi iesnaudies1

Vasarā atkal citas nepatikšanas. Reiz vanags dzinās pakaļ Zvirbulim Zvirbuļdēlam verstis divas, un šis tikko paguva noslēpties upes grīsli.

—   Ai, tikko dzīvs izspruku! — žēlojās viņš Ķīsim Ķīšadēlam, vēl smagi elsādams.—Tas ir gan negantnieks… Tik tikko nesagrāba, izspruku, bet citādi, ne ziņas vairs ne miņas.

—    Ar to ir tāpat kā ar mūsu līdaku,—mierināja viņu Ķīsis Ķīšadēls. — Es arī nesen tikko neiekļuvu viņai rīklē. Metās uz mani kā zibens. Bet es ar citām zivtiņām biju uzpeldējis augšā un domāju, ka ūdenī guļ malkas pagale, bet kā šī pagale metās man virsū… Kam gan tādas līdakas vajadzīgas? Brīnos un nevaru saprast… .-

—   Es arī nē. Zini, man liekas, ka vanags kādreiz ir bijis līdaka, bet līdaka — vanags. īsi sakot, slepkavas.

2.

Tā nu ilgi dzīvoja un labi sadzīvoja Zvirbulis Zvirbuļdēls un Ķīsis Ķīšadēls. Sala ziemā, priecājās vasarā, bet jautrais skursteņslauķis Jaša tīrīja savus dūmeņus un dziedāja dziesmiņas. Katram savs darbs, savi prieki un savas bēdas.

Reiz vasarā skursteņslauķis bija pabeidzis savu darbu un aizgājis uz upīti nomazgāt sodrējus. Iet svilpodams, te uzreiz izdzird briesmīgu troksni. Kas gan te noticis? Bet pie upes putni skraida juku jukām: gan pīles, gan zosis, gan bezdelīgas, gan slokas, gan kraukļi, gan baloži: visi trokšņo, brēc, smejas tā, ka nekā nevar saprast.

—    Ei jūs, ko bļaustāties, kas te noticis? — iesaucās skursteņslauķis.

—    Nu, lūk, kas noticis… — ieviterojās veiklā zīlīte. — Tik smieklīgi, tik smieklīgi!… Paskat, ko mūsu Zvirbulis Zvirbuļdēls izdarījis… Gluži traks palicis.

Zīlīte iesmējās smalkā smalkā balstiņā, pagrozīja astīti un uzšāvās gaisā pari upei.

Kad skursteņslauķis pienāca pie upes, Zvirbulis Zvirbuļdēls laidās kā mests viņam tieši virsū. Un pats tāds briesmīgs: knābis vaļā, acis deg, visas spalvas sacēlušās stāvus.

—    Ei Zvirbuli Zvirbuļdēls, ko tu te trokšņo? — jautāja skursteņslauķis.

—    Nē, es tik viņam parādīšu!… — kliedza Zvirbulis Zvirbuļdēls, aizelsdamies no niknuma. — Viņš vēl nezina, ko es varu Es viņam parādīšu, nolādētajam Ķīsim Ķišadēlam!… Gan viņ? pieminēs, negantnieks tāds!…

—    Netici viņam!… — Ķīsis Ķīšadēls sauca no ūdens skursteņslauķim. — Viņš melo.

—    Es melojot? brēca Zvirbulis Zvirbuļdēls. — Bet kas atrada to tārpu? Es melojot?! Tāds trekns tārps! Es viņu krastmalā izraku… Kā netiku pūlējies… Tad saķēru -viņu un stiepu mājās uz savu lizdu. Man taču ir ģimene. . man jāgādā tai pārlika… Tikko esmu ar tārpu virs upes, kad nolādētais Ķīsis — kaut līdaka viņu aprītu!—iesaucās „Vanags!" Es no bailēm iekliedzos, tārps iekrita ūdenī un Ķīsis Ķīšadēls viņu tūliņ norija… Vai tie ir meli? Un nekāda vanaga tur nebija..

—   Nu kas par to, es tikai pajokojos, — taisnojās Ķīsis Ķīšadēls.— Bet tārps tiešām bija garšīgs.

Ap Ķīsi Ķīšadēlu sapulcējās dažādas zivis: raudas, karūsas asari, mailītes,—tās klausās un smejas

Jā, Ķīsis Ķīšadēls bija savu seno draugu veikli izjokojis! Un vissmieklīgāk bija tas, kā Zvirbulis Zvirbuļdēls bija sācis ar viņu plūkties. Metas tik virsū, metas tik virsū, bet neko nevar viņam padarīt.

—           Aizrijies ar manu tārpu!—lamājās Zvirbulis Zvirbuļdēls.

—    Es sev izkasīšu citu.. Bet apvainojoši ir tas, ka Ķīsis Ķīšadēls ir mani piemānījis un turklāt vēl smejas par mani. Un es viņu vēl aicināju pie sevis uz jumtu… labs gan draugs, neko teikt. Lūk, arī skursteņslauķis Jaša teiks to pašu… Mēs ar viņu ari dzīvojam draudzīgi un dažreiz pat kopā iekožam: viņš ēd, es uzlasu drusciņas.

—     Pagaidiet, draugi, šo lietu vajag noskaidrot, — iesāk skursteņslauķis. — Ļaujiet man tikai vispirms nomazgāties. Es izmeklēšu jūsu lietu pēc sirdsapziņas. Bet tu, Zvirbuli Zvirbuļdēls, pagaidām mazliet apmierinies…

—   Mana lieta ir taisna, kas man ko uztraukties…— brēca Zvirbulis Zvirbuļdēls. — Bet es gan parādīšu Ķīsim Ķīšadēlam, ka ar mani tā vis nevar jokoties.

Skursteņslauķis apsēdās upītes krastā, nolika sev blakus uz akmens sainīti ar pusdienām, nomazgāja rokas un sgcija:

—     Nu, tagad, draugi, sāksim tiesu spriest… Tu, Ķīsi Ķīša* dēls, esi zivs, bet tu, Zvirbuli Zvirbuļdēls, putns. Vai tā ir?

—     Pareizi, pareizi… — iesaucās visi: ir putni, ir zivis.

—     Spriedīsim tālāk Zivij jādzīvo ūdenī, bet putnam gaisā. Vai piekrītat? Nu, lūk… Bet tārps, piemēram, tas dzīvo zemē. Nu labi. Tagad skatieties uzmanīgi…

Skursteņslauķis atraisīja savu sainīti, nolika uz akmens gabalu rudzumaizes un teica:

—     Skatieties šurp: kas tas ir? Tā ir maize. Es to esmu nopelnījis, es to arī apēdīšu; apēdīšu un piedzeršu klāt ūdeni. Tātad, es ieturēšu pusdienas un nevienam nebūšu pāri darījis. Arī zivis un putni grib ēst… Jums, kā teikt, ir katram sava barība. Kādēļ tad ķildoties? Zvirbulis Zvirbuļdēls bija izracis tārpu, tātad viņš to ir nopelnījis un tātad tārps pieder viņam..

—    Atļaujiet, krusttētiņ… — atskanēja no putnu vidus sīka balstiņa.

Putnu bars pašķīrās un palaida priekšā titilbi-smiltnieciņu, kas uz savām tievajām kājiņām pietipināja pie paša skursteņslauķa.

—     Krusttētiņ, tas nav tiesa.

—     Tārpu taču atradu es. . Lūk, jautājiet pīlēm — viņas visu redzēja. Es viņu atradu, bet atlaidās Zvirbulis un man to nozaga.

Skursteņslauķis apmulsa Iznāca pavisam citādi.

—     Kā tad tā!… — viņš murmināja, lietu pārdomādams.

—     Ei Zvirbuli Zvirbuļdēls, ko tu te mānies?

—     Nevis es meloju, bet titilbis melo. Viņš norunājis turēties ar pīlēm uz vienu roku…

—     Tā nu gan gluži nebūs, brālīt… jā!

—     Zinām, tārpiņš ir tīrais nieks; tikai zagt nav labi. Vai pareizi runāju? Jā…

—     Pareizi! Pareizi! — visi iesaucās reizē. — Bet tu tomēr iztiesā Ķīša Ķīšadēla un Zvirbuļa Zvirbuļdēla lietu! Kuram no viņiem taisnība?… Abi trokšņojuši, plēsušies un sacēluši visus kājās.

—     Kam taisnība? Ak jūs palaidnieki… Tu, Ķīsi Ķīšadēls, un tu, Zvirbuli Zvirbuļdēls! Patiesi, bezkauņas. Es jūs abus sodīšu citiem par biedināšanu. Nu, līgstiet tūliņ mieru!

—     Pareizi! — visi reizē iesaucās. — Lai viņi salīgst mieru… Bet titilbi-smiltnieciņu, kas ir pūlējies, tārpu sameklēdams, es pabarošu ar drusciņām, — nosprieda skursteņslauķis. — Tā visi būs apmierināti…

—     Teicami! — atkal visi iesaucās.

Skursteņslauķis izstiepa roku pēc maizes, bet tās jau vairs tur nebija.

Kamēr skursteņslauķis sprieda tiesu, tikām Zvirbulis Zvirbuļdēls bija paguvis viņam to nočiept.

—     Skat, kāds laupītājs! Ai kāds blēdis! — sašutuši izsaucās visi putni un visas zivis.

Visi nu metās ķert zagli. Doniņa bija smaga, un Zvirbulis Zvirbuļdēls nevarēja ar to tālu aizlaisties. Viņu panāca taisni virs upes. Zaglim metās virsū ir lielie, ir sīkie putni. Sākās īsts kautiņš. Visi, ko māk, drusciņas vien krīt upē, beidzot arī doniņa iekrita upē. Tur uz to metās zivis. Zivju un putnu starpā iesākās plēšanās. Saplosīja gabalos doniņu un visas drusciņas apēda. No doniņas nekā nepalika pāri. Kad doniņa bija apēsta, visi atjēdzas un visiem kļuva neveikli. Visi bija dzinušies pakaļ zaglim zvirbulim, bet pa ceļam paši apēduši nozagto doniņu.

Bet jautrais skursteņslauķis Jaša sēž krastā, skatās un smejas. Viss bija iznācis ļoti jocīgi… Visi bija no viņa aizbēguši, bija palicis tikai titilbis-smiltnieciņš viens pats.

—    Kāpēc tu nelaidies citiem līdzi?—jautāja skursteņslauķis,

—    Es jau būtu laidies, bet esmu maza auguma, krusttētiņ. Lielie putni noknābs…

—   Nu, titilbīt, tepat būs labāk. Mēs abi esam palikuši bez pusdienām. Redzams, mēs vēl esam maz nopelnījuši…

Krastmalā atnāca Aļonuška, sāka jautāt jautrajam skursteņslauķim Jašam, kas noticis, un arī_sāka smieties.

—    Ai, kadi viņi visi nejēgas, i zivtiņas, i putniņi! Es būtu visu sadalījusi — gan tārpiņu, gan doniņu, un nevienam nebūtu bijis jāstrīdas Nesen es sadalīju četrus ābolus… Tētis atnesa četrus ābolus un saka: „Sadali uz pusēm man un Lizai.“ Es arī sadalīju uz trim daļām: vienu ābolu iedevu tētim, otru Līzai, bet divus paņēmu sev.

.

PASAKA PAR ODU ODADĒLU GARDEGUNI UN PAR PINKAINO LĀCI STRUPASTI

i

Tas notika pašā dienvidū, kad visi odi no karstuma bija paslēpušies purvā. Ods Odadēls Gardegunis bija palīdis zem platas lapas un snauda. Guļ un piepeši izdzird šausmīgu kliedzienu:

„Ak tētīt!.,, palīgā!“

Ods Odadēls izlēca no lapas apakšas un arī iekliedzās:

—     Kas noticis?… Ko jūs bļaujat?

Bet odi laidelējas, sīc, dīc, — nekā nevar saprast.

—   Ak tētīt!… Mūsu purvā atnāca lācis un nolikās gulēt. Kā nogulās zālē, tā ar reizi nospieda pieci simti odu; kā ievilka elpu/ tā aprija veselu simtu. Ak, tavu postu, brālīši! Mēs tikko paspējām aizsprukt, citādi mūs visus būtu nospiedis…

Ods Odadēls Gardegunis traki noskaitās uz lāci un muļķīgajiem odiem, kas sīca bez jēgas.

—     Ei jūs, beidziet jel dīkt! — viņš iesaucās. — Lūk, es tūliņ iešu un lāci padzīšu… Ļoti vienkārši! Bet jūs veltīgi bļaustāties…

Ods Odadēls saskaitās vēl vairāk un aizlaidās. Patiesi, purvā gulēja lācis. Ielīdis visbiezākajā zālē, kur odi dzīvojuši kopš laiku laikiem, guļ izstiepies un šņāc caur degunu, bet šņāc tik stipri, it kā kāds pūstu tauri.

„Kas par bezkaunīgu radījumu!… Ielavījies svešā vietā, bez vainas iznīcinājis tik daudz odu dzīvību un vēl tik saldi guļ.“

—       Ei tēvaini, kur tu esi ielavījies? — uzsauca viņam Ods Odadēls tik stipri, ka viss mežs atskanēja un arī viņam paš^m sametās bail.

Miša Pinkainais atvēra vienu aci — nekas nav redzams, atvēra otru aci — tikko saskatīja, ka kāds ods laižas viņam tieši virs deguna.

—     Ko tev, draugs, vajag? — ierēcās Miša un arī sadusmojās:

—    Kas tā par kārtību, tikko esmu nolicies atpūsties, jau kāds neģēlis dīc.

—     Ei tēvoci, aizej ar labu!

Miša atvēra abas acis, paskatījās uz bezkauņu, nošņācās un galsgi saskaitās.

—     Ko tev vajag, tu nelieti? — viņš ierēcās.

—     Aizej no mūsu mītnes, citādi es bez jokiem… apēdīšu tevi ar visu kažoku.

Lācim naca smiekli. Viņš atlaidās uz otriem sāniem, aizsedza ar ķepu purnu un tūliņ sāka krākt.

2

Ods Odadēls aizlaidās atpakaļ pie saviem odiem un nu taurē pa visu purvu:

—      Izdevās gan man krietni sabaidīt Lāci Pinkaino… Citreiz vairs nenāks.

Odi nobfīnījās vien un jautāja:

—      Nu, bet kur tad tagad Lācis palika?

—      Es, brālīši, nezinu. Stipri sabijās, kad es viņam sacīju, ka viņu apēdīšu, ja tas nevāksies projām. Es jokus nemīlu, taisni tā arī teicu: „Apēdīšu.“ Baidos, ka tik viņš pa to laiku, kamēr pie jums laidos, nav no bailēm nomiris? Ko lai dara, pats vainīgs!

Iesīcās visi odi» iedīcās un ilgi strīdējās — ko iesākt ar nejēgu lāci. Vēl nekad purvā nebija bijis tāds briesmīgs troksnis. Dīca, dīca un nolēma izdzīt lāci no purva.

—      Lai iet uz savām mājām, mežā, tur var gulēt. Bet purvs ir mūsu… Jau mūsu tēvi un tēvu tēvi dzīvojuši šai pašā purvā.

Kāda saprātīga vecīte Odiene ieteica likt lāci mierā: lai viņš paguļ, kad izgulēsies, pats aizies; bet visi viņai metās tā virsū, ka nabadzīte tikko paspēja paslēpties.

—             Iesim, brāļi! — kliedza Ods Odadēls vairāk par visiem.

—      Mēs viņam parādīsim… Jā, jā!

Visi odi laidās nopakaļ Odam Odadēlam. Laižas un sīc, pat pašiem metas bail. Atlaižas, redz, lācis guļ un nekust.

—      Nu, ko es teicu: nabags aiz bailēm nomiris!—lielījās Ods Odadēls. — Drusku pat žēl, skat, kas par varenu lāču tēviņu.

—      Viņš, draudziņi, guļ aizmidzis, — nopīkstēja mazs odiņš, kas bija pielaidies lācim pie paša deguna un gandrīz tika ierauts nāsīs kā vēdlodziņā.

—     Ak bezkauņa! Ak bezgodis! — iedīcās visi odi reizē un

sacēla briesmīgu trsci, — Pieci simti odu nospiedis, simtu odu aprijis un pats guļ, it kā nekas nebūtu noticis…

Bet Miša Pinkainais guļ un svilpj caur nāsīm.

—      Viņš tikai izliekas, ka guļ! iesaucās Ods Odadēls un laidās lācim virsū.— Lūk, es viņam tūliņ parādīšu… Ei tēvoci beidz izlikties!

Tikko Ods Odadēls pielaidās lācim klāt, tikko iezīdās ar savu garo snuķi tieši melnajā lāča purnā, Miša bija uzreiz stāvus. Sit ar ķepu pa degunu, bet Oda Odadēla it kā nemaz nebūtu bijis.

—      Nu, tēvoci, vai nepatika vis? — dīc Ods Odadēls.

—       Taisies, ka tieci projām, citādi būs vēl ļaunāk… Es, Ods Odadēls Gardegunis, neesmu tagad viens pats Ods Odadēls Gardegunis, bet ar mani te ir atlaidušies visi mani radi: mans vectēvs, Odainis Diždegunis, un mans jaunākais brālis—Odēns Gardegunēns! Tādēļ vācies projām, tēvaini.

—      Es nekur neiešu! — iesaucās lācis, atsēzdamies uz pakaļkājām. — Es jūs visus nomiegšu!

s — Ak tēvoci, velti tu lielies…

Atkal Ods Odadēls pielaidās lācim klāt un iezīdās viņam tieši acī. Lācis aiz sāpēm ierēcās, iezvēla sev ar ķepu pa purnu, un atkal ķepā nekā nebija, tikai pats sev ar nagu bija izrāvis gandrīz vai aci. Bet Ods Odadēls laidelējas lācim pie pašas auss un dīc:

—       Es tevi apēdīšu, tēvaini…

3

Miša nu galīgi sadusmojās. Viņš izrāva bērzu ar visām saknēm un sāka sist ar to odus. Gāž kā nelabais ar visu speķu…

Sita, sita, līdz piekusa, bet neviena nosista oda nebija,

—        visi tik laidelējas pār viņu un sīc. Tad Miša satvēra smagu akmeni un laida ar to odiem, bet atkal bez kāda panākuma.

—      Nu, tēvaini, vai izdevās? — sīca Ods Odadēls.—Es tevi tā kā tā apēdīšu!

Vai ilgi vai neilgi Miša tā cīnījās ar odiem, bet troksnis sacēlās lielu lielais. Lāča rūkšana bija tālu sadzirdama. Un cik koku viņš neizrāva, cik akmeņu neaizmeta!… Pirmo viņam gribējās trāpīt pašu Odu Odadēlu: lūk, tepat pie pašas auss viņš laidelējas, bet, kā lācis zveļ ar ķepu, tā atkal tukšā. Tikai pats sev visu purnu asiņainu saskrāpējis.

Beidzot Miša bija zaudējis spēkus. Viņš apsēdās uz pakaļkājām, nosprauslājās un izdomāja jaunu niķi — sāks valstīties zālē, lai nospiestu visu odu tautu.

Miša tā valstījās, valstījās, bet no tā nekas neiznāca, viņš tikai vēl vairāk piekusa. Tad lācis noslēpa purnu sūnās, bet iznāca vēl ļaunāk. Odi sametās lācim astē. Lācis pārskaitās.

—     Pagaidiet, gan es jums sadošu! — viņš rēca tā, ka bija dzirdams piecu verstu attālumā. — Es nu jums parādīšu labu joku… Es… es… es…

Odi atkāpās un gaida, kas nu būs. Bet Miša akrobats uzkāpa kokā, nosēdās uz paša resnākā zara un rēc:

—     Nu, uzbrūciet tik man… Visiem snuķus aplauzīšu!…

Odi iesmējās smalkām balstiņām, un lācim metās virsū viss

karaspēks. Dīc, griežas apkārt, lien virsū.

Miša gaiņājās, gaiņājās, nejauši norija veselu simtu no odu karaspēka, sāka klepot un novēlās no zara gluži kā maiss… Tomēr piecēlās; pakasa sasistos sānus un saka:

—     Nu, vai izdevās? Vai redzējāt, cik veikli es lēcu no koka?

Odu bars vēl stiprāk sāka smieties, bet Ods Odadēls spindza:

—     Es tevi apēdīšu… Es tevi apēdīšu .. apēdīšu… apēdīšu!

Lācis bija galīgi piekusis, zaudējis visus spēkus, bet no purva

aiziet bija kauns. Sēž tikai uz pakaļkājām un acis vien mirkšķina.

No nelaimes viņu izpestīja varde. Viņa izlēca no cinīša apakšas, atsēdās uz pakaļkājām un sacīja:

—     Kas jums par prieku, Michailo Ivanovič, veltīgi sevi apgrūtināt?… Kam jums tādi draņķa odi jāievēro? Nav vērts.

Kā tad, ka nav vērts, — lācis kļuva priecīgs. — Es tikai tā… lai tik viņi atnāk pie manis alā, tad es… viņiem…

Tikko Miša pagriežas, tikko sāk bēgt no purva ārā, tā ari Ods Odadēls Gardegunis laižas viņam pakaļ un sauc:

— Ei brālīt, ķeriet, turiet! Lācis aizbēgs… Turiet!

Visi odi sapulcējās, apspriedās un nolēma: — Nav vērts! Lai viņš arī iet projām, — purvs tomēr palika mūsu.

.

PASAKA PAR DROSMĪGO ZAĶI GARAUSI GREIZACI STRUPAST!

Mežā piedzima zaķītis, kas no visa kā baiļojās. Vajadzēja tikai kaut kur zariņam iebrikšķēties, putniņam, uzspurgt vai no koka nokrist sniega pikai, zaķītim dūša papēžos.

Zaķītis tā baiļojās vienu dienu, baiļojās divas dienas, baiļojās gadu, bet vēlāk viņš izauga liels, un pēkšņi viņam apnika baiļoties.

—    Es ne no viena nebaidos! — viņš iekliedzās tā, ka viss mežs atskanēja. Nepavisam nebaidos, un tas ir viss.

Sapulcējās vecie zaķi, saskrēja kopā mazie zaķēni, atcilpoja vecās zaķenes, un visi klausījās, kā lielās zaķis Garausis Greizacis Strupastis, — klausījās un savām ausīm neticēja. Tā kaut kas vēl nebija piedzīvots, ka zaķis ne no viena nebaidītos.

—     Ei tu greizaci, vai tu no vilka arī nebaidies?

—     Nebaidos ne no vilka, ne no lapsas, ne no lāča, — ne no viena nebaidos.

Tas jau izklausījās pavisam jocīgi. Jaunie zaķēni, purniņus ar priekšējām ķepiņām aizturēdami, nevarēja vairs smieklus novaldīt; iesmējās arī labsirdīgās zaķu vecenītes; pasmaidīja pat vecie zaķi, kas pabijuši lapsas ķetnās un dabūjuši just vilku zobus. Tik smieklīgs zaķis!… Ai, cik smieklīgs!… Un visiem pēkšņi kļuva jautri.

Zaķi sāka mest kūleņus, lēkāt, svaidīties uz visām pusēm, skrieties, it kā visi būtu prātu zaudējuši.

—     Ko tur daudz runāt! — kliedza Garausis, galīgi sadūšojies.

—      Ja man ceļā gadīsies vilks, es viņu pats apēdīšu …

—    Ai, cik smieklīgs zaķis! Ai, cik viņš muļķīgs!…

Visi zaķi redz, ka viņš ir smieklīgs un muļķīgs, un visi smejas.

Zaķi klaigā arī par vilku, un vilks uzreiz klāt.

Viņš bija gājis, gājis savās vilka darīšanās, bija izsalcis un domāja: „Cik labi būtu nogaršot kādu zaķēnu!“ — te uzreiz viņš izdzird, ka kaut kur pavisam tuvu klaigā zaķi un piemin viņu, pelēko vilku.

Viņš tūliņ apstājās, paostīja gaisu un sāka lavīties zaķiem klāt.

Vilks pielavījās pavisam tuvu trokšņotājiem zaķiem. Dzird,

—    ka tie par viņu smejas, bet par visiem vairāk — lielīgais zaķis Greizacis Garausis Strupastis.

„Ei brālīt, pagaidi vien, tieši tevi es apēdīšu!“ — nodomāja pelēkais vilks un sāka raudzīties, kuiš zaķis tā lielās ar savu drosmi.

Bet zaķi nekā nemana, priecājas un ālējas arvien vairāk. Tracis beidzās ar to, ka zaķis lielībnieks uzlēca uz kāda celma, nostājās uz pakaļkājām un teica:

—     Klausieties, jūs bailīgie! Klausieties un skatieties uz mani. Es jums tūlīt kaut ko labu parādīšu. Es … es … es …

Te lielībniekam mēle uzreiz sastinga. Zaķis bija ieraudzījis vilku, kas uz viņu skatījās.

Citi to neredzēja, bet viņš redzēja un nespēja vairs i paelpot.

Tālāk notika kaut kas pavisam neparasts. Zaķis lielībnieks palēcās uz augšu kā gumijas bumba un no brilēm uzkrita vilkam uz platās pieres, kūleniski noripoja pār vilka muguru, vēlreiz apsviedīīs gaisā un tad tā sāka skriet, ka .liekas, gribētu pats no savas ādas izlēkt.

Nelaimīgais zaķītis tā skrēja ilgi, ilgi; skrēja, kamēr pilnīgi zaudēja spēkus.

Viņam visu laiku tā vien likās, ka vilks dzenas viņam pa pēdšn pakaļ un tūlīt satvers viņu ar saviem zobiem. Beidzot, kad nabadziņam vairs nebija spēka skriet, viņš aizvēra acis un kā beigts pakrita zem kāda krūma.

Bet vilks pa to laiku skrēja uz otru pusi. Kad zaķis bija viņam uzkritis virsū, viņš iedomājās, ka kāds uz viņu izšāvis.

Un vilks bija meties projām. Vai nu mežā mazums zaķu, bet šis bija tāds kā traks.

Citi zaķi ilgi nevarēja atjēgties. Dažs bija iebēdzis krūmos, dažs noslēpies aiz celma, dažs pieplacis kādā bedrītē.

Beidzot visiem apnika slēpties, un, kas bija drošāks, tas sāka lokoties apkārt.

—     Bet mūsu zaķim gan smalki izdevās vilku nobaidīt! — visi atzina.—Nebūtu viņa bijis, mums gan nebūtu izdevies ar veselu ādu tikt projām. Bet kur tad viņš ir, tas mūsu bezbailīgais zaķis?

Sāka meklēt.

Izmeklējās pa malu malām, nekur nevar drosmīgā zaķa atrast

Vai tik kāds cits vilks nebūs viņu apēdis? Beidzot taču atrada: guļ bedrītē zem krūmiņa, no bailēm tikko dzīvs.

—■ Esi gan tu brašs zēns, Greizaci! — iesaucās visi zaķi vienā balsī. — Jā, jā, Greizaci!… Vareni gan nobiedēji veco vilku. Paldies, brāl! Bet mēs domājām, ka tu tik tā lielies.

Drosmīgais zaķis tūlīt kļuva mundrāks. Izlīda no savas bedrītes, nopurinājās, piemiedza acis un teica:

—      Kā gan jūs tā varējāt domātLAk jūs zaķa pastalas!

No šīs dienas drosmīgais zaķis sāka ticēt, ka viņš patiesi ne no viena nebaidās.

.

PASAKA PAR VĀRNIŅU MELNGALVlTI UN DZELTENO KANARIJPUTNINU

Vārna sēdēja bērzā un klabināja ar knābi pa zaru: klap, klap. Tad notīrīja knābi, paraudzījās visapkārt un ieķērcās — Karr!… Karr!…

Uz sētas snaudošais runcis Vaska no bailēm gandrīz nogāzās zemē:

—     Ka tevi nelabais parāvis, melngalve … Ir gan tev rīkle pagadījusies! Par ko tad tu tā priecājies?

—    Liec mani mierā. Nav man vaļas, vai tad tu neredzi? Ak, cik maz man vaļas!… KarrL .. karrl .. karr!… Man tik daudz darīšanu, tik daudz darīšanu!

—    Pavisam nobeigusies nabadzīte! iesmējās Vaska.

—    Vai tu neklusēsi, miega pūzni! Būsi jau abus sānus nogulējis; to vien zini kā saulītē gozēties, bet man jau no paša rīta jāskraida apkārt: uz desmit jumtiem izsēdējos, puspilsētas aplidoju; izlūkoju visas malas un kaktus. Nu vēl jāaizlaižas uz zvana torni, jātiek tirgū, jāpaknābājas sakņu dārzos… Bet ko es te velti ar tevi laiku tērēju — nav man vaļas. Ai, kā nav vaļas!

Vārna pēdējo reizi paklabinaja ar knābi pa zaru, saslējās un patlaban gribēja pacelties gaisā, kad izdzirda briesmīgu kliedzienu. Garām traucās vesels zvirbuļu bars, bet pa priekšu tiem skrēja kāds mazs dzeltens putniņš.

—    Ei ļautiņi, turiet viņu! Turiet!—zvirbuļi čiepstēja.

—    Kas te notiek? Kurp skrējāt? — ieķērcās vārna, mezdamās zvirbuļiem pakaļ.

Vārna reizes desmit savicināja spārnus un panāca zvirbuļu baru. Dzeltenais putniņš bija galīgi piekusis un metās mazajā dārziņā, kur auga ceriņu krūmi, upenāji un ievas. Viņš gribēja paslēpties no zvirbuļiem, kas dzinās viņam pakaļ.

Dzeltenais putniņš paglābās zem krūma, bet vārna ari bija jau klāt.

—    Kas tu tāds esi? — viņa ieķērcās.

Zvirbuļi sabira krūmā, it kā kāds būtu iesviedis sauju zirņu.

Viņi bija saskaitušies uz dzelteno putniņu un gribēja to noknābt.

—    Kāpēc jūs viņam darāt pāri?—vārna jautāja.

—    Bet kāpēc viņš ir dzeltens? — zvirbuļi visi reizē iečiepās.

Vārna paskatījās uz dzelteno putniņu: tiešām, tas bija gluži dzeltens, — pamāja ar galvu un teica:

—   Ak jūs bezkauņas! Bet tas taču nemaz nav putns!… Vai tad tādi izskatās putni? Bez tam taisieties, kā tieciet projām… Man ar šo ērmu jāparunājas. Viņš tikai izliekas par putnu…

Zvirbuļi sāka čiepstēt un čivināt un saskaitās vēl vairāk, bet neko darit — jāvācās vien projām.

Sarunas ar vārnu ir īsas: kā ķers ar lielo knābi, tā ir nositīs.

Padzinusi zvirbuļus, vārna sāka izprašņāt dzelteno putniņu, kas smagi elpoja un tik žēlabaini raudzījās savām melnajām actiņām.

>

—      Kas tu tāds esi?—jautāja vārna.

—     Esmu kanārijputniņš…

—     Pielūko, ka nepiemāni, citādi tev ies plāni. Ja nebūtu es pagadījusies, zvirbuļi būtu tevi noknābuši…

—     Patiesi, es esmu kanārijputniņš.

—     No kurienes tu te gadījies?

—     Es dzīvoju būrītī… Būrītī esmu piedzimis un uzaudzis un tur arī dzīvoju. Man arvien gribējās palidot kā citiem putniņiem. Būrītis stāvēja uz palodzes, un es arvien raudzījos uz citiem putniņiem… Viņi bija tik jautri, bet būrītī ir tik šauri. Nu, un Aļonuška atnesa tasīti ar ūdeni, attaisīja durtiņas, un es izskrēju ārā. Lidoju, lidoju pa istabām, pēc tam izlaidos pa vēdlodziņu ārā.

—     Ko tad tu darīji būrītī?

—     Es labi dziedu.

—     Nu, tad uzdziedi.

Kanārijputniņš sāka dziedāt. Vārna pielieca galvu un brīnījās:

—      Un to tu sauc par dziedāšanu? Ha! Ha!… Tavi saimnieki gan bijuši muļķi, ja viņi tevi barojuši par tādu dziedāšanu. Ja jau kādu ēdināt, tad īstu putnu, kā, piemēram, mani. Nupat es tā ieķērcos, ka blēdis Vaska tik tikko nenogāzās no žoga. Lūk, tā ir dziedāšana!…

—     Es pazīstu Vasku. . Tas ir visbriesmīgākais zvērs!… Viņš tik bieži pielavās pie mana būrīša. Zaļās acis degtin deg, nagi izlaisti…

-Nu, kā nu kuram, dažam viņš rādās briesmīgs, dažam nebūt ne… Viņš ir liels viltnieks — tas tiesa, bet nekā briesmīga tur nav. Nu, par to parunāsim vēlāk… Es tomēr ne' ticu, ka tu esi īsts putns…

—     Patiesi, krustmāmiņ, es esmu putns, īsts putns. Visi kanārijputniņi ir īsti putni…

—     Labi, labi, redzēsim… Bet no kā tu tagad dzīvosi?

—     Man daudz nevajag: daži graudiņi, gabaliņš cukura, sausiņš — ar to man pietiek.

—     Vai re, kas par kundziņu! Nu, bez cukura kā nekā varēsi iztikt un kaut kādus graudiņus jau arī sadabūsi. Vispārīgi jāsaka, ka tu man patīc. Vai gribi dzīvot ar mani kopā? Man bērzā ir lieliska lizda.

—     Pateicos. Tikai zvirbuļi…

—     Ja tu dzīvosi ar mani kopā, tad neviens neuzdrošināsies tevi kaut ar pirkstu aiztikt. Ne tikvien zvirbuļi, bet arī blēdis Vaska labi pazīst manu raksturu. Es jokus nemīlu…

Kanārijputniņš tūliņ kļuva drošāks un aizlidoja kopā ar vārnu. Neko sacīt, lizda bija lieliska, kaut tik bijis vēl kāds sausiņš un kāds gabaliņš cukura.

Vārna ar kanārijputniņu tagad sāka dzīvot kopējā lizdā Vārna, kaut arī viņai šad tad patika pabārties, nebija nekāds ļaunais putns. Viņas raksturā galvenais trūkums bija tas, ka viņa visus apskauda, bet pati jutās apvainota.

—      Kādā ziņā tad muļķīgās vistas labākas par mani? Bet viņas baro, kopj un sargā, — žēlojās vārna kanarijputniņam-

—      Vai arī ņemsim, piemēram, tos pašus baložus… Kāds no viņiem labums, bet paskat vien, kā viņiem pamet saujiņu auzu Tāds muļķa putns… Bet, tikko es pielaižos klāt, tūlīt visi dzen mani projām pa kaklu pa galvu. Vai tas ir taisnīgi? Un nopakaļis vēl nolamā: „Ak tu tāda vārna!“… Bet tu taču būsi ievērojis, ka esmu labāka par citiem un arī skaistāka?… Pieņemsim, ka par sevi man neklātos tā teikt, bet viņi paši spiež to darīt. Vai nav tiesa!

Kanārijputniņš visās lietās bija vienis pratis ar vārnu.

—     Jā, tu esi liels putns!…

—     Lūk, tā tas tiešām ir. Arī papagaiļus tur būros un kopj, bet kādā ziņā tāds papagailis ir labāks par mani?… Jāsaka, pats muļķīgākais putns. To vien zina kā bļaut un murmināt, bet neviens nevar saprast, par ko viņš tur plukšķ. Vai tā nav!

—    Jā, mums arī bija papagailis un briesmīgi visiem apnika.

—    Vai tad maz vēl citu putnu, kas dzīvo nezin kāpēc!… Strazdi, piemēram, atlaižas kā ārprātīgie nezin no kurienes. Nodzīvo vasaru un atkal aizlaižas. Tāpat bezdelīgas, zīlītes, lakstīgalas— vai tādu salašņu trūkums?

—    Vispār neviena nopietna, īsta putna… Tikko uzpūš dzestrumiņš, — visiem kājas pār pleciem un projām tie ir.

Patiesībā vārna un kanārijputniņš viens otru nesaprata. Kanārijputniņš nesaprata dzīvi brīvībā, bet vārna nesaprata dzīvi gūstā.

—     Krustmāmiņ, vai patiesi jums neviens nekad nav pabēris kādu graudiņu? — brīnījās kanārijputniņš. — Nu, jel vienu graudiņu?

—    Kāds tu esi muļķis… Kas par graudiņiem? Tā vien pielūko, ka tevi kāds nenosit ar rungu vai akmeni. Cilvēki ir ļoti ļauni…

Ar pēdējo spriedumu kanārijputniņš nekādā ziņā nebija vienis pratis, tāpēc ka cilvēki bija viņu visu laiku ēdinājuši. Varbūt vārnai tas tik tā liekas… Tomēr kanarijputniņam drīz nācās pašam pārliecināties par cilvēku ļaunprātību.

Reiz kanārijputniņš sēdēja uz žoga, kad pēkšņi viņam gar pašu galvu nožvindzēja smags akmens. Pa ielu gāja skolēni; viņi bija ieraudzījuši vārnu uz žoga — un kā tad nelaist viņai ar akmeni?

—    Nu, vai tagad redzēji? — jautāja vārna, nolaidusies uz jumta. — Visi viņi ir tādi, šie ļaudis.

—     Varbūt jūs, krustmāmiņ, esat viņus kaut kādi apkaitinājusi?

—      Patiesi neesmu viņiem nekā ļauna darījusi… Tāpat vien viņi visi dusmojas. Visi viņi manis neieredz…

Kanārijputniņam kļuva žēl nabaga vārnas, kuru neviens nemīlēja. Tā jau nemaz dzīvot nevarēja…

Ienaidnieku vispār bija daudz. Piemēram, runcis Vaska… Ar kādām taukainām acīm viņš noskatījās uz visiem putniņiem, izlikās guļam, un kanārijputniņš pats savām acīm redzēja, kā viņš satvēra mazu, nepiedzīvojušu zvirbuliti, — tikai kauliņi vien noskripšķēja un spalvas pajuka… Ai, cik briesmīgi! Tāpat vanagi arī nav labāki, laidelējas pa gaisu, bet tad pēkšņi kā akmens krīt virsū kādam neuzmanīgam putniņam. Kanārijputniņš tika arī redzējis, kā vanags stiepa cālēnu. Bez tam arī vārna nebaidījās ne no kaķa, ne no vanaga un ari pašai nebija iebildumu pamieloties ar maziem putniņiem. Sākumā kanārijputniņš tam neticēja, kamēr pats savām acīm pārliecinājās par to. Reiz viņš redzēja, kā vesels bars zvirbuļu dzinās pakal vārnai. Lido, čiepst, čivina… Kanārijputniņš briesmīgi izbijās un noslēpās lizdā.

—     Atdod, atdod! — nelabā balsī čiepstēja zvirbuļi, lidodami virs vārnas lizdas. — Vai tas redzēts? Tā jau tīrā neģēlība.

Vārna iešmauca savā lizdā, un kanārijputniņš ar šausmām ieraudzīja, ka viņa nagos atnesusi beigtu, asiņainu zvirbuliti.

—    Krustmāmiņ, ko jūs darāt?

—     Klusu! — vārna nošņācās.

Acis viņai bija briesmīgas, tā i zvēroja. Kanārijputniņš aiz bailēm pievēra acis, lai neredzētu, kā vārna saplosīs nelaimīgo zvirbulēnu.

„Tā viņa kādreiz apēdīs ari mani“, domāja kanārijputniņš.

Bet vārna katru reizi, kad bija paēdusi, kļuva laipnāka. Notīra knābi, nosēžas kaut kur ērtāk uz zara un saldi snauž. Vispārīgi, kā kanārijputniņš vēroja, krustmāmiņa bija briesmīgi ēdelīga un nekā nesmādēja. Te tā velk kādu maizes garoziņu, te gabaliņu piesmakušas gaļas, te kādas ēdiena atliekas, kuras sameklējusi mēslu bedrēs. Rakņāšanās pa tām bija vārnas vismīļākā nodarbošanās, un kanārijputniņš nekādi nevarēja saprast, kas par patikšanu var būt rakņāties pa mēslu bedri. Tomēr vārnai kaut ko pārmest bija grūti: viņai katru dienu vajadzēja tik daudz ēsmas, cik neapēstu ir divdesmit kanārijputniņu. Un tā vārnai visas rūpes bija tikai par ēšanu… Apsēstas kaut kur uz jumta un lūko, kur ko pakampt.

Kad vārnai bija slinkums pašai sameklēt ēdamo, viņa mēģināja ko panākt ar viltu. Ierauga, ka zvirbuļi kaut ko plucina, un tūlīt metas uz to pusi. It kā garām laizdamās, kliedz pilnā kaklā:

—      Ai, kā man nav vaļas… Nepavisam nav vaļas!…

Bet pēkšņi pielaižas klāt, pakampj laupījumu un projām bija.

—    Krustmāmiņ, tas taču nav labi, atņemt citiem visu barību, — kanārijputniņš sašutis reiz piezīmēja.

—      Nav labi? Bet ja es vienmēr gribu ēst?

—      Bet ari citiem gribas…

—      Nu, lai citi parūpējas paši par sevi. Tikai jūs, lutekļus, citi baro būrīšos, bet mums pašiem par sevi jāgādā. Un vai tev un zvirbulim daudz vajag? Ieknābjat kādu graudiņu un jūtaties paēduši visai dienai.

Vasara pagāja nemanot. Saule kļuva it kā aukstāka, bet diena — īsāka. Sākās lietainas dienas, sāka pūst auksti vēji. Kanārijputniņš jutās visnelaimīgākais par visiem putniem, sevišķi, kad lija lietus. Bet vārnai, kā liekas, tas neko nekait.

—      Kas par to, ka līst? — viņa brīnījās. — Palīsies, palīsies un atkal pāries.

—      Bet ir taču tik auksti, krustmāmiņ! Ai, cik auksti!

Sevišķi nelādzīgi bija pa naktīm. Samirkušais kanārijputniņš viss trīcēja, bet vārna vēl dusmojās.

—     Lūk, mīkstčaulis!… Ko tad darīsi, kad sals sāks kniebt un sniegs snigt?

Vārna jutās pat aizkārtā. Kas tas par putnu, kas baidās i no lietus, i no vēja, i no aukstuma Tad jau nemaz i dzīvot nevar šai pasaulē. Viņa atkal sāka šaubīties, vai tik šis kanārijputniņš maz ir īsts putns. Droši vien tikai izliekas par putnu…

—     Patiesi, es esmu gluži īsts putns, krustmāmiņ! — apgalvoja kanārijputniņš asarām acīs. — Tikai man ir auksti…

—     Nu, tā kā tu nemānies! Bet man tā vien liekas, ka tu tikai izliecies par putnu…

—     Nē, patiesi, es neizliekos…

Reizēm kanārijputniņš nogrima dziļās domās par savu likteni. Kas zin’, labāk būtu bijis palikt būrītī… Tur var dzīvot silti un būt paēdis. Viņš pat vairākas reizes pielidoja pie tā loga, kur stāvēja viņa paša būrītis. Tajā jau sēdēja divi jauni kanārijputniņi un apskauda viņu.

—     Ak, cik auksti! —žēli čiepstēja salstošais kanārijputniņš.

—     Laidiet mani iekšā.

Kādā rītā, kad kanārijputniņš palūkojās no vārnas lizdas, viņu pārsteidza bēdīga aina: pa nakti zeme bija apklājusies ar pirmo sniegu it kā ar līķautu… Visapkārt viss bija balts. Un kas tas galvenais — sniegs bija apklājis visus tos graudiņus, no kuriem bija pārticis kanārijputniņš. Bija vēl atlicis tikai sērmūksils, bet kanārijputniņš nevarēja šīs skābās ogas ēst. Vārna

—     tā sēž pīlādzī, knābā ogas un slavē:

—    Ai, cik labas ogas!…

Pāris dienu palidojies, kanārijputniņš jutās pavisam izmisis. Kas nu būs tālāk?… Tā jau var badā nomiri…

Kanārijputniņš sēž un bēdājas. Piepeši viņš ierauga: tie paši skolēni, kas bija svieduši vārnai ar akmeni, ieskrēja dārzā, izklāja uz zemes tīklu, izkaisīja garšīgās linu sēklas un aizskrēja.

—    Bet viņi taču nepavisam nav ļauni, šie zēni, — kanārijputniņš priecājās, noraudzīdamies uz izmesto tīklu.

—     Krustmāmiņ, zēni atnesuši man barību.

—   Ir gan laba barība, neko teikti — ieķērcās vārna, — ne

domā tur degunu pabāzt… Vai dzirdi? Tiklīdz sāksi graudiņus knābāt, tūliņ tu sapīsies tīklā.

—     Bet kas tad būs?

—     Pēc tam iebāzis tevi būrī,

Kanārijputniņš nogrima pārdomās — i ēst gribas, 1 no būrīša bail. Zināms, ir jācieš aukstums un izsalkums, bet tomēr daudz labāk ir dzīvot brīvībā, sevišķi, ja nelīst lietus.

Dažas dienas kanārijputniņš cietās, bet—bads nav brālis,

—     beidzot ēsma viņu pievilināja, un viņš sapinās tīklā.

—    Ak, glābiet, glābiet!…—viņš žēli čiepstēja. —Es nekad vairs tā nedarīšu… labāk nomirt badā nekā atkal nokļūt sprostā.

Kanārijputniņam tagad šķita, ka pasaulē nav nekā labāka par vārnas lizdu. Nūjā, zināms, bija jau jācieš gan aukstums, gan bads, bet par to pilnīga brīvība. Kur iepatikās, tur aizlido… Viņš pat sāka raudāt. Atnāks zēni un atkal ieliks viņu būrītī…

Viņam par laimi garām laidās vārna un redzēja, ka notikusi nelaime.

—    Ak tu muļķis tāds!—viņa ieķērcās. — Es taču tev sacīju, lai tu neaiztiec ēsmu.

—     Krustmāmiņ, vairāk tā nedarīšu…

Vārna bija atlaidusies laikā. Zēni jau skrēja šurp, iai saķertu laupījumu, bet vārna paspēja saraut smalko tīklu, un kanārijputniņš atkal tika brīvībā. Zēni ilgi dzinās pakaj nolādētai vārnai, svieda viņai ar rungām un akmeņiem, visādi lamādamies.

—    Ai, cik nu ir labi! — priecājās kanārijputniņš, ticis atkal savā lizdā.

—    Zināms, ka labi. Bet nu tik piesargies! — ķērca vārna.

Kanārijputniņš sāka atkal dzīvot vārnas lizdā un nežēlojās

vairs ne par aukstumu, ne par badu.

Reiz vārna aizlaidās barību meklēt, pārgulēja nakti turpat tīrumā, bet, kad atgriezās mājās, kanārijputniņš gulēja lizdā ar kājiņām uz augšu.

Vārna-pielieca galvu, skatījās un sacīja:

—    Nu, es taču teicu, ka tas nav putns!…

.

SATURS

Pasaka par Zvirbuli Zvirbuļdelu, Ķīsi Ķīšadelu un jautro skursteņslauķi Jašu

Pasaka par Odu Odadēlu Gardeguni un par pinkaino Lāci Strupasti

Pasaka par drosmīgo zaķi Garausi Grcizaci Strupasti  Pasaka par vārniņu Melngalvīti un dzelteno kanārijputniņu

MAZIE LASĪTĀJI!

Lūdzu atrakstiet redakcijai, kā jums šīs pasaciņas patika.

Mūsu adrese: Rīgā, Padomju bulvārī № 24, Jaunatnes un bērnu literatūras redakcijā.

Redaktore R. Avekse. Māksi, redaktors R. Jansons.

Techn. redaktore M. Krasovska. Korektori: R. Ezeriņa un Z. Brauere.

Nodota salikšanai 1949. g. 5. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1950. g. 6. jūnijā. Papira formāts 61X86’/*. 2,245 papīra loksnes, 4,275 iespiedloksnes, 4,321 izdevn. loksnes. Metiens 20000 eks. JT 12384. Izdevniecības № 2942 J-304, pasūt. № 12842. Iespiesta LPRRT Paraugtipografijā, Rīgā. Maksā 4 rbj, 30 kap.

ЛЛТГОСИЗДАТ РИГЛ Отпечатано в Образцовой тип. «ПРТПП, Рига, ул. Маскавас, 11.

Content

Mamins-Sibirjaks Dmitrijs Narkisovičs Aļonuškas pasaciņas

PASAKA PAR ZVIRBULI ZVIRBUĻDĒLU, KISI ĶĪŠADĒLU UN JAUTRO SKURSTEŅSLAUĶI JAŠU

PASAKA PAR ODU ODADĒLU GARDEGUNI UN PAR PINKAINO LĀCI STRUPASTI

PASAKA PAR DROSMĪGO ZAĶI GARAUSI GREIZACI STRUPAST!

PASAKA PAR VĀRNIŅU MELNGALVlTI UN DZELTENO KANARIJPUTNINU

SATURS