Goļavkins Viktors

Apnicīgais Miša

Viktors Goļavkins

Apnicīgais Miša

Viss bus lieliski!

Niķa vairs nebija mazs zēns. Viņš pat skolā gāja. Pazina gandrīz visus burtus. Katrā ziņā viņš jau bija liels, nevis mazs.

Bet... Niķa neprata pats apģērbties. Viņu ģērba tētis vai māmiņa. Tētis vai māmiņa viņu apģērbj, un viņš iet uz skolu, it kā pats būtu apģērbies. Bet noģērbties viņš nezin kāpēc bija iemanījies. To viņš labi prata. Tas viņam izdevās.

Tētis ar māmiņu dažreiz viņam saka:

. — Tu taču proti noģērbties pats. Nu pamēģini arī apģērbties pats. Dari tieši tāpat kā noģērbjoties. Bet viņš vicina rokas, dauza ar kājām. Negrib piekrist. Un veltīgi . .. Paklausieties, kas reiz notika.

Bija fizkultūras stunda. Niķa noģērbās kopā ar visiem pārējiem. Viņš paskraidīja, palēkāja. Tad stunda beidzās, visi apģērbās.

Bet Niķa nezina, ko-iesākt. Viņš taču pats neprot apģērbties. Viņš jāapģērbj māmiņai vai tētim. Bet vecāku šeit nav. Viņi ir mājās. Kā lai viņi zēnu apģērbj?

Niķa tur padusē bikses un kreklu.

Viņš kaut ko gaida. Bet nav ko gaidīt. Ko lai gaida?

Viņš bija spiests pats apģērbties.

Niķa uzāva kurpes, taču nepareizā kājā. Ačgārni uzvilka kreklu. Bet bikses tā arī neprata uzvilkt.

Viņš devās mājās vienās sporta biksītēs. Bikses nesa rokā.

Labi vēl, ka bija rudens.

Bet ja būtu bijusi ziema?

Jāprot pašam visu darīt jau no agras bērnības. Tad viss būs lieliski!

Lokomotīve pie debesīm

Niķa, iedams uz skolu, apstājās, sāka skatīties debesīs, aplūkot mākoņus. Pat muti iepleta — tik ļoti viņš bija aizrāvies.

Pie debesīm peld mākoņi. Viens mākonis izskatās kā gailis. Otrs — līdzīgs zaķim. Trešais — kā skrejošs baltais lācis.

«Tie tik ir brīnumi!» Niķa domā. «Cik jocīgi — pie debesīm peld zvēri un putni!»

Viņam garām uz skolu steidzas bērni. Tikai Nīka nekur nesteidzas.

Viņš ir mazliet neapmierināts ar debesīm. Tur redzami tikai zvēri. Cita lieta, ja parādītos lokomotīve. Būtu labi, ja ar visiem vagoniņiem. Bet arī bez vagoniņiem nebūtu slikti. Tomēr ar vagoniņiem būtu labāk.

Niķa gaida lokomotīvi.

Taču tā nerādās.

Bet Niķa gaida.

Tomēr lokomotīves nav.

Var būt, ka vēl parādīsies?

Ta arī butu teicis

Niķa nolauza krēslam kāju. Klasē neviens to neredzēja.

Niķa atbalstīja kāju pret krēslu, lai tas kaut kā stāvētu, un nolika krēslu agrākajā vietā.

Pašķielē ar vienu aci: tomēr interesanti zīnāt, kas apsēdīsies uz krēsla! Bet, kā par spīti, neviens nesēžas.

Otrā dienā Niķa par krēslu bija aizmirsis. Pats uz tā apsēdās un novēlās uz grīdas,

— Kas salauzis krēslu? — Niķa iebļāvās.

—, Tu pats to salauzi! Tu taču nupat nokriti ar visu krēslu!

— Es salauzu vakar, nevis šodien!

— Tātad tu salauzi divus krēslus?

— Es netīšām.,

— Tad tā arī būtu teicis!

Un kas par to?

— Tu atkal skrien salā bez cepures?

— Un kas par to? — Niķa saka.

— Tu atkal stundās pļāpāji?

— Un kas par to? — Niķa saka.

— Tu atkal skandini «un kas par to»?

— Un kas par to? — Niķa atbild.

Tīrais negals ar viņu!

Reiz Niķa nolikās gulēt un sapnī redzēja,

ka iet pa taciņu. Pretī tipina ēzelītis.

— Krā, krā, — ēzelītis ķērc.

— Nevis krā, krā, bet jāsaka — īā, —

Niķa pamāca.

— Un kas par to? — ēzelītis atbild.

Niķa pabrīnījās un gāja tālāk.

Viņam pretī tek vista.

— Vau! — vista ierejas.

— Nevis vau, bet jāsaka — ko, ko, ko, —

Niķa pamāca.

— Un kas par to? — vista atbild.

Niķa pabrīnījās un gāja tālāk.

Pretī lēkšo kamielis.

— Miau, miau! — kamielis ņaud.

>— Nevis miau, bet jāsaka savādāk, — Niķa/pamāca.

— Un kas par to? — kamielis atjautā.

— Atkal «un kas par to»?! — Niķa iekliedzas.

Un pamostas. Apsēstas uz gultas malas un domā: «Cik labi, ka tas viss notika tikai sapnī.»

Kopš tā laika Niķa nekad vairs nesaka «un kas par to».

Slikti izgaja

Pirms stundas skolēni sastājās pa pāriem. Dežurante Taņa pārbaudīja visiem rokas un ausis — vai ir tīras?

Bet Niķa paslēpās zem sola. Sēž, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Taņa viņam sauc:

— Niķa, nāc parādi ausis! Neslēpies!

Bet viņš izliekas, ka nedzird. Tup zem sola un nekustas.

Taņa atkal sauc:

— Niķa, kas ir! Parādi ausis un rokas!

Niķa tomēr neko neatbild.

Kad Taņa visus bija pārbaudījusi, viņa piegāja

pie sola, zem kura tupēja Niķa, un teica:

— Lien nu laukā! Ka tev nav kauna!

Niķa bija spiests izlīst no sola apakšas.

Taņa iesaucās: «Ai!» — un atkāpās.

Niķa viscaur bija noziedies ar tinti — gan seju,

gan rokas, pat drēbes noziedis.

Viņš sāka taisnoties:

— Man tikai rokas bija mazliet netīras, bet tinti es nupat izlēju, kad palīdu zem sola.

Lūk, cik slikti izgāja!

izklaidīgais

Ir taču pasaulē izklaidīgi cilvēki!

Nu, paklausieties!

Nikam nokrita zemē spalvaskāts. Viņš palīda zem sola to meklēt. Ilgi ložņaja pa solu apakšu, līdz skolotāja teica:

— Nu, Niķa, diezgan tur lodāt!

— Es tūlīt, — Niķa atsaucās. Un viņš izlīda no sola apakšas, tikai citā vietā un apsēdās pavisam citā solā, blakus Kost-jam Koškinam. Kostja tajā reizē sēdēja viens pats.

Koškins pat izbijās, — iedomājieties tikai, pēkšņi viens izlien no sola apakšas un apsēstas blakus! Vel jo vairāk tāpēc, ka viņš Niķu ātrumā nepazina.

Viņš iekliedzās:

— Vai, kas tad tas?!

Niķa arī ātrumā nesaprata, kas par

lietu. Viņš apjuka un teica:

— Tas esmu es.

Beidzot Kostja Koškins pazina Niķu un jautāja:

— Kāpēc tu esi šeit?

Niķa izklaidīgi atbildēja:

— Nezinu.

— Kā tā — nezini?

— Es domāju, ka esmu apsēdies savā solā. Bet te izrādās, ka tas nav mans sols. Nesaprotu, kā tas iznācis.

Skolotāja jautāja:

— Nu, vai tu spalvaskātu atradi?

— Vai, — Niķa iesaucās, — es aizmirsu, kāpēc biju palīdis zem sola . . .

Dziedoša Katja

Mūsu dzīvoklī dzīvo Katja. Viņa ir zaķapastala. Ja gaitenī skan dziesma, tad skaidrs, ka tā ir Katja, kas tur dzied aiz bailēm. Viņa baidās no tumsas. Viņa nespēj iedegt gaiteni gaismu, tāpēc dzied, lai aizdzītu bailes.

Es nemaz nebaidos no tumsas. Kāpēc baidīties? Es vispār ne no kā nebaidos. No kā gan jābaidās? Es brīnos par tiem, kuri baidās. Piemēram, par Niķu. Reiz Katjai pastāstīju atgadījumu ar Niķu.

Mēs vasarā dzīvojām mežā teltis.

Kādu vakaru Niķa aizgāja pēc ūdens. Pēkšņi viņš atskrien atpakaļ bez spaiņa un sauc:

— Vai, zēni, tur ir ragains velns!

Mēs aizgājām paskatīties un ieraudzījām celmu. Celmam bija izaugušas atvases, kas izskatījās kā ragi.

Visu vakaru mēs smējāmies par Niķu, kamēr aizmigām.

Otrā rītā Niķa paņēma cirvi un aizgāja lauzt šo celmu laukā.

Meklē, meklē — nevar atrast. Celmu ir daudz. Bet tā celma, kas izskatās pēc velna, nekur neredz. Tumsā celms izskatījās pēc velna, bet dienā tas nemaz nav līdzīgs velnam. To nevar atšķirt no pārējiem celmiem.

Zēni smejas:

•— Kāpēc tu gribi celmu izlauzt?

— Kā gan citādi, — Niķa atbild, — es taču naktī atkal nobīšos.

Zēni viņam saka:

— Tu izdari tā. Ņem un izlauz visus celmus. Starp tiem noteikti būs arī tas celms. Un ej droši tālāk.

Niķa skatās uz celmiem. To ir daudz. Kāds simts. Bet var būt, ka divi simti. Pamēģini nu visus izlauzt!

Niķa atmeta ar roku. Lai paliek celmi. Celmi taču nav velni.

Katja noklausījās notikumu ar Niķu un pasmējās:

— Vai, cik tas Niķa ir jocīgs zēns!

Nikas jaunas slēpēs

Slēpes ir ļoti laba manta! Ar slēpēm var lēkt no tramplīna! Var ieskrieties-. Slēpes tik tiešām ir lieliska manta!

Ir ziema. Jauki. Snieg sniedziņš. Meitenes laižas ar slēpēm no kalniņa'. Arī Niķa iet pastaigāties ar slēpēm. Viņš tās nes uz pleca.

Pastaigāja brītiņu, tad pastāvēja, paskatījās.

Un atkal sāka staigāt.

Tad pasēdēja uz soliņa.

Un atkal staigā. Bet slēpes aizvien vēl tur uz pleca. Ar slēpēm var vizināties. Laisties lejā no kalniņa. Ne jau katram ir savas slēpes.

Tā viņš ar tām staigā. Staigāja, staigāja, taču slēpes nest uz viena pleca ir grūti. Viņš tās pārlika uz otra pleca.

Un atkal staigā.

Staigā un domā: «Uz mani visi skatās. Visi redz, ka es esmu īsts slēpotājs. Man ir gluži jaunas slēpes. Skaistas. Ar tām var laisties no kalniņa. Var skrieties. Slēpes ir lieliska manta.»

Un viņš savā nodabā turpina staigāt.'

Iet un domā: «Cik labi! Tētis man nopirka slēpes. Ja gribēšu — tās piesprādzēšu un slēpošu. Ja gribēšu — laidīšos no kalniņa. Cik labi, ka ir slēpes!»

Un turpina staigāt.

Staigā un staigā. Skatās visapkārt. Nes slēpes uz pleca. Un domā., Viņš domā, cik labi, ka ir slēpes. Un tā tālāk...

Bet saule jau riet. Bērni beidz slēpot. Viņi liek slēpes uz pleca. Un iet mājās. Beidzot!

Nikam slēpes jau sen ir uz pleca.

Niķa iet mājās kopā ar pārējiem bērniem. Nes uz pleca savas slēpes. Un domā: «Slēpes ir laba manta. Ar tām var laisties no kalniņa. Var iet skrieties. Un tā tālāk.»

Tur jau ir ia lieta

Ziema. Nikam salst ausis., Pēkšņi viņš redz šādu ainu. Viņš redz āliņģī kādu vīru. Tas nesauc palīgā: «Glābiet!» Viņš nevienu nesauc palīgā. Tieši otrādi. Viņš pavisam mierīgi tup ūdenī. Pat smaidīdams sprauslo.

Vīrs izkāpa ārā no āliņģa. Palēkāja pa sniegu un atkal ielīda āliņģī. «Tie nu gan ir zili brīnumi,» Niķa domāja. «Kā viņš var tik ilgi tupēt āliņģī?! Viņš laikam ir izturīgs un drosmīgs, ja ziemu tup āliņģī, kad visi citi staigā kažokos. Ja es tā varētu tupēt āliņģī! Un tā, lai visi redzētu, kā es tur tupu. Lai visa mūsu klase redzētu: Taņa, Slaviks, Andrjuša, Mariks. Tad viņi teiktu: «Zili brīnumi! Skatieties! Re, kur viņš ielīdis!» Es smaidītu, āliņģī tupēdams. Neviena slimība man nepieliptu . ..»

Vīrs pa to laiku izkāpa no āliņģa un, rāmi smaidīdams, apģērbās. Viņam no aukstuma zobi neklabēja, un viņš nerāvās čokurā. Nekā tamlīdzīga. Viņš turpināja smaidīt.

Pārsteigtais Niķa pajautāja:

— Vai jums nesalst?

— Nc, man pat karsti, — virs vaļsirdīgi atbildēja.

— Tas nu gan ir ko vērts! — Niķa teica. — Vai jūs esat sportists?

— Tur jau ir tā lieta, ka sportists, — vīrs atbildēja.

Pec ziemas nāks vasara

Niķa jau sen sāka mācīties peldet. Ziemā. Viņš ātri soļoja pa istabu un vēzēja rokas. Lūk, tā: viens, divi. Un izdevās tīri labi — kā peldot brasa stilā. Turklāt viņš spraušloja, it kā atrastos ūdenī, — kā īsts peldētājs. Viņš vairākkārt bija redzējis, kā peld, pat redzējis čempionu peldam. Čempions tieši tāpat sprausloja un tieši tāpat vēzēja rokas. Čempions gan peldēja baseinā, bet Niķa staigāja pa istabu — reiz taču ir jāiemācās peldēt! Vienā mirklī jau nevar... Vajag pakāpeniski . ..

Vecmāmiņa, redzēdama, ka Niķa cenšas, uzmundrināja:

— Tā, tā. Tā gan! ... Labi! Nu, vēlreiz!

Un Niķa centās, cik vien jaudāja. Viņš staigāja un sprausloja.

Pienāca vasara. Niķa aizbrauca uz laukiem. Tur bija liels jo liels dīķis. Niķa aizgaja pie dīķa. Lielisks dīķis. Niķa stāv, skatās, bet ūdenī kāpt neiedrošinās. Citi bērni šļakstinās, peldas, taču Niķa stāv un skatās.

Viņam pārējie sauc:

— Ko tu stāvi, muti atplētis? Nāc šurp! Ūdens ir silts.

— Vēlāk, — Niķa atbild.

Bet pie sevis domā: «Vel ir par agru.

Ziemā jāpamācās. Jāpatrenējas. Mājās ir mierīgāk. Nav jau nekur jāsteidzas. Šī jau nav pēdējā vasara. Bus vēl cita vasara!»

Un tiešām. Būs ziema. Tad pienāks vasara. Pēc tam — atkal ziema. Pēc tās — atkal vasara ... Kas nu tiesa, tas tiesa!

Niķa vasarnīca

Niķa izstrādāja vasarai plānu.

Tas bija šāds: «Vasarnīcā iestādīt dārzu. Iemācīties vārīt zivju zupu, nošaujoties gluži melnam un katrā ziņā izglābt slīkstošo.»

Niķa ieradās vasarnīcā un tūlīt ķērās pie darba. Viņš gribēja iestādīt kociņus, bet nebija lāpstas. Ja lāpstas nav, tad arī dārza nebūs. Ar ko lai zemi rok?

«Dārzu iestādīšu vēlāk,» Niķa nolēma. «Labāk vārīšu zivju zupu.»

Sarosījās Niķa vārīt zivju zupu. Kastrolītis ir, bet zivju nav. Visas zivis ir upe. Pamēģini 1ās noķert!

«Labāk iešu sauļoties,» Niķa nolēma.

Viņš augu dienu gulējā saulē. Un tik ļoti iedega, ka visa āda nolobījās. Nu tikai vaid, pat raud. Protams, viņš vairāk arī nemēģināja sauļoties. Kaut gan melns tā arī nezin kāpēc nekļuva.

«Labāk iešu uz upīti. Varbūt tur kāds,slīkst.»

Bet tur neviens neslīka. Nīka ļoti uztraucās un laikam no uztraukuma pats sāka slīkt. Viņš nemaz neprata peldēt.

Būtu notikusi nelaime, ja tuvumā negadījusies Kātiņā. Viņa uzsauca Nikam:

— Nebaidies, te ir sekls!

Niķa izkāpa krastā pagalam nikns.

— Nevaru ciest skuķus, — viņš teica. — Mūžīgi viņas bāž degunu citu darīšanās!

Ko Nikam darīt?

Niķa bieži kavēja skolu. Laikam viņš nespēja laikā piecelties. Tad viņš nenokavētu.

Skolotāja Nikam teica:

— Aiznes mātei šo zīmīti, lai viņa vakarā atnāk uz skolu. Man jārunā ar tavu māti.

Bet Niķa zīmīti mātei nenodeva. Viņš nolēma, ka tā būs labāk.

Otrā dienā viņš piecēlās labi agri un agrāk par visiem ieradās skolā. Laikam bija nolēmis vairs nekavēt stundas.

Viņš gribēja iet klasē, bet tad kļuva domīgs, jo pēkšņi atcerējās zīmīti,

«Ko lai daru?» Niķa domā. «Kā lai eju klasē? Ko lai saku skolotājai? Labāk noslēpšos.»

Un Niķa noslēpās garderobē. Viņš iekārtojās kaktā pie radiatoriem. Visapkārt karājas mēteļi. Neviens neredzēs, ka viņš te sēž. Sēdi, cik tīk. Silti un mājīgi.

Tikai viena nelaime — kļuva ļoti garlaicīgi. Un aiz garlaicības Niķa aizmiga.

Viņš nogulēja visas mācību stundas.

Niķa pamodās no trokšņa. Tie bija skolēni, kas nāca pēc mēteļiem.

Niķa pašmauca bērniem garām un devās uz mājām, it kā nekas nebūtu bijis.

Nākamajā dienā viņš atkal uzcēlās agrāk nekā parasti. Atkal ieradās skolā laikā.,

Un skolā atkal atcerējās zīmīti. Bet vēlreiz iet uz garderobi negribas. Nevar taču visu laiku sēdēt garderobē!

Viņš stāv gaiteņa vidū un domā: «Ko nu darīt?» Noskanēja zvans. Visi bērni iegāja klasē, bet Niķa arvien vēl domā.

Grūti pateikt, ko Nikam tagad darīt.«,

Visam savs laiks

Es atliku malā uzdevuma risināšanu un aizskrēju uz dārzu pie zēniem. Skrienu, bet man pretī nāk mūsu skolotājs.

— Kā klājas? — viņš jautā. — Vai vēju ķer?

— Nē, es tāpat vien skrienu pa dārziņu.

Eju skolotājam blakus un domāju: «Tūlīt viņš man pajautās, kāds ir uzdevuma atrisinājums, bet ko lai atbildu? Es taču vēl neesmu paguvis to atrisināt.»

Bet viņš saka:

— Jauks laiciņš ««„

— Nūja, — es atbildu, — protams, jauks... >— Bet pats baiļojos: un ja nu pēkšņi viņš pajautā par uzdevumu?

Bet skolotājs saka:

— Tev ir sarkans deguns! — un smejas.

■ — Man vienmēr ir sarkans deguns, tāds nu tas Ir,

— Un tu domā visu mūžu dzīvot ar tādu degunu?

Es nobijos:

— Bet ko lai ar to daru?

— Pārdod un nopērc jaunu!

— Jūs jokojat.

Viņš atkal smejas.

Es gaidu, kad tad viņš ierunāsies par uzdevumu.

Bet skolotājs tā arī neko nejautāja. Laikam par uzdevumu bija aizmirsis.

Nākamajā dienā viņš mani izsauca un saka:

— Nu, parādi uzdevumu.

Izrādās, ka nebija vis aizmirsts.

Burtnīcas lietu

Starpbrīdi Mariks man saka:

— Aizmuksim no stundām. Rau, cik ārā jauks laiks!

— Bet ja nu tante Daša mūs aiztur ar visiem portfeļiem?

— Izmetīsim portfeļus pa logu.

Palūkojāmies ārā pa logu: pie pašas sienas sauss, bet mazliet tālāk — milzīga peļķe. Nevaram taču portfeļus mest peļķē. Mēs noņēmām bikšu siksnas, sasējam tas kopā un uzmanīgi ar tam nolaidām portfeļus. Šai bridi atskanēja zvans. Ienāca skolotājs. Vajadzēja apsēsties savās vietas. Sākās stunda. Aiz loga iegrabejas lietus. Mariks man atsūtīja zīmīti:

Es viņam atbildu:

Viņš man raksta:

Es viņam atbildu:

Te mani izsauca pie tāfeles.

— Es pie tāfeles nevaru iet, — saku.

«Kā lai eju bez siksnas?» domāju.

— Nāc, nāc, es tev palīdzēšu, — skolotājs saka.

— Man nevajag palīdzēt.

— Vai tu pēkšņi neesi saslimis?

— Esmu saslimis, — saku.

— Bet kā ar mājas darbiem?

— Ar mājas darbiem viss kārtībā.

Skolotājs pienāk man klāt.

— Parādi burtnīcu.

Es klusēju.

— Kas ar tevi notiek?

Es turpinu klusēt.

— Būs jāliek divnieks.

Viņš atver žurnālu un ieliek

man divnieku, bet es domāju par savu burtnīcu, kas pašlaik mirkst lietū.

Skolotājs ieliek man divnieku un mierīgi nosaka: — Kāds tu šodien dīvains . . .

Zandrejevs

Pie visa vainīgs mans uzvārds — Andrejevs. Es pēc alfabēta žurnālā esmu pirmais, tāpēc mani bieži izsauc. Un tādēļ es mācos sliktāk par citiem. Piemēram, Vovkain Žikulovam visas atzīmes ir apaļi piecnieki. Ar viņa uzvārdu to nav grūti panākt, jo viņš ir pašās saraksta beigās. Gaidi nu, kamēr izsauks! Bet ar manu uzvārdu ir tīrās nedienas. Sāku gudrot, ko iesākt. Gudroju, pusdienas ēdot, gudroju pirms gulētiešanas — neko nespēju izgudrot. Pat skapī ielīdu pagudrot, lai mani neviens netraucētu. Skapī tad arī izgudroju, ko darīt.

Ieeju klasē un paziņoju:

— Es vairs neesmu Andrejevs, bet Zandrejevs.

— Ko nu stāsti — tu vienmēr esi bijis Andrejevs!

— Bet tagad, — saku, — nebūšu vairs Andrejevs, bet gan Zandrejevs, un mans uzvārds sāksies ar «Z».

— Neko nevar saprast. Kā tu vari būt Zandrejevs, ja tu esi Andrejevs? Tāda uzvārda nemaz nav.

— Dažiem nav, — saku, — bet dažiem ir. To nu atļaujiet man pašam zināt!

— Dīvaini, — Vovka saka, — kāpēc tu pēkšņi sadomāji kļūt par Zandrejevu?

— Drīz vien sapratīsiet, — es atbildu.

Pieeju pie skolotāja un saku:

— Man, vai zināt, tāda lieta: es tagad esmu Žandrejevs. Vai nevar žurnālā manu uzvārdu izlabot, lai tas sāktos ar «2»?

— Kas tie par kumēdiņiem? — skolotājs jautā.

— Tie nav nekādi kumēdiņi. Man tas ir ļoti svarīgi. Es tad uzreiz kļūšu teicamnieks.

— Ak, lūk, kā! Tad jau var. Nāc, 2andrejev, atbildēt!

Es pats piešuvu pogu!

Es pats piešuvu pogu. Tiesa, es to piešuvu šķībi, taču pats. Bet māmiņa lūdz mani palīdzēt novākt galdu, it kā es savai mātei negribētu palīdzēt, — es taču pats piešuvu pogu! Vakar mani pēkšņi nozīmēja par klases dežurantu. Liela man vajadzība dežurēt! Es taču pats piešuvu pogu, bet viņi sauc: «Uz citiem neceri!» Es ne uz vienu neceru. Es visu daru pats — pats piešuvu pogu ...

Kā es zem sola tupēju

Tikko skolotājs pagriezās pret tāfeli, es vienā rāvienā palīdu zem sola. Kad skolotājs pamanīs, ka esmu pazudis, droši vien briesmīgi brīnīsies.

Interesanti, ko viņš nodomās? Sāks visiem prasīt, vai viņi nezina, kur es esmu palicis, — tie tik būs joki! Pagājusī jau puse stundas, bet es vēl arvien tupu. Kad jel, domāju, viņš pamanīs, ka manis nav klasē? Zem sola ir grūti tupēt. Man pat mugura sāka sāpēt. Pamēģini nu tā visu laiku notupēt! Es ieklepojos — ne mazākās uzmanības. Ilgāk vairs nespēju. Turklāt Serjoža visu laiku ar kāju man biksta mugurā. Neizturēju, ne-notupēju līdz stundas beigām. Lienu laukā un saku:

— Atvainojiet, skolotāj . . .

Skolotājs jautā:

— Kas ir? Gribi iet pie tāfeles?

— Nē, atvainojiet, es zem sola sēdēju ...

— Nu, un vai tur zem sola ir ērta sēdēšana? Tu šodien sēdēji ļoti klusu. Tā vienmēr stundu laikā tev būtu jāsēž.

Kumodes pārbīdīšana

Mašai ir septiņi gadi. Viņa mācās pirmajā klasē un ir teicamniece. Viņu min par paraugu citiem bērniem — kā labāko skolnieci. Taču reiz notika šāds gadījums. Maša nebija sagatavojusi stundu un vispār neko nespēja atbildēt. Klase bija izbrīnījusies, un visi zēni un meitenes nodomāja: «Tas nu gan ir joks!»

Skolotājs uz viņu stingri paskatījās.

— Paskaidro, Maša, — ko tas nozīmē?

Maša sāka raudāt un izstāstīja visu pēc kārtas.

— Mums gadījās liela nelaime. Māmiņa pārbīdīja kumodi. Bet brālītis sēdēja uz grīdas. Viņš spēlējās ar vilciņu. Vilciņš paripoja zem kumodes. Brālītis palīda meklēt vilciņu. Un māmiņa viņam saspieda vēderu. Brālīti aizveda uz slimnīcu. Visi ļoti raudāja, un es nevarēju sagatavot stundas.

Zēni un meitenes nodomāja: «Tas nu gan ir notikums!» Bet skolotājs teica:

— Ja tā, tad tas ir pavisam kas cits. — Un noglaudīja Mašai galvu.

Pagāja vairākas dienas.

Skolotājs sastapa Mašas māti. Viņš sacīja:

— Jums atgadījusies tāda nelaime! Jūs ar kumodi saspiedāt dēlu. Mēs visi jums jūtam līdzi.

— Ko jūs, ko jūs! — Mašas māte iesaucās. — Man nav ne kumodes, ne dēla. Man ir tikai meita.

Muldoņas

Sena un viņa sola biedrs Jura nepamanīja, ka ienācis skolotājs. Seņa kaut ko uzzīmēja uz delnas un parādīja biedram.

— Tas esmu es, — viņš teica. — Vai līdzīgs?

— It nemaz, — Jura atbildēja, — tev nav tādas ausis.

— Kādas tad man ir ausis?

— Kā ēzelim.

— Bet tev deguns kā nīlzirgam.

— Bet tev galva kā egles čiekurs.

— Bet tev galva kā spainis.

— Bet tev mutē nav viena zoba . ..

— Bet tu esi rudmatis.

— Bet tu esi siļķe.

— Bet tu esi plīvuraste.

— Kas tā tāda?

— Plīvuraste — un cauri!

— Bet tu esi perverders...

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka tu esi perverders!

— Bet tu esi dirbirtirs.

— Bet tu esi virtirvirs.

— Bet tu esi rrrrrrrr . . .

— Bet tu esi zzzzzz. . .

— Bet tu . .. u! — Jura teica un pamanīja blakus stāvam skolotāju.

— Gribētu zināt, — skolotājs jautāja, — kas jus galu galā

esat?

Ka mes lidojam

Mēs ierādāmies lidosta, kur mus bija ielūguši šefi lidotāji.

Visa mūsu klase sakāpa vienā lidmašīnā. īsta māja — ne lidmašīna! Ja gribi — sēdi, ja gribi — stāvi, dari, kā vēlies. Valērijs sāka dziedāt. Bet, kad lidmašīna iedūcās, viņš nezin kāpēc pēkšņi apklusa.

— Vai mēs jau lidojam? — viņš jautāja. — Vai vēl nelidojam?

Kāds skaļi atsaucās:

— Lidojam! Lidojam!

— Man bail, — Valērijs sacīja. — Kāpēc es labāk negāju uz kino? — Un klabina zobus.

Es viņam teicu:

— Tev bail tāpēc, ka neesi pieradis.

— Bet vai tu agrāk esi lidojis? — Valērijs jautāja.

— Es esmu braucis ar kuteri. Bet tas ir gandrīz viens un tas pats. Mēs ar tēvu no kutera zivis zvejojām.

Pēkšņi pie mums ienāca lidotājs. Viņš pasmaidīja un jautāja:

— Nu, kā jūtaties?

Valērijs ieaurojās:

— Vai, ejiet pie stūres! Lidmašīna nogāzīsies! — un iepink-šķējās.

Lidotājs sāka smieties.

— Nebaidies. Pie stūres taču ir vēl otrs lidotājs.

Valērijs mitējās raudāt.

— Ak tu, pinkšķi! — lidotājs sacīja. — Uz tevi skatās meitenes.

Katja, to dzirdēdama, teica:

— Mēs uz viņu nemaz neskatāmies. Mēs raugāmies pa logu.

Bet lidotājs nerimās:

— Viņas pat negrib uz tevi skatīties, ak tu, gļēvuli!

Miša Kolosovs sacīja:

— Ir gan Valērijs savādnieks. Sākumā dziedāja, bet pēc tam sāka baidīties.

Ļoņa Skorikovs sacīja:

— Viņš laikam aiz bailēm dziedāja.

Lidmašīna sāka nolaisties.

Mēs izkāpām no lidmašīnas.

— Ak, — Valērijs sacīja, — būtu labi, ja vēl varētu pavizināties.

— Ļoti jauki, — lidotājs pasmaidīja, — tūlīt vizināsimies helikopterā.

Es skatos — Valērijs jau pazudis.

— Kur Valērijs? — bērni taujāja.

Viņš laikam aizgājis uz kino! . ..

Lukjans

Katju stundā izsauca atbildēt, bet Maša aizrautīgi skatās pa logu. Katja gaida, ka draudzene viņai teiks priekšā, bet Maša redz sunīti Lukjanu un čukst:

— Lukjans ...

Katja domāja, ka viņai saka priekšā, tāpēc atkārtoja:

— Lukjans . . .

— Kādēļ tad Lukjans? — skolotājs brīnās.

Skolotājs dusmīgi skatās uz Katju.

Katja dusmīgi skatās uz Māšu.

Bet Maša mierīgi skatās pa logu.

Ar ī mes palīdzējam

Kad no jumta tīrīja nost sniegu, mēs visi palīdzējām sētniekam. Uz jumta mūs, protams, nelaida.

Tad mēs sapulcējāmies pagalmā, sastājāmies ķēdītē, saķē-

ramies rokās un nevienu nelaidām tajā zona, kur krita sniegs no jumta.

Kad ļaudis grasījās iet šajā zonā, nezinādami, ka viņiem draud briesmas, mēs korī saucām:

— Šeit nedrīkst iet! Ejiet apkārt!

Un visi gāja apkārt.

Vasjam uzkrita neliela sniega pika. Tā griezās, griezās gaisā un nolaidās Vasjam tieši uz galvas, Vasja tikai papurināja galvu, un sniegs uz viņa galvas izkusa. Pēc tam viņš visu laiku stāstīja, ka ar savu galvu pasargājis pārējos. Es uzskatu, ka tā apgalvot nav smalkjūtīgi. Lielībnieks! It kā tas būtu bijis kaut kāds milzīgs ledus gabals.

Sētnieks mūs dzina projām, taču mēs negājām. Līdz pašām beigām palīdzējām.

Bet sētnieks teica, ka mēs esot traucējuši.

Kā tad tā?!

Tas nevar but!

Mele

Bērni strādāja. Bet Petja apsēdās uz kāpnēm. Un tā ari sēdēja. Liela viņam vajadzībā strādāt!

Taču viņam apnika sēdēt.

Viņš ieraudzīja kaķi.

Noķēra to.

Parādīja kaķim pigu, pasvilpoja, iepūta ausī, pāris reižu pavaikstījās, nodziedāja trīs dziesmas, parādīja mēli.

Bet kaķis viņam iecirta ar ķepu pa mēli.

Petja'tūlīt beidza dziedāt.

Viņš iebļāvās, nosvieda kaķi zemē un metās pie bērniem ...

Labāk vēlu nekā nekad!

Ieradums

Nepaguvām nemaz tā īsti iejusties pionieru nometnē, kad jau klāt klusā stunda. Negribas gulēt, bet nē, jāguļ, gribi vai negribi! It kā nepietiktu ar nakti, jāguļ vēl dienā. Varētu iet izpeldēties jūrā, bet nē, guli, un vēl aizvērtām acīm. Pat grāmatu nedrīkst palasīt. Es sāku paklusām dziedāt. Dungoju, dungoju, kamēr iesnaudos. Vakariņas ēdot, domāju: «Nu es zinu, kas jādara, lai aizmigtu, — jādzied. Citādi nekā nevar aizmigt.»

Nākamajā dienā, līdzko apgūlos, tūlīt sāku paklusām dungot. Nemanot sāku tik skaļi dziedāt, ka atskrēja mūsu pionieru vadītājs Vitja un jautā:

— Kas te dzied?

Es atbildu:

— Es. Citādi nevaru aizmigt.

Viņš saka:

— Ja visi sāks dziedāt, kas tad notiks?

— Nekas nenotiks, — es atbildu.

— Tad būs dziedāšanas stunda, nevis klusā stunda.

— Bet varbūt tad visi aizmigs?

— Nerunā aplamības, aizver acis un guli!

— Ja es nedziedu, nevaru aizmigt, acis neveras ciet.

— Gan aizvērsies, — viņš saka, — pats redzēsi.

— Nē, neaizvērsies vis, es sevi pazīstu.

— Visiem bērniem acis aizveras, kādēļ lai tev nevērtos?

— Tāpēc-, ka es tā esmu pieradis.

— Mēģini dziedāt nevis balsī, bet klusiņām. Tad aizmigsi vēl ātrāk un neuzmodināsi biedrus.

Es sāku klusām dungot, dziedāju dažādas dziesmas un nemanot aizmigu.

Nākamajā dienā mēs gājām uz jūru. Peldējāmies, spēlējām dažādas spēles. Pēc tam strādājām vīna dārzā. Un es aizmirsu pirms aizmigšanas padziedāt, jo tūlīt aizmigu. Gluži nemanot. Pavisam negaidot.

Tas tik bija ko vērts!

Kā es rakstīju dzejoļus

Reiz es pastaigājos pa pionieru nometni un taktī kaut ko dungoju. Ieklausos — iznāk ritmiski. Tas nu gan ir jaunums, nodomāju. Manī atklājies talants. Aizskrēju pie sienas avīzes redaktora.

Redaktors Žeņa bija sajūsmā.

— Lieliski, ka tu esi kļuvis par dzejnieku! Raksti un neesi

iedomīgs!

Es uzrakstīju dzejoli par sauli.

Krīt saules stari Man uz galvas. Cik labi jūtas Mana galva!

— Šodien no paša rīta līst lietus, — Žeņa saka, — bet tu raksti par sauli. Citi sāks smieties un ņirgāties. Uzraksti par lietu. Tā sakot, ka nav jau nekāda bēda, ja līst, mēs tik un tā esam moži un tamlīdzīgi.

Es sāku rakstīt par lietu. Tiesa, man ilgi nekas nesanāca, tomēr beidzot bija gatavas šādas rind

Krīt lietus lāses Man uz galvas.

Cik labi jūtas Mana galva!

— Ir gan posts, — Žeņa saka. — Re, lietus jau pārstājis, bet saule vēl nespīd.

Es sāku rakstīt par apmākušos laiku. Sākumā dzejolis nekādi nesanāca, tomēr vēlāk radās šādas rindas:

Nekas vairs nekrīt Man uz galvas.

Cik labi jūtas Mana galva!

Te redaktors 2eņa saka:

— Skaties, atkal spīd saule!

Nu man bija skaidrs, kas darāms, un nākamajā diena es atnesu uz skolu šādu dzejoli:

Krīt saules stari Man uz galvas,

Krīt lietus lāses Man uz galvas,

Nekas vairs nekrīt Man uz galvas.

Cik labi jūtas Mana galva!

Ka es māmiņai palīdzēju mazgat grīdu

Es jau sen vēlējos mazgāt grīdu. Tikai māmiņa man neļāva.

— Tu taču nepratīsi, — viņa teica.

— Redzēsi, ka pratīšu!

Blākš! Apgāzās spainis, un viss'ūdens izlija. Bet es nolēmu, ka tā ir pat labāk. Būs ērtāka mazgāšana. Ūdens pludo pa grīdu, atliek tikai to ar lupatu uzslaucīt — un viss kārtībā. Ūdens gan tā kā par maz. Mūsu istaba ir liela. Vajadzēs vēl vienu spaini izgāzt. Izgāzu vēl vienu spaini uz grīdas — nu ir gana! Slauku grīdu ar lupatu, slauku — nekas prātīgs nesanāk. Kur lai lieku ūdeni, lai grīda kļūtu sausa? Bez pumpja te nevarēs iztikt. Jāpaņem velosipēda pumpis. Ūdens jāpārsūknē atpakaļ spainī.

Bet, kad steidzas, nekas labs neiznāk, ūdens uz grīdas nekļuva mazāk, arī spainis tukšs. Laikam pumpis sabojājies.

Negaidot istabā ienāca māte.

— Kas tad te notiek? — viņa uzsauca. — Kāpēc uz grīdas tik daudz ūdens?

— Neuztraucies, māmiņ, viss būs kārtībā. Tikai pumpis jāsalabo.

— Kāds pumpis?

— Ūdens uzsūknēšanaī...

Māmiņa paņēma lupatu, samērcēja ūdenī, tad lupatu izgrieza virs spaiņa, tad atkal samērcēja, atkal izgrieza virs spaiņa. Un tā vairākas reizes. Līdz grīda bija sausa.

Izrādījās, ka viss bija tik vienkārši padarāms. Māmiņa man

saka:

— Nekas. Tu man tomēr palīdzēji.

Jaunais krekls

Kaut gan ārā ir sals un sniegs, es atpogāju mētelim visas pogas un sakrustoju rokas uz muguras.

Lai visi redz jauno kreklu, ko šodien man nopirka!

Es staigāju pa pagalmu šurpu turpu un skatos logos.

Te nāk no darba mans vecākais brālis.

— Ai, cik tu skaists! — viņš saka. — Tikai pieraugi, ka nesaaukstējies! — Viņš paņēma mani pie rokas, aizveda uz māju un uzvilka kreklu virs mēteļa.

— Nu vari pastaigāties, cik tīkas, — viņš teica. — Ai, cik

f 11 Q k ! C t C !

Visi kaut kur iet

Pēc vasaras brīvlaika visi bērni sapulcējās pagalmā.

Petja teica:

— Es iešu pirmajā klasē.

Vova teica:

— Es iešu otrajā klasē.

Masa teica:

— Es iešu trešajā klasē.

Bet es? — mazais Boba jautāja. — Iznāk, ka es nekur neiešu? — Un viņš sāka raudāt.

Te Bobu pasauca māte. Un viņš pārstāja raudāt.

— Es iešu pie mammas! — Boba teica.

Un viņš aizgāja pie mammas.

Apnicis mūžīgi iet kajam

Apnicis mūžīgi iet kājām. Es pieķeros pie kravas automašīnas pakaļējā borta un braucu. Tur aiz pagrieziena būs skola. Automašīna pēkšņi iesāka braukt straujāk. Kā tīšām, lai es nevarētu nolēkt.

Skolai jau pabraucām garām. Rokas no turēšanās nogura. Arī kājas pavisam notirpušas. Ja nu automašīna tā vēl kādu stundu trauksies?

Vajadzēja ierāpties kravas kastē. Bet tajā bija sabērts tāds kā krīts. Es ievēlos šajā krītā. Sacēlās tādi putekļi, ka gandrīz noslāpu. Sakņupis tupu. Turos pie mašīnas borta ar rokām. Briesmīgi krata. Baidos, ka šoferis mani nepamana, jo kabīnes aizmugurē ir lodziņš. Bet tad sapratu, ka nepamanīs vis, jo šādos putekļos mani grūti ieraudzīt.

Jau izbraucām ārā no pilsētas. Tur ceļ jaunas mājas. Te mašīna apstājās. Es tūlīt izlēcu no mašīnas un metos bēgt atpakaļ.

Pilsētā gājēji visi skatījās uz mani. Pat rādīja ar pirkstiem. Tāpēc ka es no vienas vietas biju novārtījies balts, kāds zēns teica:

— Vareni! To es saprotu!

Bet kāda maza meitenīte pajautāja:

— Vai tu esi īsts zēns?

Tad man gandrīz iekoda suns . . .

Vairs neatceros, cik ilgi gāju kājām. Tikai kad tuvojos skolai, visi bērni jau gāja no skolas mājās.

Tas nebija ārkārtējs gadījums

Klasē visi rakstīja atstāstījumu, bet es, kā par spīti, todien saslimu. Tikai pēc piecām dienām ierados skolā.

Skolotāja man teica:

— Paņem uz mājām šo grāmatu, izlasi to un saturu atstāsti saviem vārdiem. Tikai izlasi ne vairāk kā divas reizes.

.— Bet ja es neatcerēšos?

— Raksti to, ko atcerēsies.

— Bet trešo reizi nekādā ziņā nedrīkst lasīt?

— Ārkārtējā gadījumā — drīkst.

Es pārnācu mājās. Izlasīju divas reizes. Liekas, ka atcerējos. Tikai aizmirsu, kā raksta vārdu «logs» — ar «g» vai «k». Kā būtu, ja es atvērtu grāmatu un vēl reizīti ieskatītos? Vai tas būtu ārkārtējs gadījums? Laikam gan tas nebūtu ārkārtējs gadījums. Es taču visumā galveno atceros. Labāk pajautāšu tētim, vai drīkstu ieskatīties grāmatā trešo reizi vai nedrīkstu.

Tētis teica:

— Šis nav ārkārtējs gadījums. Ir likums par balsīgo un nebalsīgo līdzskaņu rakstību. Un tev jāzina šis likums.

Likumu es biju aizmirsis. Vajadzēja rakstīt pēc izjūtas.

Skolotāja atstāstījumu izlasīja.

— Kāpēc tu vārdu «logs» esi uzrakstījis ar «k»?

Es atbildēju:

— Tas nebija ārkārtējs gadījums. Un es nedrīkstēju trešo reizi ieskatīties grāmatā. Citādi būtu uzrakstījis pareizi.

Tas ir mans darbs

Vecākais brālis meistaroja radioaparātu, bet jaunākais staigāja viņam apkārt un traucēja.

— Es arī gribu strādāt, — viņš lūdzās.

— Esi gan tu piesējies, — vecākais brālis teica. — Še tev āmurs un naglas!

Jaunākais brālis atrada finiera plāksnīti un ķērās pie darba,

Tuk, tuk, tuk, necik ilgi — un viss finieris vienos caurumos! Pat ķeblītis vienos caurumos. Arī pirkstā gandrīz caurums.

— Nu, dod šurp! — vecākais brālis teica. Un viņš piesita finiera plāksni pie aparāta.

— Tā, nu viss ir kārtībā, — vecākais brālis teica. — Radioaparāts gatavs.

Jaunākais brālis izgāja ārā un ataicināja bērnus.

— Paskatieties, es to pagatavoju. Tas ir mans darbs!

— Tu viens pats visu aparātu pagatavoji?

— Protams, ka ne jau visu, bet tā galveno daļu. Bez tās radio nedarbotos.

Es nekādas sinepes neesmu ēdis

Somu es paslēpu zern kāpnēm. Bet pats nogriezos aiz stūra un devos uz prospektu.

Ir pavasaris. Spīd saulīte. Čivina putniņi. Kaut kā negribas iet uz skolu. Kuram tad gribas! Man tā skola jau līdz kaklam.

Eju, skatos veikalu skatlogos, dziedu pilnā rīklē. Pamēģini klasē padziedāt — tūlīt izdzīs laukā. Bet tagad dziedi, cik vien tīk. Tā es aizgāju līdz prospekta galam. Pēc tam griezos atpakaļ. Tīri jauki tā pastaigāties! Staigā tik un staigā bez kādām rūpēm.

Skatos — stāv mašīna, šoferis kaut ko pētī motorā. Es viņam jautāju:

— Vai sabojājies?

Šoferis klusē.

— Vai sabojājies? —jautāju vēlreiz.

Viņš klusē.

Es pastāvēju kādu brītiņu, tad atkal vaicāju:

— Klau, vai mašīna sabojājusies?

Šoreiz viņš sadzirdēja.

— Jā, — viņš saka, — sabojājusies. Vai vēlies palīdzēt? Nāc šurp, labosim kopā.

— Bet es ... neprotu . . .

— Ja neproti, nevajag. Gan kaut kā pats tikšu galā.

Ko man atlika darīt? Nopūtos un gāju tālāk.

Redzu, stāv divi vīri un sarunājas. Pieeju tuvāk. Ieklausos. Viens saka:

— Ka ar patentu^1?

Otrs atbild:

— Ar patentu viss kārtībā.

«Kas tas ir — patents?» domāju. «Nekad neko par to neesmu dzirdējis.» Es cerēju, ka viņi vēl turpinās sarunu par patentu. Bet viņi par to vairs nerunāja. Sāka kaut ko pārspriest par rūpnīcas lietām. Viens no viņiem pamanīja mani un otram teica:

— Pavej, cik tas zēns cītīgi klausās, muti atplētis!

Un man jautā:

— Ko tu gribi, puisīt?

— Neko, — atbildu, — es tāpat vien . . .

— Vai tev nav ko darīt?

— Nūja.

— Tad ir jauki! Vai redzi tur to šķībo māju?

— Redzu.

— Pieej un pagrūd to no otras puses un nostādi taisni.

— Kātā?

— Nu ta. Tev taču nav ko darīt. Tad ej un pagrūd to!

Un abi sāka smieties.

Es gribēju kaut ko atbildēt, bet nevarēju ātrumā izdomāt. Pa ceļam izdomāju un griezos atpakaļ.

— Jūsu joks nemaz nebija smieklīgs, — es sacīju, — bet jūs smejaties.

Viņi izliekas, ka nedzird.

Es atkal šiem saku:

— Joks nemaz nebija smieklīgs. Kāpēc jūs smejaties?

Tad viens no viņiem sacīja:

— Mēs nemaz nesmejamies. Kāpēc tu domā, ka mēs smejamies?

Un viņi patiešām vairs nesmējās. Viņi iepriekš bija smējušies. Tātad es mazliet nokavēju .. .

Rau, pie sienas pieslieta slota! Un neviena tuvumā neredz.

Pēkšņi no vārtu telpas iznāk sētnieks.

— Neaiztiec slotu! — viņš uzsauc.

— Man jūsu slota nemaz nav vajadzīga!

— Ja nav vajadzīga, tad nenāc tai klāt. Slota domāta slaucīšanai, nevis palaidņiem!

Ir gan šis sētnieks dusmīgs! Tam pat slotas žēl.

Ko lai sadaru? Varbūt uz māju iet? Vēl par agru. Stundas vēl nav beigušās. Pa ielām pastaigāties ari garlaicīgi. Bērnu uz ielām nemaz neredz.

Varbūt uzkāpt uz sastatnēm?! Tepat blakus remontē māju. Paskatīšos no augšas uz pilsētu. Pēkšņi dzirdu saucam:

— Ei, kur tu lien?

Skatos — neviena nav. Tas tik ir joks! Neviena nav, bet kāds sauc. Kāpju augstāk — un atkal dzirdu:

— Kāp tūlīt zemē!

Grozu galvu uz visām pusēm. No kurienes nāk balss? Kas tas par saucēju?

— Kap zemē! Vai dzirdi — kāp tūlīt zemē!

Es tik tikko nenovēlos no kāpnēm. ,

Pārgāju ielas otrā pusē. Skatos uz augšu, uz sastatnēm. Interesanti, kur ir tas saucējs? Tuvumā neviena nemanīju. Bet iztālēm redzu, ka strādnieki, uz sastatnēm stāvēdami, apmet sienas, krāso ...

Iekāpu tramvajā un aizbraucu līdz galapunktam. Tik un tā nav kurp steigties. Labāk pavizināšos. Staigādams esmu noguris.

Ar tramvaju aizbraucu līdz otram galapunktam. Atbraucu tajā pašā vietā, kurā biju iekāpis. Varbūt braukt vēlreiz? Mājās doties par agru. Skatos pa vagona logu. Visi kaut kur steidzas. Kurp viņi tā steidzas? Nesaprotu.

Negaidot konduktore saka:

. — Maksā, puis, no jauna!

— Man nav vairāk naudas. Man bija tikai viens trīskapeiku gabals.

— Tad kāp laukā, puisīt! Ej kājām!

— Vai, man kājām pārāk tālu jaiet!

— Bet tu tāpat vien nevizinies. Laikam uz skolu neesi gājis?

— Kā jūs to zināt?

— Es visu zinu. No tava ģīmja redzams.

— Kas redzams?

— Redzams, ka tu neesi bijis skolā. Bērni parasti no skolas atgriežas jautri, bet tu izskaties kā sinepes pārēdies.

— Es nekādas sinepes neesmu ēdis . . .

— Tik un tā kāp ārā! Stundu kavētājus es par velti nevizinu. — Bet tad saka: — Nu labi, vizinies vien. Citu reizi gan vairs neļaušu. To liec aiz auss!

Es tomēr izkāpu. Bija kaut kā neērti.

Vieta gluži sveša. Šaja rajonā nekad vēl neesmu bijis. Vienā ielas pusē slienas nami. Otrā pusē namu nav. Pieci ekskavatori rok zemi. Soļo kā ziloņi. Ar kausiem smeļ zemi un ber malā. Tā tik ir tehnika! Būtu jauki pasēdēt kabīnē.

Daudz labāk nekā iet skolā. Sēdi, bet ekskavators pats soļo un piedevām vēl rok zemi.

Viens ekskavators apstājās. Tā vadītājs izkāpa ārā un man uzsauca:

— Vai gribi kausā iekļūt?

Es apvainojos.

— Kāpēc kausā? Es gribu kabīnē.

Pēkšņi atcerējos konduktores vārdus

par sinepēm un sāku smaidīt, lai ekska-

vatora vadītājs domā, ka man ir jautrs prāts. Ka man nemaz nav skumji. Lai viņš nenojauš, ka es neesmu bijis skolā.

Viņš ar izbrīnu manī paskatījās.

— Kas tev kaiš?

— Kāpēc — kaiš?

— Tev tāds muļķīgs izskats.

Es sāku vēl platāk smaidīt. Muti gandrīz līdz ausīm ieplētu.

Bet viņš jautā:

— Kas tev lēcies?

— Kāpēc — lēcies?

— Ko tu rādi tādu ģīmi?

— Paviziniet mani ar ekskavatoru.

— Tas nav trolejbuss. Tā ir darba mašīna. Ar to cilvēki strādā. Skaidrs?

Es saku:

— Arī es gribu strādāt.

Viņš atbild:

— Ak, brālīt, vispirms vajag mācīties!

Es domāju, ka viņš runa par skolu. Un atkal sāku smaidīt.

Taču viņš atmeta ar roku un iekāpa kabīnē. Viņš nevēlējās ar mani tālāk runāt.

Ir pavasaris. Spīd saulīte. Peļķēs plunčājas zvirbuļi.

Bet kāpēc mani tik ļoti māc garlaicība?

Ceļotājs

Es stingri nolēmu aizbraukt uz Antarktīdu. Lai norūdītu raksturu. Visi saka, ka man neesot rakstura: gan mamma, gan skolotāja, pat Vova. Bet Antarktīdā vienmēr valda ziema. Un nemaz nav vasaras. Turp dodas visdrosmīgākie cilvēki. Tā stāstīja Vovas tētis. Vovas tētis tur ir bijis divas reizes. Viņš ar Vovu sarunājās pa radio. Jautāja, kā Vovam klājoties, kā viņš mācoties. Arī es runāšu pa radio. Lai mamma neraizētos.

No rīta izņēmu no somas visas grāmatas un ieliku tur sviestmaizes, citronu, modinātājpulksteni, glāzi un futbola bumbu. Droši vien tur sastapšu jūras lauvas — tiem patīk uz degungala turēt bumbu. Bumba somā negāja iekšā. Tāpēc vajadzēja no tās izlaist gaisu.

Pa galdu staigāja mūsu kaķis. Arī to iegrūdu somā. Tik tikko iestūķēju.

Nu jau esmu uz perona. Svilpj lokomotīve. Cik daudz stacijā cilvēku! Visi grib braukt. Kāp jebkurā vilcienā un brauc tik prom! Ja nepatīk, vienmēr var pārsēsties.

Es iekāpu kādā vagonā un apsēdos brīvā vietiņā.

Man iepretī snauduļoja vecenīte. Tad man blakus apsēdās karavīrs. Viņš teica: «Labdien, kaimiņi!» — un uzmodināja večiņu.

Večiņa pamodās un jautāja:

— Vai jau braucam? — un atkal aizsnaudās.

Vilciens sakustējās. Es piegāju pie loga. Rau, kur mūsu māja, mūsu baltie aizkari, mūsu veļa pagalmā ... Nu jau māja vairs nav saredzama. Sakumā man kļuva mazliet baigi. Bet tikai sākumā. Kad vilciens sāka braukt pavisam ātri, kļuvu pat jautrs. Es taču braucu norūdīt raksturu!

Man apnika skatīties pa logu. Es apsēdos.

— Kā tevi sauc? — karavīrs jautāja.

— Saša, — tikko dzirdami atbildēju.

— Bet kāpēc vecmāmiņa guļ?

— Kas viņu zina!

— Kurp tu dodies?

— Tālu .. .

— Vai ciemos?

— Aha ...

— Vai uz ilgu laiku?

Viņš runāja ar mani kā ar lielu cilvēku, tādēļ man ļoti iepatikās.

— Uz dažām nedēļām, — es nopietni atbildēju.

— Nav nemaz slikti, — karavīrs atbildēja, — pat pavisam jauki.

Es pajautāju:

— Vai jūs dodaties uz Antarktīdu?

—; Pagaidām vēl ne. Vai tu gribi braukt uz Antarktīdu?

— Kā jūs to zināt?

— Visi grib braukt uz Antarktīdu.

— Es arī gribu.

— Redzi nu!

— Ziniet. . . esmu nolēmis norūdīties ...

— Saprotu, — karavīrs teica, — sports, slidas . . .

— Tad nē jau . . .

— Nu man skaidrs — tu mācies uz apaļiem piecniekiem!

— Nē jau, — es teicu. — Antarktīda . . .

— Antarktīda? — karavīrs jautāja.

Karavīru kāds paaicināja spēlēt dambreti, un viņš aizgāja uz citu kupeju.

Pamodās večiņa.

— Nekulsti kājas, — večiņa teica.

Es aizgaju paskatīties, kā spēlē dambreti.

Pēkšņi... es pat neticēju savām acīm — man pretī nak Mūris. Es par kaķi biju pavisam piemirsis. Kā viņš varēja izlīst no somas?

Kaķis aizskrēja atpakaļ — es tam pa pēdām. Kaķis palīda zem sola — arī es palīdu zem sola.

— Mūri! — es saucu. — Mūri!

— Kas šeit par traci? — vilciena pavadonis jautāja. — Kāpēc te kaķis?

— Tas ir mans kaķis.

— Ar ko tu brauc kopā?

— Es ar kaķi • • .

— Ar kādu kaķi?

— Ar savu.

— Viņš brauc kopā ar vecmāmiņu, — karavīrs paskaidroja, — viņa ir blakus kupejā.

Pavadonis aizveda mani tieši pie večiņas.

— Vai šis zēns brauc kopā ar jums?

— Viņš brauc kopā ar komandieri, — večiņa atbildēja.

— Antarktīda ... — karavīrs atcerējās. — Viss ir skaidrs.

Saprotiet, kas šeit par lietu: šis zēns nolēmis aizmukt uz Antark-tīdu. Un paņēmis līdzi arī kaķi ... Ko tu vēl esi paņēmis, puisīt?

— Citronu, — es atbildēju, — un sviestmaizes . . .

— Un dodies norūdīt raksturu?

— Cik slikts zēns! — večiņa teica.

— Kāda nejēdzība! — pavadonis piebilda.

Tad nezin kāpēc visi saka smieties. Arī vecmāmiņā smējās. Viņai pat asaras bira. Es nezināju, ka visi smejas par mani, un pats smējos līdzi.

— Ņem kaķi! — pavadonis teica. — Tu esi jau atbraucis. Redzi, kur ir tava Antarktīda!

Vilciens apstājās.

Vai tiešām jau klāt Antarktīda? Tik drīz!

Mēs izkāpām uz perona. Mani iesēdināja pretim braucošā vilcienā un nogādāja mājas.

Bez mocīšanas nekas nedodas roka

Mūsu skola nodibināja boksa sekciju. Tajā ierakstīja visdrosmīgākos zēnus, tādus, kuri deva cerības. Es tūlīt gāju pierakstīties, tāpēc ka es jau sen devu cerības. Tā visi zēni domāja, it sevišķi pēc tam, kad es gribēju Miškam iedot pamatīgu duncku, bet netrāpīju. Es trāpīju ar dūri sienā, un no tās nokrita apmetuma gabals. Visi izbrīnījās. «Tas nu gan bija sitiens!» viņi teica. Es staigāju ar satūkušu roku un visiem rādīju: «Vai re, kāds" man sitiens! Roka netur. Citādi es izsistu sienā caurumu!»

— No tiesas?! — zēni brīnījās.

Kopš tā laika mani uzskatīja par stiprinieku. Pat' vēl pēc tam, kad roka jau'bija sadzijusi un vairs nebija ko rādīt.

Tā es pats pirmais ierados boksa sekcijā. Un pierakstījos. Atnāca arī citi zēni, pat Miška pierakstījās.

Sākās nodarbības.

Es domāju, ka tūlīt uzvilksim rokā boksa cimdus un cīnīsimies cits ar citu. Es visiem došu nokautu. Visi teiks: «Tas tik ir bokseris!» Bet treneris teiks: «Tu būsi čempions! Tev vairāk jāēd šokolāde. ;Mēs lūgsim valstij, lai valsts tevi baro par velti. Ar šokolādi un citiem saldumiem. Cits nekas neatliek, ja tāds neredzēts talants atradies.»

Bet treneris cimdus nedeva. Viņš nostādīja mūs rindā pēc auguma un teica: «Bokss ir nopietna lieta. To neaizmirstiet! Ja kāds no jums domā citādi, tas ir, ja domā, ka bokss nav nopietna lieta, tas lai mierīgi atstāj zāli.»

Zāli neviens neatstāja. Nostājāmies pa pāriem. It kā nebūtu atnākuši uz boksu, bet uz fizkultūras nodarbībām. Tad mācījāmies izdarīt divus sitienus. Vicinājām pa gaisu rokas. Brīžiem treneris mūs apstādināja. Teica, ka mēs darot nepareizi. Un bija jāsāk no gala. Reiz treneris kādam zēnam teica:

— Ei, puis platajās biksēs, ko tu dari?

Man ne prātā neienāca, ka tas attiecas uz mani, taču treneris pienāca man klāt un teica, ka es sitot ar kreiso roku, bet vajagot sist ar labo, jo visi sitot ar labo roku, un vai es nevarot būt uzmanīgāks.

Es apvainojos un uz nodarbībām vairs negāju. Briesmīgi man vajag, domāju, noņemties ar kaut kādām blēņām! Manam sitienam tik un tā neviens netiek līdzi! Es varu sienā caurumu izsist! Kam man tas viss vajadzīgs! Lai Miška tur mācās. Un vēl citi puikas. Bet es ieradīšos, kad sāks boksēties. Kad uzvilks boksa cimdus. Tad mēs paskatīsimies, kā ies. Liela man vajadzība tikai rokas vicināt! Tas vienkārši ir smieklīgi!

Es vairs uz boksa sekciju negāju. Tikai Miškam šad tad pajautāju:

— Nu kā? Vai vēl arvien vicināt rokas pa gaisu?

Es Mišku izsmēju, kaitināju. Un arvien taujāju:

— Nu kā?

Bet Miška klusēja. Dažreiz atteica:

— Nekā.

Reiz viņš man saka:

— Rīt būs sparrings.

— Kas? — es pārvaicāju.

— Atnāc, tad redzēsi, — viņš saka. — Sparrings ir mācību

cīņa. Mēs, vārdu sakot, cīnīsimies. Tas ir, trenēsimies, pastrādāsim, kā klājas.

— Nu, strādā, strādā, — es teicu. — Rīt aiziešu pie jums, tad kopā pastrādāsim.

Nākamajā dienā es aizgāju uz sekciju.

Treneris jautāja:

— Kas tu tāds esi?

— Es esmu te pierakstījies.

— Ak tā!

— Es gribu sparringu.

— No tiesas? — treneris jautāja.

— Nūja! — es atbildēju.

— Viss skaidrs, — treneris noteica. Viņš uzvilka man rokās boksa cimdus. Arī Miškam uzvilka.

— Tu esi pārāk kareivīgs, — viņš teica.

Es jautāju:

— Vai tad tas ir slikti?

— Nē, labi, — viņš atbildēja. — Pat ļoti labi.

Mēs ar Mišku izgājām ringā.

Es atvēzējos — un kā devu sitienu! Bet garām. Otru reizi atvēzējos — un pakritu. Tātad atkal garām.

Skatos uz treneri. Bet treneris saka:

— Strādā, strādā!

Piecēlos un atkal atvēzējos, bet Miška pēkšņi man kā dod! Es arī gribu viņam iesist, bet viņš man dod pa degunu!

Man pat rokas nolaidās. Nesaprotu, kas par lietu.

Bet treneris saka:

— Strādā, strādā!

Miška saka trenerim:

— Man ar viņu nav interesanti cīnīties.

Es apskaitos, metos Miškam virsū un atkal pakritu. Nesaprotu, vai no klupiena vai sitiena.

— Nē, — Miška saka, — es ar viņu necīnīšos. Viņš visu laiku krīt gar zemi.

Es saku:

— Es nemaz nekrītu visu laiku. Es viņam tūlīt sadošu!

Bet viņš atkal iebelž man pa degunu.

Es atkal apsēžos uz grīdas.

Bet Miška jau velk nost cimdus. Un saka:

— Nē, vienkārši smieklīgi ar viņu cīkstēties. Viņš nemaz neprot boksēties.

Es saku:

— Te nav nekā smieklīga ... Es tūlīt piecelšos un ...

— Kā vēlies, — Miška saka, — vari arī necelties, tas vairs nav svarīgi.

Tīrais nieks

Tikko beidzās mācību gads, visa klase sapulcējās pagalmā, lai apspriestos, ko katrs darīs vasarā. Bija daudz priekšlikumu. Volodja teica:

— Uzrakstīsim katrs skolotājai pa vēstulei. Kur atradīsimies, no turienes ari rakstīsim. Rakstīsim par to, ko vasarā piedzīvosim, kā pavadīsim laiku.

Visi viņu atbalstīja:

— Pareizi! Pareizi!

Tā arī vienojās.

Bērni aizbrauca kur nu kurais. Kjims devās uz laukiem. Viņš no turienes tūlīt atrakstīja skolotājai garu vēstuli — uz piecām lappusēm.

Viņš rakstīja:

«Es laukos glābu slīcējus. Viņi visi bija apmierināti. Kāds, ko es izglābu, teica: «Ja tevis nebūtu bijis, es būtu noslīcis.» Bet es viņam atbildēju: «Man jau tas ir tīrais nieks.» Bet viņš teica: «Bet man tas nav nieks.» Es atbildēju: «Protams, tev tas nav nieks, bet man gan tas ir tīrais nieks.» Viņš teica: «Liels paldies.» Es atbildēju: «Nav par ko, tāpēc ka man tas ir tīrais nieks.»

Es izglābu piecdesmit vai pat simt cilvēku. Var būt, ka vēl vairāk. Bet pēc tam viņi vairs neslīka un man nebija ko glābt.

Tad es ieraudzīju ieplaisājušu dzelzceļa sliedi. Un apturēju veselu vilcienu. No vagoniem izskrēja cilvēki. Viņi mani apskāva un slavēja. Daudzi pat noskūpstīja. Daudzi lūdza manu adresi, un es viņiem to iedevu. Daudzi iedeva savas adreses,, un es labprāt tās ņēmu. Daudzi man deva dāvanas, bet es teicu: «Tikai, lūdzu, iztiksim bez dāvanām!» Daudzi mani fotografēja, un es ar daudziem kopā nofotografējos. Daudzi gribēja, lai es tūlīt kopā ar viņiem braucu tālāk, bet es nevarēju atstāt vecmāmiņu, jo nebiju viņu brīdinājis. ■

Tad es ieraudzīju degošu māju. Tā dega vienās liesmās. Dūmu bija vairāk, nekā vajadzīgs. «Uz priekšu!» es teicu pats sev. «Tur noteikti iekšā ir kāds cilvēks!»

Man visapkārt krita degoši baļķi. Daži baļķi nokrita man aiz muguras, daži priekšā. Vairāki baļķi nokrita kaut kur sānis. Bet viens baļķis man uzkrita uz pleca. Divi vai trīs baļķi nokrita otrā pusē. Pieci baļķi man uzkrita tieši uz galvas. Vairāki baļķi vēl kaut kur nokrita. Bet es tiem nepievērsu uzmanību. Es skraidīju pa visu māju. Taču iekša neviena nebija, tikai kaķis. Es izskrēju ar kaķi rokās uz ielas. Tur jau stāvēja mājas saimnieki. Viņiem bija arbūzi. «Paldies tev par Mūra izglābšanu,» viņi teica. «Mēs tikko kā nākdami no pārtikas veikala.» Viņi man iedeva vienu arbūzu.Tad visi kopā dzēsa ugunsgrēku .. .

Pēc tam es ieraudzīju večiņu, kas gāja pāri ielai. Es tūlīt devos viņai pretī. «Lūdzu, atļaujiet jūs pārvest otrā ielas pusē,» es teicu. Pārvedu viņu pāri ielai un atgriezos atpakaļ. Pienāca vēl citas večiņas. Arī viņas, es pārvedu otrā ielas pusē. Dažām večiņām nevajadzēja iet pāri ielai. Bet es teicu: «Lūdzu, es jūs pārvedīšu turp un atpakaļ. Un jūs atkal atradīsieties šajā ielas pusē.»

Viņas visas teica: «Ja nebūtu tu gadījies, mēs netiktu pāri ielai.» Bet es atbildēju: «Man tas ir tīrais nieks.»

Divas vai trīs večiņas negribēja iet uz otru ielas pusi. Viņas sēdēja uz soliņa un skatījās pāri ielai. Kad es pajautāju, vai viņām nevajag tikt uz otru pusi, viņas teica: «Mums tur neva

jag iet.» Kad es teicu, kāpēc gan viņām nepastaigāties, viņas atbildēja: «Patiešām, kādēļ gan mums nepastaigāties?» Es viņas visas pārvedu pāri ielai. Viņas tur apsēdās uz soliņa. Atpakaļ viņas negribēja nākt, lai ari kā es lūdzos.»

Kļims uzrakstīja skolotājai par visādiem atgadījumiem. Viņš bija ļoti apmierināts ar savu vēstuli. Un aizsūtīja to pa pastu.

Tad vasara beidzās. Skolā sākās atkal mācības. Stundā skolotāja teica:

— Ļoti daudzi no jums man ir atrakstījuši -vēstules. Labas, interesantas vēstules. Dažas es jums nolasīšu.

«Tūlīt sāksies,» Kļims domāja. «Manā vēstulē ir aprakstīti vairāki varoņdarbi. Nu visi mani slavēs un apbrīnos.»

Skolotāja nolasīja daudz vēstuļu.

Bet Kļima vēstuli nenolasīja.

«Viss ir skaidrs,» Kļims nodomāja. «Vēstule aizsūtīta uz avīzi. To iespiedīs. Var būt, ka ievietos manu portretu. Visi teiks: «Vai, tas taču ir viņš! Paskatieties!» Bet es atbildēšu: «Un kas tur liels? Tas ir tīrais nieks!»»

Šodien viņa nedrīkst nokavēt

Kurš gan nepazīst Vaļu? Viņa vienmēr nokavē pionieru līniju. Bet te pēkšņi ieradās vēl pirms signāla.

Viņa stāv un smaida. Nekustas, stāv, rokas pie sāniem piespiedusi. Gaida, kad atskanēs taure.

Bērni brīnās. Arī pionieru vadītājs brīnās.

Tikai Vaļa nebrīnās.

Šodien viņa nedrīkst nokavēt.

Vakar viņa palīdzēja virtuvē.

Nomizoja veselu bļodu kartupeļu.

Šodien viņai izteiks pateicību.

c Azītis-buciņš»

Mums skolā ir dziedāšanas stunda. Mēs tajā dziedam dažādas dziesmas. Man vispār patīk dziedāt, tikai dažreiz vārdus nezinu. Nevienam nepatīk mācīties vārdus. Labi, ja tie iespiežas prātā uzreiz. Bet vai nu tos tā uzreiz var atcerēties?

Reiz Vovka dziedāja kādu dziesmu. Viņš tai nemaz nezināja vārdus, tāpēc dziedāja ar tādiem vārdiem, kādi ienāca prātā. Un neviens to nemanīja.

Es arī reiz kādai dziesmai nezināju vārdus. Skolotājs mani izsauca nodziedāt šo dziesmu. Es teicu skolotājam:

— Lūdzu, spēlējiet skaļāk, citādi es nevarēšu sadzirdēt.

Bet klusībā domāju: «Viņš nu nedzirdēs, ko es dziedāšu, bet

es dziedāšu ar vārdiem, kādi tikai ienāks prātā.»

Skolotājs paskatījās uz mani un teica:

— Labprāt! — un sāka ļoti skaļi spēlēt.

Bet es klusiņām iesāku dziedāt. Dziedāju tikai divus vārdus — «āzītis-bueiņš». Melodiju gan vilku pareizi. Bet vārdi bija vieni un tie paši: «āzītis-bueiņš».

Skolotājs man ļāva dziedāt. Viņš neko neaizrādīja. Tikai tad, kad es biju beidzis dziedāt, pajautāja:

— Vai labi varēja dzirdēt?

— Labi, — es atbildēju, — pat ļoti labi!

— Un tagad, — viņš saka, — es spēlēšu klusiņām, bet tu dziedi skaļi. Tikai, lūdzu, bez āzīša un, protams, arī bez bučiņa ...

Otras un sestās klases skolēni

Otrās klases skolēni bija uztraukušies. Trokšņoja. Viens-oktobrēns uzrāpās uz krēsla un teica sestās klases skolēniem: — Jūs esat mūsu šefi. Mēs visi jūs ļoti mīlam. Un tāpēc gribam jums palīdzēt. Jūs slikti nospodrinājāt gaitenī grīdu. Tā nemaz nespīd. Bet tai ir jāspīd — to zina katrs. Atļaujiet,, lūdzu, mums nospodrināt gaitenī grīdu tā, lai tā spīd un laistās.

4 t

Sestās klases skolēni ļoti apmulsa. Tad viņi uzrakstīja sienas avīzei šādu rakstiņu:

«Mēs esam sestās klases skolēni. Mums ir kauns par vakardienas notikumu. Mēs ļoti pārdzīvojam, ka slikti nospodrinājām gaitenī grīdu. Un mēs esam pateicīgi otrās klases skolēniem, kas pieteicās nākt mums palīgā. Bet mēs savu kļūdu izlabosim. Mēs drīzumā sapulcēsimies un.visi kopā nospodrināsim grīdu, lai ta spīd un laistās. Otrās klases skolēni var pagaidīt ar. palīgā nākšanu. Viss tiks izdarīts, kā nākas. Mēs visu paveiksim paši.»

Bet oktobrēni negaidīja. Viņi nospodrināja grīdu tajā pašā dienā un tikai nākamajā dienā izlasīja rakstiņu sienas avīzē. Tad uzrakstīja savu atbildes rakstiņu.

«Mēs, otrās klases skolēni, atvainojamies. Mēs bez atļaujas nospodrinājām grīdu. Nepārdzīvojiet! Mēs visu paveicām paši.»

Piecpadsmit saldedienu

Bērni drūzmējas pie biljarda galda.

— Pietiek spēlēt tāpat vien, — viens zēns teica. — Es spēlēšu uz saldēdienu. Nav svarīgi, ko dos — ķīseli, kompotu vai šokolādi. Skaidrs?

Visiem bija skaidrs. Sāka spēlēt.

Līdz pusdienlaikam zēns iespēlēja piecpadsmit saldēdienus. Pasniedza tēju. Visi sauca:

— Tēja! Tēja!

Pat pavārs teica:

— Paskat, kā bērni sagribējuši tēju!

Zēns vienā paņēmienā izdzēra glāzi tējas, tad otru, trešo, ceturto...

— Pag ... — viņš teica. — Es tūlīt arī pārējās ... tūlīt. . . Bet pārējās glāzes vienā paņēmienā viņš vairs nespēja

izdzert.

Bērni sadrūzmējās zēnam apkārt. Tas sēdēja pie glāzēm un

smagi pūta, murminādams «pagaidiet» un ik pa reizei nodzerdams malciņu.

Visi čaloja. Deva dažādus padomus.

Kāds aptaustīja zēna vēderu.

— Vēderu neaiztieciet, — zēns teica, — tas nav godīgi . . . Tomēr viņš vairāk izdzert nespēja. Kļuva bāls, bolīja acis

un žagojās.

Ataicināja pionieru vadītāju.

— Kas viņam kait? — vadītājs jautāja.

— Tēju sadzērās, — kāds atbildēja.

Ar grūtībām zēnu piecēla no krēsla. Paņēma zem rokas un, aizveda projām.

Ne jau tapec, ka bumbu nesaķeru

Es vispār neesmu slikts vārtsargs. Bet reiz gadījās tā. Stāvu vārtos. Pēkšņi redzu — nāk Taņa.

Es tūlīt ieņemu vārtsarga pozu un vienu roku pielieku pie acīm, lai aizsargātos no saules.

Bet viss notika tieši saules dēļ. Saule tobrīd nemaz nespīdēja. Es to darīju tikai tāpēc, lai būtu iespaidīgāks izskats.

Un te man — bāc! — iesita vārtus.

Es gan palēcos pēc bumbas, bet bija jau par vēlu, un novēlos-garšļaukus.

Stundā Taņa man atsūtīja zīmīti: «Tu gan proti lieliski krist.»

Es dikti noskaitos. Tātad es tikai protu lieliski krist, bet kā vārtsargs — nekam neesmu derīgs? Vairāk ar Taņu nerunāšu.

Visu mēnesi ar viņu nerunāju.

Pēc mēneša sāku runāt.

Izrādījās, ka Taņai patiešām bija paticis mans kritiens. «K> kino,» viņa teica.

Veltīgi es ar viņu nerunāju veselu mēnesi.

Tvaikonis un zirgs

Kad es mācījos pirinaja klasē, man patika zīmēt tvaikoņus. Es visiem lielījos: redziet, cik skaistus tvaikoņus es protu zīmēt!

Reiz pajautāju kādam zēnam, vai viņš arī prot uzzīmēt tādu pašu lielisku tvaikoni. Es vienā rāvienā uzzīmēju lielu tvaikoni ar dūmeņiem, visu, kā nākas. Tad piezīmēju klāt ar zilu zīmuli jūru, ar sarkanu zīmuli — karogu mastā. Iznāca gluži skaists zīmējums: pa jūru peld tvaikonis un tam mastā plīvo sarkans karogs.

Zēnam patika mans kuģis, bet viņš tomēr teica:

— Es protu zīmēt zirgu.

Un viņš uzzīmēja zirgu.

Sis zirgs bija tik labi uzzīmēts, ka es vairs nelielījos ar saviem tvaikoņiem, tāpēc ka es šādu zirgu nekad neprastu uzzīmēt.

Pilnīgi pareizi

— Tu atkal ed brokastis stundas laika?

Vaļa ātri noslēpa sviestmaizi solā.

— Interesanti, kas notiktu, — skolotājs teica, — ja visi sāktu ēst brokastis stundas laikā?

Bērni sāka čalot. Tāpēc, ka ikviens gribēja pateikt, kas tādā gadījumā notiktu.

Koļa teica:

— Notiktu īsts mielasts!

Miša teica:

— Visiem mutes kustētu.

Maša teica:

— Notiktu kārtīga izēšanās!

— Bet kas nenotiktu? — skolotājs jautāja.

Klase klusēja. Bērni to nevarēja pateikt.

Skolotājs jau pats gribēja atbildēt, bet tad pēkšņi kāds iesaucās: •

— Stunda nenotiktu!

— Pilnīgi pareizi! — skolotājs teica.

Ka es sagaidīju Jauno gadu

Jaunais gads atnāk pulksten divpadsmitos, bet es šajā laikā vienmēr jau gu]u. Ir atnākuši un pagājuši tik daudzi Jaunie gadi, bet es nevienu Jauno gadu neesmu redzējis. Gan māmiņa, gan tante Vera to ir sagaidījušas, bet es tai laikā guļu — un cauri. Es vienmēr pirms Jaunā gada aizmiegu. Pamostos no rīta, kad māmiņa sniedz man dāvanas, teikdama: «Nu redzi, klāt ir Jaunais gads!» Bet es zinu, ka tas ir atnācis naktī. Un tagad tā vairs nav.

Es māmiņai jautāju:

— Vai tu viņu sagaidīji?

AJāmiņa atbild:

— Sagaidīju.

— Un tu viņu redzēji?

Māmiņa smejas.

— Protams, ka redzēju!

— Un tētis redzēja un tante Vera arī?

Man tapa bēdīgi ap sirdi.

Es Jauno gadu iztēlojos ar lielu ausaini galvā un velteņiem kājās. Kā Jaungada atklātnē. Pulksten divpadsmitos viņš klauvē pie durvīm. Un visi viņu sagaida. Visi viņu apskauj, sit uz pleca un saka: «Beidzot tu esi atnācis!» Viņš izvelk no maisa dāvanas, dāvā katram to, kas tam vajadzīgs, un saka: «Es steidzos. Mani gaida citos dzīvokļos.» Visi viņu pavada līdz stūrim, tad atgriežas mājās un iet gulēt. Tā es iztēlojos Jaunā gada atnākšanu.

Ai, kā es centos sagaidīt Jauno gadu un pirms laika neaizmigt! Un ik reizi tomēr aizmigu, kur tikai pagadījās. Bet pamodos vienmēr gultā. Un blakus atradu dāvanas.

Mans brālis iepriekšējos gados jau bija sagaidījis Jauno gadu, kaut gan ir par mani jaunāks. Viņš rīkojās šādi. Lai neaizmigtu, palīda zem galda. Sākumā viņš tur, protams, aizmiga, bet, kad visi apsēdās pie galda, sākas troksnis. Un viņš tūlīt pamodās. Un vai zināt, ko viņš man teica? Viņš sacīja:

— Jaunā gada nebija.

— Kā tā' — nebija? — es jautāju.

— Gluži vienkārši nebija!

— Vai tikai tu zem galda negulēji? — es jautāju.

— Ta tik vēl trūka! — Kostja teica. — Pulkstenis nosita, tas tiesa. Bet Jauno gadu nekur neredzēja. Tiklīdz visi sāka saukt: «Laimīgu Jauno gadu!» — es izlīdu no pagaldes un skatījos.

— Interesanti, ko tad jūs sagaidījāt, ja Jaunā gada nebija?

— Jauno gadu, — Kostja saka.

— Kā tad jūs viņu sagaidījāt, ja viņa nebija? Vai tad ir iespējams sagaidīt to, ko neredz? Ja tu, piemēram, sagaidi mani, tad tu redzi, ka sagaidi mani. Bet kā tad tu mani sagaidi, ja tu mani nesagaidi?

— Gan pats redzēsi, — Kostja saka. — Nākošgad redzēsi. Nekāda Jaunā gada nebūs. Būs pulksteņa sitieni, bet Jaunā gada nebūs.

— Tu laikam tomēr gulēji zem galda, — es saku, — un tikai pa miegam dzirdēji pulksteņa sitienus. Bet Jauno gadu neredzēji.

— Es negulēju, — Kostja teica.

— Nē, gulēji gan, — es saku, — ja jau neredzēji.

— Tu pats gulēji! — Kostja saka.

— Es jau nu gulēju, tiesa, — es saku, — bet tu arī gulēji. Tikai es gulēju gultā, bet tu zem galda. Labāk arī tu būtu gulējis gultā.

— Es negulēju, — Kostja saka.

— Kāpēc tad tu viņu neredzēji?

— Viņa nebija, — Kostja saka.

— Tu vienkārši gulēji, — es saku, — un cauri!

Ta mušu strīds beidzas.

Kostja apvainojās un aizgāja. Un, kaut gan viņš uz mani apvainojās, es tik un tā domāju, ka viņš bija gulējis un tāpēc nebija redzējis atnākam Jauno gadu ar dāvanām.

Tādu es iedomājos Jauno gadu, kad biju vel pavisam maziņš.

Draugi

Andrjuša un Slaviks ir draugi.

Viņi visu dara kopā. Kad Andrjuša novēlās no verandas kāpnēm, Slaviks arī gribēja novelties no kāpnēm, lai pierādītu, ka viņš ir īsts draugs.

Kad Slaviks aizgāja nevis uz skolu, bet uz kino, arī Andrjuša aizgāja kopā ar viņu.

Bet, kad viņi atnesa uz klasi kaķi un skolotājs jautāja, kurš no viņiem to izdarījis, Andrjuša teica:

— Slaviks atnesa.

Bet Slaviks teica:

— Nē, Andrjuša . . .

Ta vienmer notiek

Bumbu es viņiem atņēmu, tāpēc ka tā ir mana bumba.

Pats metu bumbu pret sienu un pats to ķeru. Briesmīgi man viņi visi vajadzīgi! Pietiek, ja ir siena!

Tā nu es metu bumbu pret sienu un pats ķeru. Bet Goga sauc:

— Skatieties, viņš pats ar sevi spēlē!

— Vai tad es pats ar sevi spēlēju? Es ar sienu spēlēju. Man piesējās kucēns Katuška, lēkā apkārt, vicina asti.

Bet Goga sauc:

— Vai, skatieties, viņš ar Katušku spēlē!

— Nevis es ar Katušku spēlēju, bet Katuška spēlē ar mani. Un spēlēju vien tālāk.

Tā es spēlēju un spēlēju.

Pēkšņi kucēns — cap! — saķer bumbu zobos, un beigta balle ...

Bumba saplok kā lupata. i

Bet Goga auro:

— Āre, ar tādiem kā tu tā vienmēr notiek!

Laikam viņš melo ...

Ķīselis

Kādam pionierim māmiņa atveda uz pionieru nometni mazā kanniņā ķīseli.

Jāsaka, viņa to veltīgi darīja, jo mūsu nometnē lieliski ēdina — dod ēst četras reizes dienā. Un vispār — ķīselis mums nemaz nav vajadzīgs.

Bet, ja reiz viņa ķīseli atveda, dēls to paņēma, lai māti neapbēdinātu. Un apsolījās to katrā ziņā apēst. Lai atkoptos līdz jaunā mācību gada sākumam.

Šis zēns, vārdā Fedja, bija labsirdīgs. Viņš paņēma kanniņu, aiznesa citiem bērniem un teica:

— Kurš vēlas ķīseli?

Bet bērni bija paēduši. Viņi atbildēja:

— Nevēlamies.

Tad viņš sāka domāt, kur likt ķīseli, ja jau ta iznācis. Bet

neko nespēja izdomāt. Viņš uzlika kanniņu uz ķeblīša un pats aizgāja pastaigāties.

Viņš pastaigājās, paskraidīja, tad paēda vakariņas, bet vakarā aizgāja gulēt.

Pirms iemigšanas viņš atcerējās kanniņu. Bet tikai uz mirkli un drīz vien aizmiga.

Naktī viņš pamostas un ierauga — uz ķeblīša kanniņa! Ko darīt? Nevar taču ķīseli liet ārā!

Tad viņš nolēma: «Dienā mums dod ēst. Bet naktī nedod. Tāpēc tagad ir īstais laiks ķīseļa ēšanai!»

Viņš nedaudz padzērās no kanniņas. Tad pamodināja kaimiņu.

Tas, protams, gan neapjēdza, kas par lietu, tomēr izdzēra atlikušo ķīseli.

Pēc tam viņi aizmiga. Un līdz mācību gada sākumam krietni atkopās.

Slimie

— Vai tev patiešām sāp kāja?

— Kur nu! Nekas man nesāp!

— Vai tev patiešām vēderā dur?

— Kas par niekiem! Nekur man nedur. Veikli gan mums izdevās tikt vaļā no fizkultūras un palikt klasē!

— Zēni pašlaik zālē vingro, lēkā, bet mēs abi mierīgi sēžam — vai nav jauki?

— Jā, jauki gan tā sēdēt! ... Kas ir, varbūt palēkāsim pāri soliem?

Adītājs

Jūs, protams, izbrīnīsieties. Tāpēc, ka es esmu zēns.. . Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka es protu adīt. Mani vecmāmiņa iemācīja. Es pats sev slidošanas cepurīti noadīju.

Un tad par mani visi sāka smieties: «Ek, tu, skuķi! Tikai skuķi ada! Bet puikas neada! Ek, tu! ...»

Man tas ļoti ķērās pie sirds. Nevienam nav patīkami, ja viņu kaitina. Es pat mēģināju apgalvot, ka neprotu adīt. Nonācu gandrīz līdz asarām. Bet Suriks bija redzējis, ka es adu.

Viņš reiz bija pie manis atnācis un redzēja. Viņš man saka: «Nemelo! Es pats redzēju, kā tu adīji!»

Mani sāka saukāt par adītāju.

— Rau, atnācis adītājs! ..» Ei, adītāj! .. . Adītājs atnācis! . . .

Vai jūs varat iedomāties, cik tas bija briesmīgi?!

Es tomēr turpināju adīt. Tik un tā mani apsaukā, tad labāk adīt. Arī vecmāmiņa saka:

— Adi vien, adi! Citādi iznāk, ka tevi veltīgi apsaukā.

Es sev noadīju svīteri. Dzeltenu ar svītriņām. Svītriņas zaļas. Izskatās ļoti skaisti. Tiesa, vecmāmiņa man palīdzēja. Bet vispār es pats to noadīju.

Atnācu šajā svīterī uz skolu.

Bērni, ieraudzījuši svīteri, pārstāja mani kaitināt. Tikai skatās platām acīm.

Tad Suriks pēkšņi saka:

— Tas nu gan ir svīteris! . . .

Arī Miša saka:

— Tas nu gan ir svīteris!

Es neizturēju un teicu:

— Pats noadīju!

— Tiešām? — bērni brīnās.

— Lai nu ko, — saku, — bet adīt es protu!

Bērni apbrīno svīteri. Viņiem tas patīk.

Protams, tagad neviens vairs mani nekaitina. Nav vērts. Izrādās, ka nemaz nav slikti būt par adītāju. Tagad tas visiem ir skaidrs

Es skatos loga

Es gaidu stundas beigas. Stāvu pagalmā un skatos klases logā. Mans tētis klasē pie tāfeles kaut ko raksta.

Man pārredzama visa klase. Rau, tur sēž resns puika. Es redzu, kā viņš no sola izvelk smalkmaizīti un bāž to mute. Tiesa, maizīte nav pārāk liela, bet kā viņš to varēja visu iebāzt mutē? Tas manī radīja izbrīnu. Viņš pat neskatās uz tēti. Viņš skatās kaut kur sāņus un tikai gremo un gremo.

Tur tas rudmatis klaudzina ar sola vāku. Viņš klaudzina klusu, tomēr es dzirdu šo skaņu . . .

Rau, tur tas puika saviebj ģīmi un tad pēkšņi iedziedas. Viņš nedzied skaļi, tomēr es dzirdu, kā viņš dzied.

Bet tētis stāv, viņiem uzgriezis muguru. Viņš kaut ko raksta uz tāfeles. Viņš laikam nedzird ne klaudzināšanu, ne dziedāšanu, neredz, kā resnais puika ēd smalkmaizīti. ..

Puika dzied arvien skaļāk.

Tētis beidza rakstīt. Viņš pagriezās pret klasi. Atglauda no pieres matus. Nolika krītu.

Troksnis un dziedāšana izbeidzās.

Tikai resnais puika joprojām gremo. Viņš nevar noēst savu smalkmaizīti. Kā gan citādi! Tiesa, smalkmaizīte nav visai liela, tomēr uzreiz apēst to nevar.

— Vai jūs uzdevumu sapratāt? — tētis jautā.

— Sapratām! — resnais puika sauc. Viņš jau gandrīz sagremojis savu smalkmaizīti.

Man gan liekas, ka viņš nav sapratis. Viņš taču neko nedzirdēja. Viņš nemaz neskatījās uz tāfeli.

— Vai visu norakstījāt? — tētis jautā.

— Visu! — sauc resnais puika. Kaut gan viņš neko nav rakstījis. Es taču redzēju.

— Tagad pierakstiet mājas uzdevumu!

Tētis diktē uzdevumu. Bet ne visi to pieraksta. Es taču redzu, kurš pieraksta un kurš ne.

Es ateju nost no loga. Negribu, ka tētis mani ierauga. Pats nezinu, kāpēc.

Tūlīt atskanēs zvans un tētis iznāks ārā.

Es gaidu tēti pie durvīm. Es bieži te nāku. Sagaidu viņu šeit, un mēs kopā ejam mājās. Tiesa, mūsu māja atrodas pretī skolai. Bet kas par to? Mums ar tēti patīk iet kopā. Jautrāk.

Drīz es arī iešu skolā. Vai tiešām es tāpat neklausīšos skolotājā, bet tikai klaudzināšu sola vāku un tieši tāpat bāzīšu mutē smalkmaizīti un dziedāšu?

Nē, to es nedarīšu!

Lūk, tur jau nāk tētis!

Mēs apskaujamies. Un ejam kopā mājās.

Ķirbis lāde

Vai jūs esat redzējuši, manu ķirbi? Neesat? Es pats to izaudzēju. Un nekur citur kā uz rnusu balkona vecmāmuļas lādē.

Iebēru lādē zemi. Norāvu lādei vāku. Iesēju sēklas, un man izauga ķirbis. Es visiem ciemiņiem rādīju ķirbi. Visi brīnīties brīnījās un plātīja rokas. Ir nu gan brīnums — lādē izaudzis ķirbis?! Ieteica sūtīt uz izstādi, uz Maskavu. Lai visi redzot, kādi ķirbji pie rnums aug.

Es ar šo ķirbi tagad ļoti lepojos. Nenolaižu no tā ne acu.

— Skat, kā izaudzis! — saku mātei. — Vai tev neliekas, ka vakar tas bija drusciņ mazāks?

Man šķiet, ka ķirbis pa nakti ir izaudzis vēl lielāks. Dažreiz man liekas otrādi — it kā tas būtu kļuvis mazāks. Kaut gan tā nevar būt.

Es visu laiku sapņoju par izstādi un par to, kā es vedīšu savu ķirbi uz izstādi. Teikšu: «Lūk, kādu ķirbi esmu izaudzējis! Lādē!» Man atbildēs: «Cik jauks ķirbis! Vai tiešām tas audzis lādē? Tāds ķirbis mums vēl nav bijis! Dodiet šurp savu ķirbi!» Uzliks to uz’plauktiņa, pieliks blakus plāksnīti. Uz tās uzrakstīs

Lādes ķirbis», tāpēc ka tas audzis lādē. Bet tam līdzās — manu vārdu. Tāpēc ka es šo ķirbi esmu izaudzējis. Un varbūt man piešķirs prēmiju.

Es allaž tikai par ķirbi domāju. Vienmēr to laistu. Un visu laiku prašņāju tētim un māmiņai, vai es pareizi ķirbi audzēju. Tāpēc tētis par ķirbi vairs negrib neko dzirdēt.

— Man tas ķirbis jau līdz kaklam, — viņš saka. — Tas mani padarīs traku. Visas runas ap to vien grozās. Atnāku no darba, gribu atpūsties, palasīt.. . Bet man uzmācas ar ķirbi.. . Lūdzu, lieciet mani mierā!

Viņš ieiet savā istabā un aizslēdz durvis.

Es ar visiem runāju tikai par ķirbi. Arī iemiegot, domāju par to. Sapnī man rādās lādes un ķirbji.

Tad viendien visu izšķīra kaimiņu Aļka.

— Kas tas tāds ir? — viņš man jautāja. — Vai ķirbis?

— Protams, — es atbildēju. — Bet ko tu domāji?

— Es domāju, — viņš teica, — ka tas ir rieksts.

— Kāds rieksts? — es sašutis jautāju.

— Kas nu tas par ķirbi! — viņš nicīgi teica un aizveda mani uz skolas izmēģinājumu lauciņu. Un tur es ieraudzīju ķirbjus. Kas tie bija par milzeņiem! Pie tam neskaitāmi daudz!

— Mēs paši izaudzējām, — Aļka teica.

Man kļuva kauns par savu ķirbi. Tomēr es teicu:

— Bet mans ķirbis ir lādes ķirbis. Es to izaudzēju lādē.

Putniņš

t

Starpbrīdī es izgāju pagalmā. Laiks bija brīnum jauks. Vējš nepūta. Lietus nelija. Sniegs nesniga. Tikai saulīte spīdēja.

Pēkšņi redzu, ka zogas kaķis. Interesanti, kurp kaķis zogas, nodomāju. Mani pārņēma ziņkāre. Un es uzmanīgi devos kaķim pakaļ. Pēkšņi kaķis palēcās. Skatos, tam zobos putniņš. Zvirbulēns. Es satveru kaķi aiz astes un turu.

— Nu, atdod putniņu! — saucu. — Tūlīt atdod!

Kaķis palaida putniņu vaļā un pats metās bēgt.

Putniņu es ienesu klasē.

Tam bija norauts astes galiņš.

Visi sadrūzmējās ap mani un sauca:

— Skatieties, putniņš! Dzīvs putniņš!

Skolotājs teica:

— Kaķi putniņus ķer aiz kakla. Bet tavam putniņam palaimējies. Kaķis tam tikai paplucinājis asti.

Pārējie-bērni lūdzās, lai es atļauju putniņu paturēt rokās. Bet es nevienam nedevu. Putniņiem nepatīk, ja tos tur rokās.

Es uzliku putniņu uz palodzes. Pagriezos, bet putniņa vairs nav. Bērni sauc: — Ķer ciet! Ķer!

Putniņš aizlidoja.

Bet es nebēdājos. Es taču to biju izglābis. Un tas ir gal-

Slidas nav veltīgi nopirktas

venais!

Es nepratu slidot, tāpēc slidas gulēja bēniņos. Laikam tur rūsēja.

Es ļoti gribēju iemācīties slidot. Mūsu mājas pagalmā visi prot slidot. Pat mazais Šuriks.prot. Man bija kauns rādīties ar slidām. Visi smiesies. Labāk tad lai slidas rūs!

Reiz tētis man teica:

— Es tev slidas laikam veltīgi esmu nopircis.

Un tas bija pareizi teikts. Neko darīt, paņēmu slidas, piestiprināju un izgāju pagalmā. Slidotava bija pilna cilvēku. Kāds smējās.

«Jau sākas!» es nodomāju.

Bet nekas nesākās. Mani pagaidām neviens neievēroja. Es uzgāju uz ledus un pakritu uz muguras.

«Tūlīt sāksies,» nodomāju.

Ar grūtībām piecēlos. Man bija grūti nostāvēt uz ledus. Es nekustējos ne no vietas. Bet visdīvainākais bija tas, ka neviens, itin neviens nesmējās, nerādīja uz mani ar pirkstiem, bet, gluži otrādi, Masa Koškina pieskrēja man klāt un teica:

— Dod roku!

Un, kaut gan es pakritu vēl divas reizes, tomēr biju apmierināts. Es teicu Masai Koškinai:

— .Paldies, Masa! Tu iemācīji mani slidot.

Bet viņa atbildēja:

— Ko niekus! Es tikai turēju tevi aiz rokas. \

Skapī

Pirms stundas sākuma es ielīdu skapī. Gribēju iekšā ieņau-dēties. Lai pārējie domā, ka tas ir kaķis, nevis es.

Tupēju skapī, gaidīju stundas sākumu un nemaz nemanīju, kā iesnaudos.

Pamostos — klasē klusums. Skatos pa šķirbu — neviena nav. Pagrūdu durvis, bet tās aizslēgtas. Tātad esmu nogulējis visu stundu. Citi aizgājuši uz mājām un ieslēguši mani skapī.

Skapī ir smacīgi un tumšs kā naktī. Man kļuva baigi, tāpēc sāku kliegt.

— Ei! Es esmu skapī! Palīdziet!

Ieklausos — visapkārt klusums.

Es atkal saucu:

— Ei, biedri! Es sēžu skapī!

Dzirdu soļus. Kāds nāk.

— Kas te klaigā?

Tūlīt pazinu skolas apkopējas tantiņas Ņušas balsi.

Nopriecājos un sāku saukt:

— Tante Ņuša, es esmu šeit!

— Kur tu esi, mīļais?

— Es esmu skapī! Skapī!

— Kā gan tu, mīļais, tur nokļuvi?

— Es esmu skapī, tantiņ!

— Dzirdu jau, dzirdu, ka esi skapī. Ko tad tu gribi?

— Mani ieslēdza skapī, tantiņ!

Tantiņa Ņuša aizgāja. Atkal klusums. Laikam aizgāja pēc

atslēgas.

Atkal soļi. Dzirdu Pala Paliča balsi. Pāls Palies ir mūsu skolas mācību daļas vadītājs . . .

Pāls Palies ar pirkstu pieklauvēja pie skapja.

'— Tur neviena nav, — viņš teica.

— Kā tad nav, ir gan, — tante Ņuša sacīja.

— Nu kur tad viņš ir? — Pāls Palies jautāja un vēlreiz pieklauvēja.

Es nobijos, ka visi aizies un mani atstās skapī, tāpēc no visa spēka iekliedzos:

— Es esmu šeit!

— Kas tu tāds esi? — Pāls Palies jautāja.

— Es .. . Cipkins ...

— Kāpēc tu tur ielīdi, Cipkin?

— Mani ieslēdza ... Es nelīdu . ..

— Hm . . . Viņu ieslēguši! Viņš neesot līdis! Vai dzirdat? Kādi brīnumdari ir mūsu skolā! Viņi nelien skapī, bet tajā pašā laikā viņus skapī ieslēdz! Brīnumu nav, vai dzirdi, Cipkin?

— Dzirdu ...

— Vai tu ilgi tur tupi? — Pāls Palies jautāja.

— Nezinu . . .

— Atnesiet atslēgu, — Pāls Palies teica. — Ātri!

Tante Ņuša aizgāja pēc atslēgas, bet Pāls Palies palika. Viņš apsēdās uz krēsla un sāka gaidīt. Es pa spraudziņu redzēju viņa seju, tā bija ļoti dusmīga. Viņš aizsmēķēja un teica:

— Redzi nu, pie kā noved palaidņošanās! Pasaki man godīgi — kāpēc tu atrodies skapī?

Man ļoti gribējās pazust no skapja. Kad viņi atvērtu skapi, lai manis tur vairs nebūtu. It kā es tur nekad nebūtu bijis. Man jautātu: «Vai tu biji skapī?» Es teiktu: «Nebiju.» Man prasītu: «Bet kas tad tur bija?» Es atbildētu: «Nezinu.»

Bet tā jau tikai pasakās mēdz notikt. Droši vien rīt uz skolu izsauks māmiņu. Jūsu dēls, teiks, ielīda skapī, nogulēja tur visas stundas un tā tālāk ... It kā man te ļoti patiktu gulēt. Kājas tirpst, mugura sāp. Tīrās mokas! Ko es varēju atbildēt?

Es klusēju.

— Vai tu vēl esi dzīvs? — Pāls Palies jautāja.

— Dzīvs ...

— Nu, tupi vien, drīz atvērs . . .

— Es tupu . . .

— Tā.. . — Pāls Palies teica. — Vai tu man beidzot atbildēsi, kāpēc ielīdi skapī?

Es klusēju.

Pēkšņi dzirdu direktora balsi. Viņš nāk pa gaiteni.

— Ko? Cipkins? Skapī? Kāpēc?

Es atkal vēlējos pazust.

Direktors jautāja:

— Cipkin, vai tu tas esi?

Es smagi nopūtos. Vairs nespēju atbildēt. Tante Ņuša teica:

— Atslēgu paņēmis līdzi klases vecākais.

— Uzlauziet durvis! — direktors pavēlēja.

Es jutu, ka lauž durvis, — skapis salīgojās, un es sāpīgi sadauzīju pieri. Baidījos, ka skapis apgāzīsies, tāpēc sāku raudāt. Ar rokām atspiedos pret skapja sienām un, kad durvis atvērās, paliku tā stāvam.

— Nu, nāc ārā, — direktors teica. — Un paskaidro: ko tas nozīmē?

Bet es stāvu kā sālsstabs. Man bail.

— Kāpēc viņš tā stāv? — direktors jautāja.

Mani vilkšus izvilka no skapja.

Es visu laiku klusēju.

Nezināju, ko teikt.

Es taču gribēju tikai ieņaudēties. Bet kā lai to direktoram pasaku . . .

Noslepums

Mums ir noslēpumi, ko meitenes nezina. Mēs viņām neuzticam savus noslēpumus. Viņas visai pasaulei var izpļāpāt jebkuru noslēpumu. Pat vissvarīgākos valsts noslēpumus. Labi, ka viņām tos neuztic!

Mums, protams, nav tik svarīgu noslēpumu. Kur lai tos ķeram? Tāpēc mēs tos paši izdomājam. Mums bija šāds noslē-purns: ierakām smiltis dažas lodītes un nevienam to neteicām. Bija vēl šāds noslēpums: mēs vācām naglas. Tā, piemēram, es savācu divdesmit piecas dažādas naglas. Un vai kāds to zināja? Neviens! Es nevienam to neizpļāpāju. Paši saprotat, cik tas man grūti nācās. Mums bija tik daudz noslēpumu, ka es pat neatceros, cik īsti. Un neviena meitene par tiem nezināja. Viņas staigāja un vaibstījās kā tādi āksti un to vien tikai gudroja, kā izvilināt no mums noslēpumus. Viņas gan ne reizes neko nepajautāja, taču tas vēl neko nenozīmē. Cik viņas tomēr ir viltīgas!

Bet vakar es eju pa pagalmu, glabādams pie sevis mūsu noslēpumu, jaunu, lielisku noslēpumu, un pēkšņi ieraugu Irku. Es pagāju viņai garām vairākas reizes. Arī viņa uz mani pašķielēja.

Es vēl pastaigāju pa pagalmu, tad piegāju viņai klāt un klusi nopūtos. Es tīšām to darīju klusi, lai viņa nedomātu, ka es speciāli nopūtos.

Es vēl pāris reižu nopūtos. Viņa atkal tikai pašķielēja — un neko vairāk. Tad es sapratu, ka no nopūtām nav nekāda labuma, tāpēc teicu:

— Ja tu zinātu, ko es zinu, tad tu šeit pat — uz vietas apsēstos!

Viņa atkal pašķielēja uz mani un teica:

— Neuztraucies, es neapsēdīšos. Pieraugi, ka pats neapsēdies!

— Kāpēc tad man jāapsežas, — saku, — ja es noslēpumu jau zinu.

— Noslēpumu? — viņa jautā. — Kādu noslēpumu?

Viņa skatās uz mani un gaida, ka es sākšu stāstīt par

noslēpumu.

Bet es saku:

— Noslēpums paliek noslēpums, un tādēļ nav katram par to jāpļāpā.

pagalms, ko?

Viņa nezin kāpēc saskaitās un sacīja:

— Tad vācies prom ar saviem noslēpumiem!

— Ha, — es saku, — tā tikai vēl trūka! Vai tas ir tavs

Man taisni smiekli uznāca. Redz, cik tālu esam nonākuši!

Mēs tā pastāvējām kādu brīdi, tad es redzu — šī atkal lūr uz manu pusi.

Izlikos, ka taisos iet projām. Un saku:

— Nu tā. Noslēpumu es paturēšu pie sevis. — Un viltīgi nosmīnēju, lai viņa saprastu, ko tas nozīmē.

Viņa pat galvu nepagrieza uz manu pusi un saka:

— Tev nav nekāda noslēpuma. Ja tev būtu kāds noslēpums, tu jau sen to būtu izpļāpājis. Bet, ja tu nestāsti, — tātad tev nekā tāda sevišķa nav.

i

«Ko šī te runā?» es domāju. «Kādas muļķības melš?» Patiesību sakot, es mazliet apmulsu. Un patiešām, var vēl nenoticēt, ka man ir kāds noslēpums, ja neviens, izņemot mani pašu, par to nezina. Man galvā sākās īsts juceklis. Bet es izlikos, ka tur nekāda jucekļa nav, un teicu:

— Ļoti žēl, ka tev nevar uzticēties. Citādi es tev visu izstāstītu. Bet tu vari izrādīties par nodevēju . ..

Redzu, ka viņa atkal ar vienu aci šķielē uz mani

Es saku:

— Lieta nav tik vienkārša. Tu, es ceru, to labi saproti, un apvainoties, manuprāt, nekādā ziņā nav par ko. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tās nebūt nav nekādas blēņas, bet īsts noslēpums . . „ Var būt, ja es tevi labāk pazītu .. .

Es runāju ilgi un gari. Nezin kāpēc man radās tāda vēlēšanās — ilgi un gari runāt. Kad beidzu, viņas vairs tuvumā nebija.

Viņa raudāja, piespiedusies pie sienas. Viņas pleci drebēja, Es dzirdēju šņukstus.

Tūlīt sapratu, ka viņa nekādā ziņā nevar kļūt par nodevēju. Viņa ir tieši tas cilvēks, kuram mierīgu prātu var uzticēties. Man tas-bija skaidrs.

— Redzi, — es teicu, — ja tu... nosolīsies... un zvērēsi . . .

Un es viņai izstāstīju savu noslēpumu.

Otrā dienā zēni mani piekāva.

Viņa noslēpumu bija izpļāpājusi visiem.

Taču galvenais bija ne jau tas, ka Irka izrādījās nodevēja un ka noslēpums tika izpausts, bet gan tas, ka pēc tam mēs vairs nespējām izdomāt nevienu jaunu noslēpumu, lai arī kā centāmies.

Mes spēlējam Antarktīdu

Māte kaut kur aizgāja. Mēs palikām mājās vieni paši. Un mums kļuva garlaicīgi.

Mēs apgāzām otrādi galdu. Uz galda kājām izpletām galdautu. Iznāca tāda kā telts. Mēs jutāmies gluži kā Antarktīdā. Tur, kur pašlaik atrodas mūsu tētis.

Mēs ar Vitju ielīdām teltī.

Mēs bijām ļoti apmierināti, ka abi sēžam teltī, kaut arī ne īstā Antarktīdā, bet tikai iedomātā. Mums visapkārt ir ledus un pūš vēji. Tad mums apnika teltī sēdēt.

Vitja teica:

— Pārziemotāji nemaz nesēž visu laiku teltī. Viņi droši vien kaut ko dara.

— Viņi laikam medī valzivis, roņus un vēl kaut ko citu dara, — es teīcu. — Protams, ka viņi visu laiku nesēž, rokas klēpī salikuši.

Pēkšņi es ieraudzīju mūsu kaķi. Iesaucos:

— Redz, kur ronis!

— Urā! — Vitja iesaucās. — Ķer viņu! — Arī viņš bija pamanījis kaķī.

Kaķis nāca mums pretī. Tad apstājās. Uzmanīgi uz mums paskatījās un aizmetās atpakaļ. Viņš negribēja būt par roni. Viņš gribēja būt kaķis. Es to tūlīt sapratu. Nu ko mēs tur varējām darīt? Mēs neko nevarējām darīt. Bet mums taču īr kaut kas jāmedī! Es metos skriet. Paklupu, pakritu, bet, kad piecēlos, kaķa vairs nekur neredzēja.

— Viņš ir šeit! — Vitja sauca. — Skrien šurp!

No pagultes rēgojās Vitjas kājas.

Es arī palīdu pagultē. Tur bija tumšs un putekļains. Bet kaķa nebija.

— Es lienu ārā, — teicu. — Šeit kaķa nav.

— Nē, kaķis ir šeit, — Vitja centās pierādīt. — Es redzēju, ka viņš te pamuka.

Es izlīdu, novārtījies putekļos, un sāku šķaudīties. Vitja vēl arvien ņēmās pa pagulti.

— Viņš tup šeit, — Vitja apgalvoja.

— Lai nu tup vesels, — es teicu. — Es tur vairs nelīdīšu. Apaļu stundu tur sabiju. Man pietiek.

— Padomā tikai! — Vitja teica. — Bet es?! Es vēl ilgāk par tevi te ložņāju.

Beidzot arī Vitja izlīda ārā.

— Re, kur viņš ir! — es iesaucos.

Kaķis tupēja gultā.

Es viņu gandrīz saķēru aiz astes, bet Vitja mani pagrūda, kaķis — hop! — uzlēca uz skapja. Pamēģini nu viņu no turienes dabūt rokā!

— Kas tas par roni? — es teicu. — Vai tad ronis var tupēt uz skapja?

— Iedomāsimies, ka tas ir pingvīns, — Vitja sacīja. — Ka viņš tup uz ledus gabala. Sāksim svilpt un kliegt. Tad viņš nobīsies un nolēks no skapja. Un tad mēs pingvīnu notversim.

Mēs sākām kliegt un svilpt no visa spēka. Es, tiesa, svilpt neprotu. Svilpa tikai Vitja. Toties es bļāvu pilnā rīklē. Gandrīz vai aizsmaku. Bet pingvīns izliekas, ka nedzird. Ļoti viltīgs pingvīns. Uzlīdis augšā un tup.

— Vai zini, — es teicu, — metīsim viņam ar kaut ko. Nu, kaut vai ar spilvenu.

Mēs uzmetām uz skapja spilvenu. Bet kaķis nelēca vis zemē.

Tad mēs uz skapja uzsviedām vēl trīs spilvenus, māmiņas meteli, visas viņas kleitas, tēva slēpes, kastroli, tēva un māmiņas istabas čības, kaudzi grāmatu un vēl daudz ko citu. Bet kaķis kā nelēca, tā nelēca zemē.

— Varbūt viņa tur nemaz vairs nav? — es teicu.

— Nē, viņš ir tur, — Vitja apgalvoja.

— Kā tad viņš var būt, ja viņa tur nav?

— Nezinu, — Vitja atbild.

Vitja atnesa bļodu ar ūdeni un nolika pie skapja. Ja kaķis sadomās lēkt no skapja zemē, tad ielēks tieši bļodā. Pingvīniem patīk nirt ūdenī.

Mēs vēl šo to uzmetām uz skapja. Pagaidījām brītiņu — vai nelēks zemē? Tad pienesām pie skapja galdu, uz galda uzlikām krēslu, uz krēsla — čemodānu un rāpāmies uz skapja.

Bet kaķa tur nebija. Kaķis bija nezin kur pazudis.

Vitja sāka rāpties no skapja zemē un trāpīja tieši bļodā. Odens izlija pa visu istabu.

Te pārnāca māmiņa. Skatāmies — viņai pakaļ tek mūsu kaķis. Viņš laikam bija izlēcis ārā pa vēdlodziņu.

Māmiņa sasita plaukstas un iesaucās:

— Kas šeit notiek?

Vitja tā arī palika bļodā sēžot. Tik ļoti viņš bija izbijies.

— Ir gan posts, — māmiņa teica. — Sos puikas nevar atstāt vienus ne uz mirkli! Vajag arī prast kaut ko tādu pastrādāt!

Mums, protams, visu vajadzēja pašiem uzkopt, pat grīdu uzmazgāt. Bet kaķis cienīgi staigāja apkārt un skatījās uz mums tā, it kā gribētu teikt: «Nu, tagad jūs zināsiet, ka es esmu kaķis, nevis ronis vai pingvīns.»

Pēc mēneša atbrauca mūsu tētis. Viņš mums pastāstīja par Antarktīdu, par drosmīgajiem polārpētniekiem, par viņu lielo darbu. Mums likās ļoti smieklīgi, ka bijām iedomājušies, it kā pārziemotāji to vien darītu kā medītu dažādas valzivis un roņus ...

Bet mēs nevienam nestāstījām, ko bijām domājuši.

Par metāllūžņiem

Toļiks vilka pa ielu vecu, sarūsējušu gultu. Bet Maša — vecu, sarūsējušu enkuru.

Viņi tos vilka uz skolu, jo tie bija metāllūžņi.

Toļiks teica:

— Mana gulta sver vairāk nekā tavs spocīgais enkurs. Tātad es esmu vairāk lūžņu savācis nekā tu.

Maša atbildēja:-

— To vēl nevar zināt. Manam enkuram ir pilns svars, bet tavai gultai nav, jo tā ir piepūsta.

Toļiks pat apstājās.

— Kā tā — piepūsta?

— Ļoti vienkārši: mans enkurs ir no blīvas dzelzs, bet tava gulta ne.

— No kā tad ir mana gulta? — Toļiks jautāja.

Maša arī apstājās un teica:

— Tava gulta nav no blīvas dzelzs, bet gan no piepūstas.

— Kādas muļķības! — Toļiks noteica. — Vai tad gulta ir bumba, vai?

— Gulta nav bumba, — Maša teica, — un tomēr tā ir piepūsta. Re, šie dzelzs gultas gali — tiem taču ir tukšs vidus! Bet mans enkurs, ja gribi zināt, arī iekšpusē ir pilns. Tas nav piepūsts.

— Tavs enkurs ir sarūsējis, — Toļiks saka.

— Tava gulta ir piepūsta, — Masa atsaka.

— Tavs enkurs ir no sadragāta kuģa, — Toļiks saka.

Tajā bridi garām gāja kāda večiņa. Viņa nesa somā banānus. Večiņa ar banāniem saka:

— Uzlieciet uz gultas enkuru un velciet abus kopā.

Bet Toļiks saka:

— Tie ir mani metāllūžņi.

Arī Masa saka:

— Tie ir mani metāllūžņi.

— Ak tādas tās lietas! — večiņa noteica. — Es to nezināju. — Un viņa aizgāja tālāk.

Bet Toļiks ar Māšu vispirms nobrīnījās, kāpēc večiņa tā teikusi, tad pabrīnījās, kāpēc viņi tā teikuši večiņai, jo nav svarīgi, kam pieder gulta un kam — enkurs. Lūžņi taču domāti visiem.

Un viņi tā arī izdarīja, kā viņiem bija ieteikusi večiņa ar banāniem.

Ka es visus gribēju piemānīt

Man par to pat negribas stāstīt, tomēr pastāstīšu. Visi domāja, ka es patiešām esmu slims, taču vaiga satūkums man nebija īsts. Es aizbāzu aiz vaiga dzēšlapu, tāpēc vaigs izskatījās kā uztūcis. Turklāt vēl sašķiebu seju greizi — rau, cik stipri man sāp zobs! Un mazliet kunkstēju; to visu darīju tīšām, lai mani stundā neizsauktu. Un skolotāja man noticēja. Arī bērni noticēja. Visi mani mierināja, juta līdzi. Bet es tēloju, ka man ļoti sāp.

Skolotāja teica:

— Ej mājās, ja tev tik ļoti sāp zobs!

Bet man nemaz negribējās iet mājās. Ar mēli valstu dzēšlapu pa muti un domāju: «Pamatīgi gan visus piemānīju!»

Pēkšņi Taņa Verjovkina iesaucās:

— Vai, paskatieties, nu jau satūkums viņam ir otrā pusē!

Ka tante Frosja izšķīra mūsu strīdu

Bērni pagalmā strīdējās, kurš pa vasaru visstiprāk iededzis.

— Es esmu visstiprāk iededzis, — teica Vova.

— Nē, es, — iebilda Petja.

— Tev ausis ir baltas, — teica Vova.

— Ausis neskaitās, — teica Petja, — tāpēc ka es staigāju ar cepuri galvā.

— Nē, skaitās gan! Tu bez ausīm esi sauļojies, bet es ar ausīm! Tātad es esmu visstiprāk iededzis. Pajautā, kam vēlies.

Bērni pajautāja Ļošam.

- Es pats esmu visstiprāk iededzis, — apgalvoja Ļoša.

— Tu neesi iededzis, tu esi netīrs.

— Jūs paši esat netīri!

— Pajautā, kam vēlies, katrs pateiks, ka tu esi netīrs!

Bērni pajautāja Aļikam.

— Es pats esmu visstiprāk iededzis, — teica Aļiks.

Bet tante Frosja teica:

— Ai, cik jūs visi esat stipri iedeguši!

Un neviens vairs nestrīdējās.

Ko tur veltīgi strīdēties!

Par ko kurš brīnās

Taņa ne par ko nebrīnās. Viņa vienmēr saka: «Kas nu tas par brīnumu!» Pat tad, kad tiešām vajadzētu brīnīties. Es vakar pārlēcu pāri milzīgai peļķei. .. Neviens nevarēja pārlēkt, bet es pārlēcu. Visi brīnījās, tikai Taņa nebrīnījās.

— Kas tur liels! Atraduši par ko brīnīties!

Es visādi centos viņu pārsteigt, bet nekad nespēju to izdarīt. Kaut arī ļoti centos.

Ar kaķeni trāpīju zvirbulim.

Iemācījos staigāt uz rokām, svilpt ar pirkstu mutē.

Viņa to visu redzēja, bet nemaz nebrīnījās.

Es centos, cik spēju. Ko visu tikai nedarīju! Kāpu kokos, staigāju ziema ar kailu galvu ...

Viņa tomēr nebrīnījās.

Bet reiz es gluži vienkārši izgāju pagalmā ar grāmatu rokā. Apsēdos uz soliņa un sāku lasīt.

Taņu pat nepamanīju. Bet viņa saka:

— Tas tik ir brīnums! Kas to būtu domājis! Viņš lasa grāmatu!

Kadas kolekcijas liktenis

Protams, visu ko var krāt. Ko vēlies, to arī krāj. Ja vēlies, iesāc krāt, pēc tam vari pārtraukt. Ja gribi, krāj pastmarkas, ja gribi — sērkociņu kārbiņas, ja gribi — akmeņus. Ja vēlies, krāj visu reizē — akmeņus, pastmarkas, sērkociņu kārbiņas un piedevām vēl kaut ko. Tā sakot, tā ir katra personiska darīšana. Savāc pilnu istabu dažādu laukakmeņu un dzīvo sev par prieku. Ja vien māte atļauj. Kaut gan akmeņi mēdz būt dažādi. Dažus akmeņus ir lietderīgi krāt. Arī pastmarkas. Tās palīdz iepazīt dažādas zemes, karaļus, prezidentus, saskarties, ja tā var izteikties, ar vēsturi un ģeogrāfiju. Ir lietderīgi krāt arī grāmatas. Lieki par to pat runāt. No grāmatām ir liels labums. Protams, ja tās lasa. Bet, ja tās tikai stāv plauktā, tad gan maz labuma.

Kāda meitene Maša Miškina krāja aktieru fotogrāfijas. Bez šaubām, tas nav nekas ļauns. Bet saskatīt te kādu labumu ir grūti. Kāds te var būt labums? Ja nu vienīgi kādreiz var izteikties: «Kā tad! Es šo aktieri pazīstu. Man ir viņa fotogrāfija.» Uz to var atbildēt: «Nu un kas par to?» Pasaulē ir daudz vērtīgāku lietu nekā šīs fotogrāfijas.

Un tā Maša sakrāja briesmīgi daudz aktieru fotogrāfiju. Vairs nebija kur likt: visas sienas noklātas ar fotogrāfijām, visi albumi pilni. Vecāki vēro šo nevainīgo aizraušanos un klusībā domā: «Paldies dievam, mūsu meitai ir nodarbošanās.» (Kaut gan tā, protams, nav nekāda nodarbošanās.) Tikai dažreiz tēvs ieteļcās: «Atkal visapkārt nepazīstamas sejas.» Tad meita viņam atbildēja: «Ak, tēt! Un tu viņus nepazīsti?! Katrs viņus pazīst!»/Un tēvs pēc šādas atbildes nedaudz apjuka.

Viņš bija aizņemts cilvēks, kādas lielas iestādes direktors, un viņu ne visai iepriecināja šīs fotogrāfijas. Tās viņam neko neizteica. Bet viņš arī neko neiebilda, jo viņam gluži vienkārši tās bija vienaldzīgas. Tikai tad, kad viņš jutās noguris, šīs fotogrāfijas viņu kaitināja. Bet tas gadījās reti. Vispār viņš bija spēcīgs vīrs un gandrīz nekad nenogura. Bet Mašas māmiņa — tieši otrādi — viņa pat priecājās, ka viņas meitai ir tik daudz fotogrāfiju, daudz vairāk nekā citiem bērniem. Masai bija tikai viens mērķis — viņa visiem spēkiem centās iegūt jaunas fotogrāfijas. Un ieguva arī, mainīdama savas fotogrāfijas pret citām. Piemēram, viņa pienāk pie kāda un saka: «Man ir, re, kāds aktieris, bet jūs man dodiet pretī, lūk, to.» Vai arī: «Es jums dodu šos divus, bet jūs man dodiet divus tos.» Viņa ne visai labi zināja aktieru uzvārdus. Dažus gan viņa bija redzējusi kino, bet citus vispār nebija redzējusi, bet, ja viņai teica, ka tas ir aktieris, nevis kāda cita persona, viņa tūlīt vēlējās iegūt šo fotogrāfiju. Kāds zēns viņai piedāvāja vairākas savu vecāko brāļu fotogrāfijas, apgalvodams, ka tie esot aktieri. Un viņa par šīm fotogrāfijām zēnam iedeva pāris grāmatu, to skaitā «Mobiju Diku jeb Baltās valzivs meklēšana» un «Krūmu suni Dingo jeb stāsts par pirmo mīlu». Viņa regulāri rakstīja vēstules dažādiem padomju un ārzemju žurnāliem, lūgdama atsūtīt aktieru fotogrāfijas. Kaut gan katram ir skaidrs, ka žurnāliem ar to nav jānodarbojas. Ar savām vēstulēm viņa traucēja cilvēkus darbā, atņēma viņiem dārgo laiku. Saņemdams šādu bezjēdzīgu vēstuli, redakcijas darbinieks noplātīja rokas un droši vien sašuta.

Kaut gan neviens žurnāls viņai neko neatsūtīja, viņa bija savākusi tik daudz fotogrāfiju, ka atlika tikai nobrīnīties. Beigu beigās izrādījās, ka viņai ir viena un tā paša aktiera vairākas fotogrāfijās: sešas viena, piecpadsmit otra, divdesmit piecas trešā aktiera fotogrāfijas. Tas nu galīgi nekam nederēja. Bet viņa nerimās. Ikvienu pasākumu, ja tas cilvēku saista, ir grūti pārtraukt. Kaut gan katram ir skaidrs, ka šī mainīšana ir bezjēdzīga. Bet viņa kaut kādas vienas fotogrāfijas dēļ apskrēja vai visu pilsētu un pat gribēja lūgt tēvu, lai tas paņem viņu sev līdzi uz Maskavu, kad brauks komandējumā. Tēvs diezgan nevērīgi izturējās pret šo lūgumu, un viņa varbūt tieši šīs fotogrāfijas dēļ palika uz otru gadu. Viņa izšķieda milzum daudz laika, lai šo fotogrāfiju sameklētu savā dzimtajā pilsētā. Vecākiem tas bija kaut kas negaidīts, bet viņi pagaidām nesaprata, kas tam par iemeslu. Drīz vien arī vecāki pamanīja, ka šai kolekcijai ir savas sliktās puses. Visiemīļotākās un vērtīgākās ģimenes fotogrāfijas: tēvs ar māti uz ērgļa fona Esen-tukos, māte līdz kaklam ūdenī Japāņu jūrā, tēvs uz zirga ar zobenu rokā pilsoņu kara laikā, vectevs ar Jura krustu, vecmāmiņa ar deviņiem bērniem — šīs visas retās ģimenes fotogrāfijas bija izmestas no albuma un nezin kur pazudušās. To vietā parādījušies tēvam pavisam sveši cilvēki. Vecākiem pat asaras sariesās acīs. Un viņi meitai pajautāja, kur palikušas ģimenes fotogrāfijas. Bet Maša, neizprazdama viņu satraukuma cēloni, atbildēja: «Vai tiešām jūs neredzat, ka šie uzņēmumi ir daudz vērtīgāki par jūsējiem?» Tad saniknotais tēvs paķēra albumu un izsvieda ārā pa vēdlodziņu. Desmitiem fotogrāfiju bira no albuma un plivinājās gaisā griezdamās un virpuļodamas. Tad albums nokrita zemē pagalmā, tam sekoja neskaitāmas fotogrāfijas. Maša to visu redz, un sirds viņai sažņaudzas no šā šausmīgā skata. Tēvs saka: «Lai es vairs neredzētu šīs svešās sejas!» Maša, asarām plūstot, skrien pagalmā, bet albumu tur neatrod. Tikai viena — ne pārāk populāra aktiera fotogrāfija vāļājas smiltīs. Kad viņa atgriezās istabā, saniknotais tēvs bija norāvis no sienām vēl dažas fotogrāfijas.

Bet, lai cik tas ari dīvaini liktos, tēva rīcība Masu neietekmēja. Viņa nedomāja Šķirties no savas kolekcijas. Viņa turpināja to papildināt vēl cītīgāk.

Albumus ar fotogrāfijām un ar aukliņu pārsietus biezus sainīšus viņa slēpa kaut kādās slēptuvēs, kuras nezināja neviena dzīva dvēsele, nemaz, nerunājot par viņas vecākiem. Kad vecāki izgāja no mājas, viņa metās pie šīm slēptuvēm un pārskaitīja, pārcilāja savas vērtības. Kā redzat, darba viņai bija līdz kaklam. Viņai neiznāca laika pat atpūsties. Visu laiku Masa centās izdibināt, kur ir tādas fotogrāfijas, kādu viņai vēl nav. Krāšanai gals nebija saredzams. Rūpju viņai nekļuva vis mazāk, bet gan otrādi — tās vēl pavairojās.

Visa viņas dzīve aizgāja greizi. Kino viņa neapmeklēja, jaunatnes teātri arī ne. Uz zvēru dārzu negāja. Uz muzejiem negāja. Viņa nekur negāja. Uz futbolu jau sen negāja. Arī uz skolu nemaz negāja. Dažreiz tur parādījās, kaut gan ļoti reti.

Viņas skatiens bija vērsts tālē — tas bija tukšs, savāds skatiens. Tur, tālē, viņai laikam rēgojās kaut kādas retas fotogrāfijas, kuras viņa vēl nebija ieguvusi. ..

Mēs nezinām, kā tas viss beidzās. Varbūt viņa sadabūja vēl dažus eksemplārus savai kolekcijai . . .

Bet zaudējusi viņa bija daudz vairāk.

Apbrīnojama profesija

Tikko mūsu istabā nodzisa gaisma, tūlīt pie sienas sāka klauvēt kaimiņi. Viņi jautāja: «Kas noticis?» Mēs ar māmiņu ari sākām klauvēt pie kaimiņu sienas un jautāt: «Kas noticis?»

Bet neviens neko nevarēja paskaidrot, visi tikai taujāja: «Kas noticis?»

Vienīgi tēvocis Jaša teica:

— Nekas nav noticis. Nodzisusi elektrība — un tas arī viss. Pārdeguši korķi.

— Līdz šim tā vēl nav gadījies!

Mājas ļaudis sapulcējās pagalmā pie ieejas durvīm un spriedelēja.

— Tas nu gan ir jaunums!

— Kā tad tā?

Visi runāja, ka korķi neesot vainīgi, ka vaina esot kaut kur tīklā, bet, kad es jautāju, kur ir šie korķi un tīkls, man neviens neko neatbildēja.

Tēvocis Jaša aizgāja piezvanīt montieriem, un mājas ļaudis sāka stāstīt, kā gaisma nodzisusi.

Tante Ņuša teica:

— Vai zināt, tiklīdz nodzisa elektrība, mans kaķis metās virtuvē un tur apēda svaigu zivi.

Tante 2eņa teica:

— Vai dzirdat? Tur brēc mans bērns. Viņš brēks, kamēr gaisma atkal nebūs iedegusies.

Tante Ira teica:

— Grūti ticēt, ka agrāk ļaudis dzīvojuši bez elektrības. Iztikuši ar kaut kādām svecēm. Ar lampām, kas kūpējušas. Dzīvojuši pie tādas nožēlojamas, blāvas gaismiņas. Pustumsā.

Mūsu vecmāmiņa teica:

— Kā tad, atceros tos laikus. Un kā vēl atceros! Mums pat lampu nebija. Tumsa. Neko lāgā nevarēja saredzēt.

Mūsu vecmāmiņa ir dzīvojusi cara laikā. Vēl līdz šai dienai viņa šausminās par cara režīmu. Kā iesāk stāstīt, tā nevar apstāties.

Bet tad atbrauca montieris.

Es skatos, kā viņš iededzinās gaismu. Interesanti taču!

Piebrauca pie staba mašīna. Kravas kastes vietā tai bija tāds kā apaļš grozs. Šajā grozā iekāpa montieris. Un

grozs sāka celties uz augšu. Montieris tika klāt vadiem un sāka darboties ap tiem.

Visā mājā iedegās gaisma.

Montieris saka:

— Viss kārtībā!

Mūsu vecmāmiņa slavē:

— Jums nu gan ir apbrīnojama profesija!

Montieris atbild:

— Ta ir vienkāršāka par vienkāršu . ..

Tante Ira saka:

— Jums nu gan ir brīnišķīgs darbs!

Tante 2eņa saka:

— Vai dzirdat? Mans bērns smejas.

Tante Ņuša saka:

— Ienāciet pie manis ciemos! Es jums uzcepšu svaigas zivis.

Montieris atbild:

— Man zivis garšo, bet mūs gaida citā mājā.

Un viņš ar savu mašīnu aizbrauca projām.

Es noskatījos viņam nopakaļ un nodomāju: «Kā man patiktu braukāt šādā mašīnā! Es trauktos pa ielām lielā ātrumā. Es skubinātu šoferi: «Ātrāk! Ātrāk!» Mēs apdzītu visas pārējās mašīnas. Varbūt pat ugunsdzēsēju mašīnu. Un ļaudis, noskatī--dainies mums pakaļ, teiktu:

«Skatieties! Skatieties, montieri brauc! Viņiem ir apbrīnojama profesija!»»

Derīga manta

Es apmeklēju galdnieku pulciņa nodarbības. Man galdnieka amats ļoti patīk.

Nesen sameistaroju galdu. Tikai tas īsti labs neiznāca. Mes ar Vovu to izjaucām un uztaisījām krēslu.

Arī krēsls iznāca pagreizs. Laikam vēl nebijām iemācījušies krēslus taisīt.

Izjaucām krēslu un sameistarojām soliņu. Bet tas mums diez ka nepatika.

Tad nolēmām pagatavot strazdu būri. Arī tas prasīja daudz pūļu; beigu beigās strazdu būris izdevās, kā nākas.

— Kas tas ir? — bērni jautāja. —. Kas tas par priekšmetu?

Mēs iekārām būri kokā. Drīz atlidoja strazds. Viņš apmetās mūsu būrī. Ja jau strazds tajā dzīvo, tad būris ir derīgs.

Tā mēs abi ar Vovu domājām.

Prēmija

Mēs pagatavojām oriģinālus tērpus — nevienam tādu nebūs. Es tēlošu zirgu, bet Vova bruņinieku. Slikti vienīgi tas, ka viņš jās man mugurā, nevis es viņam. Un viss tikai tāpēc, ka es esmu mazliet jaunāks. Redzat nu, kā iznāk! Neko nevar darīt. Mēs gan ar viņu esam norunājuši, ka viņš visu laiku nejādelēs man mugurā. Mazliet pajās, tad nokāps un vedis mani pie pavadas — kā īstu zirgu.

Un tā nu mēs devāmies uz karnevālu.

Ieradāmies klubā parastajā apģērbā, tad pārģērbāmies un iegājām zālē. Tas ir, nevis iegājām, bet iejājām. Es — četrrāpus, bet Vova sēžot man mugurā. Tiesa, Vova man palīdzēja — viņš pa grīdu gāja pats savām kājām. Un tomēr man nebija viegli.

Turklāt es neko nevarēju redzēt, jo biju zirga maska. Es gluži neko neredzēju, kaut arī maskā bija atstāti caurumiņi acīm. Bet tie bija kaut kur pie pieres. Es rāpos pa tumsu. Uzgrūdos kāda kājām. Reizes divas ieskrēju ar pieri kolonnā. Nu, ko tur runāt! Brīžiem pakratīju galvu, tad maska šļuka nost, un es ieraudzīju gaismu. Bet tikai uz mirkli. Tad atkal — pilnīga tumsa. Es taču nevarēju visu laiku kratīt galvu!

Es vismaz mirkli biju redzējis gaismu. Toties Vova neko neredzēja. Viņš visu laiku man prašņāja, kas redzams priekšā. Un lūdza rāpot uzmanīgāk. Es jau tāpat rāpoju uzmanīgi. Es

taču pats neko neredzēju. Kā es varēju zināt, kas mums priekšā? Kāds man uzkāpa uz rokas. Es tūlīt apstājos. Un atteicos tālāk rāpot. Un Vovam sacīju:

— Diezgan! Kāp zemē!

Vovam laikam bija iepaticies jāt, un viņš negribēja kāpt nost. Teica, ka vēl esot par agru. Viņš tomēr nokāpa, paņēma mani aiz pavadas, un es rāpoju tālāk. Tagad man jau bija vieglāk rāpot, kaut gan tik un tā neko neredzēju.

Ierosināju noņemt maskas un paskatīties karnevālu, tad maskas atkal uzlikt. Bet Vova teica:

— Tad mūs pazīs.

I

Nopūtos un rāpoju tālāk.

— Laikam te iet jautri, — es teicu. — Tikai mēs neko neredzam ...

Bet Vova gāja klusēdams. Viņš bija stingri nolēmis izturēt līdz galam. Iegūt pirmo prēmiju.

Man sāka sāpēt ceļgali. Es teicu:

— Es tūlīt apsēdīšos uz grīdas.

— Vai tad zirgi prot sēdēt? — Vova teica. — Tu laikam esi prātu zaudējis! Tu taču esi zirgs!

— Es neesmu zirgs, — es atbildēju. — Tu pats esi zirgs.

— Nē, tu esi zirgs, — Vova teica. — Un tu ļoti labi zini, ka tu esi zirgs. Mes nedabūsim prēmiju.

— Un nevajag arī, — es teicu. — AAan jau apnicis.

— Nemuļķojies, — Vova teica. — Pacieties!

Es aizrāpoju līdz sienai, atslējos pret to un apsēdos uz grīdas.

— Vai tu sēdi? — Vova jautaja

— Jā, sēžu, — atbildēju.

— Nu labi, — Vova piekrita.

— Uz grīdas vēl pieļaujams sēdēt. Tikai pielūko, neapsēdies uz krēsla! Tad viss pagalam. Vai saprati? Zirgs — un piepeši uz krēsla . ..

Visapkārt dārdēja mūzika, skanēja smiekli.

Es jautāju:

— Vai drīz beigsies?

— Pacieties, — Vova teica, — laikam drīz . . . Arī Vova neizturēja. Viņš apsēdās uz dīvāna. Es

sēdēju viņam blakus. Tad Vova iesnaudās. Arī es iesnaudos. Pēc tam mūs uzmodināja un piešķīra abiem prēmiju.

Telefona saruna

Mēs nolēmām piezvanīt mūsu skolotājai. Mums nebija nekādas vajadzības zvanīt, bet mēs vienkārši gribējām parunāties pa telefonu ar mūsu skolotāju — jo vairāk tāpēc, ka vēl nekad ar viņu nebijām runājuši pa telefonu.

Mēs ar Vovu iegājām telefona būdā, un Vova sāka griezt numuru, bet man vajadzēja runāt. Vova uzgrieza numuru, un es izdzirdu klausulē skolotājas balsi. Apmulsu un jautāju:

— Kas runā?

Arī skolotāja jautāja:

— Kas runā?

Es pavisam apjuku un teicu:

— Es runāju.

Skolotāja iesmējās un jautāja:

— Vai tu tas esi, Zvjozdočkin? — Tātad pazinusi mani.

Es atbildēju:

— Aha, tas esmu es, Zvjozdočkins!

Bet Vova man grūž sānos un kaut ko saka. Es viņu atgaiņāju ar roku — netraucē man runāt!

Skolotāja saka:

— Nu, es klausos, Zvjozdočkin!

Es saku:

— Es arī jūs klausos, skolotāj! Ak, cik labi var dzirdēt!

Skolotāja jautā:

— Vai tu gribi man ko pajautāt? Tad jautā! Nekautrējies!

Es skaļi saucu:

— Es neko negribu jautāt! Es esmu kopā ar Vovu!

— Tātad Vova grib man ko jautāt?

— Nē! Vova neko negrib jautāt. Viņš tāpat vien stāv.

Es atkal apmulsu. Un Vovam čukstus vaicāju:

— Kāpēc mēs zvanām?

Bet viņš rausta plecus un klusē. Es skatos uz Vovu un

nezinu, ko atbildēt. Nevaru taču teikt, ka mēs vienkārši tāpat vien zvanām. Arī skolotāja klusē un gaida, ko es atbildēšu. Ir gan situācija!

Vovam jau maza bēda, viņš stāv, bet man ir jāatbild. Es iedevu klausuli Vovam. Ari viņš apmulst un skatās uz mani, muti pavēris. Un nesaka ne vārda. Tad pasniedz klausuli man, bet klausulē jau dzirdami tikai pīkstieni.

Es viņam uzbruku:

— Tu esi vainīgs! Vajadzēja tūlīt atbildēt, bet tu klusēji.

Bet viņš tikai plata rokas.

— Ko gan es varēju atbildēt?

Un patiešām — nebija ko atbildēt. Mēs taču zvanījām bez kādas vajadzības. Ko lai rīt es saku skolotājai, ja viņa jautās, kāpēc zvanīju?

Gurķi

Mēs ar Vovu sēžam uz baļķiem, pļāpājam un ēdam gurķus. Gurķi ir lieliski, svaigi. Mēs katru gadu ar Vovu sēžam uz baļķiem un ēdam gurķus.

— Ak, — es saku, — man vasarā nezin kāpēc ir garlaicīgi. Nekā cita nav kā tikai garās brīvdienas un gurķi.

— Man gan brīvdienas patīk, — Vova saka, — kaut, jāsaka, ne sevišķi.

Arī man tās ne sevišķi patīk.

— īsta dīkdienība. Bet tāda jau ir vasara!

Patiešām, tāda ir vasara.

Tā nu mēs sēžam ar Vovu uz baļķiem un sarunājamies. Un ēdam svaigus gurķus.

Piepeši ieraugām kaimiņu Māšu. Viņa līkājas pa dārzu. Nesaprotu, kāpēc.

Es viņai saucu:

— Ko tu tur dari?

Viņa atbild:

— Laistu gurķus.

Vova izņēma no kabatas gurķus un teica:

— Iestādi, ekur, šos, lai aug uz veselību!

Arī es izņēmu no kabatas divus gurķus,, pastiepu uz priekšu un pateicu, lai aug uz veselību.

— Ek, jūs, — Maša saka, — tikai ēst protat!

— Bet kas par lietu? — Vova jautā.

— Kāpēc tu tā uzreiz, — es saku, — ka mēs tikai ēst protam?

— Tas tūlīt redzams, — Maša atbild.

Es skatos uz Vovu, Vova skatās uz mani, un ne es, ne viņš, protams, neko tādu neredzam, kas mums varētu būt redzams.

— Ieroc zemē savas čības, — Maša smejas, — var būt, ka līdz rudenim izaugs jaunas.

Divas cepures

Kad mana māmiņa kaut kur aiziet, pie manis atnak Vova, bet, kad viņa māte kaut kur aiziet, tad es eju pie viņa. Un mes vienmēr kaut ko darām.

Reiz mēs abi sēžam, skatāmies pa logu, kā ārā līst lietus.

Es saku:

— Darīsim kaut ko.

Bet Vova jauta:

— Ko?

— Nu, kaut ko, — es saku.

— Labi, — Vova atbild.

— Bet ko mēs darīsim?

— Nezinu.

— Es arī nezinu.

Mēs pasēdējam, padomājām, paskatījāmies, kā līst lietus, kā cilvēki staigā pa lietu, bet neko nevarējām izdomāt.

Ļoti grūti kaut ko darīt, ja nav ko darīt.

Pēkšņi es iesaucos:

— Izdomāju!

— Ko tu izdomāji? — Vova jautā.

— Mazgāsim cepures!

— Kādas cepures?

Es izvandīju visu skapi, kamēr atradu cepuri. Bet Vova skatās un visu laiku brīnīdamies jautā:

— Tu proti mazgāt? No tiesas, tu proti mazgāt?

— Kas tur ko neprast, — saku,

— skaties! Pinkaina kažokādas cepure!

Šur tur gan krietni vien nobružāta.

Bet citādi gandrīz jauna. Tikai aizmugurē plīsums. Arī priekšā un sānos caurums. Nav jau liels caurums.

Bet var manīt, kad pienāk tuvāk klāt.

Iztālēm gan nevar redzēt, kaut vai visu dienu skaties. Drīz būs vasara.

Tad nāks rudens, bet pēc tam — ziema.

Izmazgāsim mušu cepures. Pienāks ziema, un mēs staigāsim tīrās cepurēs.

— Man taču cepures nav līdzi, — Vova saka.

— Bet kas šī?

— Šī ir naģene.

— Vispirms izmazgāsim manu, — es saku, — tad tavu cepuri.

— Kāpēc manu mazgāt? Manu nevajag mazgāt, — Vova saka.

— Gaužām netīra cepure, — es saku. — Pretīgi skatīties. Es tavā vietā kaunētos rādīties sabiedrībā ar tādu cepuri.

— Es nekādā sabiedrībā nerādos, — Vova atcērt.

— Bet uz ielas, pēc tavām domām, ir ērti rādīties?

— Nu labi, — Vova piekāpās. — Izmazgāsim tavu cepuri, pēc tam manu.

Es ieliku cepuri mazgājamā bļodā. Ielēju ūdeni. Uzrotīju piedurknes. Sāku mazgāt.

Vova man palīdzēja. Mazgājām pēc kārtas tik ilgi, kamēr visas ziepes izziepējām.

Tad sākām skalot. Mēs cepuri skalojām, skalojām, bet tad izņēmām no bļodas un skalojām zem krāna, lai visas ziepes izskalotu no cepures laukā. Bļodā taču ūdens ir pārāk zie-pains — ziepes lien atpakaļ cepurē.

Mēs cepuri laikam veselu stundu skalojām. Norāvām tai vienu ausi. Šur tur applūkājām kažokādu. Un caurums sānos kļuva vēl lielāks. Bet vispār lieliski izmazgājām. Cepure nu bija tīra. Atlika tikai to izžāvēt.

Piepeši Vova man saka:

— Kad cepure izžūs, to galvā vairs nevarēs dabūt.

Es pamatīgi nobijos un teicu:

— Kāpēc tu man to agrāk neteici?

— Es tikai tagad atcerējos.

— Kāpēc tu neatcerējies agrāk?

— Nevarēju. Tas nav no manis atkarīgs.

— No kā tad ir atkarīgs?

— No atmiņas.

— Ir nu gan tev atmiņa!

— Atmiņa man nav nekāda labā, tas tiesa, — viņš piekrīt.

Redz, kāda nozīme ir atmiņai!

Vai tad es būtu mazgājis savu cepuri, ja zinātu, ka šitā iznāks? Bet viņš to zināja un aizmirsa pateikt.

Tagad vienīgā izeja — uzmaukt cepuri galvā vēl mitru. Lai žūst uz galvas.

Mēs ar Vovu pamatīgi izgriezām cepuri, un es to uzstīvēju galvā, bet paši sākām spēlēt dambreti. Kaut gan cepure bija labi izgriezta, tomēr ūdens tajā vēl bija palicis daudz.

Odens pilēja man pa seju un aiz apkakles. Bet es pacietu. Citi cilvēki nonāk vēl grūtākos apstākļos un nekurn. Iztur.

Es rāmā garā spēlēju ar Vovu dambreti, bet savu cepuri nost neņēmu. Mēs izspēlējām vairākas partijas. Dažbrīd es papurināju galvu, tad šļakatas šķīda uz visām pusēm. Odere pluka, un šļakatas bija melnas. Vova bozās un bārās. Pēkšņi man iešāvās prātā šāda doma: «Bet ja nu cepuri, kad tā būs izžuvusi, vairs nevarēs dabūt nost no galvas?» Es pat pārstāju purināt galvu. Gribēju Vovam to pajautāt, bet kaut kā bija neērti viņam visu jautāt, itin kā es pats neko nezinātu. It kā viņš vairāk par mani zinātu. Un es sēdēju klusēdams Un domādams. Daudz ko pārdomāju: gan to, cik ilgi mana cepure žūs, gan to, kā es gulēšu ar šo cepuri galvā, jo tā šodien neizžūs, gan to, vai cepures vispār mazgā un, ja mazgā, vai tad sēž ar mitrām cepurēm galvā un gaida, kamēr tās izžūst. Es atmiņā pārcilāju visas cepures, kādas man gadījies redzēt, iedomājos daudzus cilvēkus manā situācijā un nezin kāpēc sāku šaubīties, vai cepures vispār kāds mazgā un žāvē šādā veidā. Man, piemēram, ienāca prātā tēva paziņas — kāda teātra direktora cepure un māmiņas paziņas — kāda zinātnieka cepure ... Bet varbūt ir īpašas ierīces — koka veidņi, uz kuriem mitru cepuri uzvelk un žāvē, varbūt tās žāvē ar kāda elektriskā žāvētāja palīdzību? Es iedomājos veselu rindu šādu veidņu, uz kuriem uzstieptas dažādas cepures, un man kļuva ļoti smagi, itin kā es būtu tāds veidnis, bet ne Petja Jaščikovs, pirmās klases skolnieks . . .

— Nu kā? — Vova jautāja. — Vai žūst?

— Ne visai, — es atbildēju.

— Un kā tev ienāca prātā doma mazgāt cepuri? — viņš vaicā.

— Bet vai tev pašam nekas neienāk prātā? — es jautāju.

— Man nē, nekas neienāk, — Vova saka.

— Tad nav ko citiem prašņāt, ja pašam nekas neienāk prātā!

Te es atcerējos Vovas cepuri.

Piecēlos un teicu:

— Zini ko, Vova, tagad dod šurp savu cepuri — izmazgāsim.

— Nu nē, — Vova atcērt, — es savu cepuri nemazgāšu.

— Kāpēc nemazgāsi?

— Tā ir mana cepure, — Vova atbild, — gribu — mazgāju, gribu — nemazgāju.

Es pārskaitos un teicu:

— Vai es savu cepuri izmazgāju?

— Izmazgāji, — Vova piekrīt.

— Arī tu savu izmazgāsi!

— Nē, — Vova saka, — savu cepuri es nemazgāšu, pašreiz ir pavisam cita situācija.

— Kāda tad nu cita situācijā? Redz, kāds tu esi! Vienā situācijā tu gribi mazgāt, otrā — negribi! Bet man, pēc tavām domām, pie visām situācijām ir jāmazgā? — Es viņu satvēru ciet un nelaidu vaļā.

— Mazgā, — pavēlēju, — savu cepuri!

Bet viņš izrāvās un brēca:

— Nemazgāšu vis! Nemazgāšu!

Tad es viņu palaidu vaļā un teicu:

— Tas vienkārši ir negodīgi. Nebiedriski.

Bet viņš uzliek galvā savu nemazgāto cepuri un aiziet. Un, projām ejot, saka:

— Tu biji mans labākais draugs. Es ar tevi negribētu sanīsties. Bet, ja tu tā, — es aizeju. Uz redzēšanos, Petja!

Un viņš aizgāja. Pat durvis aizcirta.

Es paliku sēžot ar savu mitro cepuri galvā.

Sakiet — vai tad tāds ir biedrs? Kas tas par biedru! Nē, tas no viņa puses nemaz nav biedriski!

Konfekšu papīriņi

Agrāk Petja un Vova staigāja sakumpuši, nosmulējušies, nesukātiem matiem, nepareizi turēja rokā karoti, šļūca pa kāpņu margām, stundās spiedza, nesa uz klasi kaķi, ieslēdza to skapī, kaķis tur ņaudēja, bet viņi smējās, kaut gan tur nebija nekā smieklīga.

Daudzi tā arī palika sakumpuši. Uz visu mūžu. Daudzi tā arī palika ar spiedzošu balsi. Līdz mūža galam. Daudzi karoti visu mūžu tur nepareizi rokā. Daudziem drīz būs vai simt gadu, bet viņi joprojām ķer kaķus kā maziņie. Tādu, protams, nav daudz. Bet nav arī maz. Vispār viņu ir pietiekami daudz.

Ja jau pietiekami — tātad pietiek. Tā Petja ar Vovu nolēma.

Viņi sāka spēlēt spēli — ar parastajiem konfekšu papīriņiem. Piemēram, tā. Viens saka;

— Nu, Petja, dod šurp papīriņus! Tu tikko kā sēdēji sakumpis.

Vai arī:

— Vova, aizej izmazgā ausi! Tā tev noķēpāta ar zemi. Dod šurp papīriņu!

Vai atkal:

— Nu, palaid vaļā kaķi, un dod šurp papīriņu!

Vai arī tā:

— Nu, panāc šurp! Paskaties spogulī! Vai redzi?

— Es neko neredzu, — Petja saka.

— Vai neredzi, ka esi izspūris?

— Jā, tagad redzu gan, — Petja saka.

— Dod papīriņus! — Vova saka.

— Cik?

— Piecus.

— Par daudz.

— Tad trīs.

— Ņem.

Re nu, cik viss vienkārši un draudzīgi nokārtojas! Ja cilvēks izspūris, ar vienu papīriņu nepietiek. Bet pieci papīriņi ir par daudz. Te vajadzīgi noteikumi, cik papīriņu par katru pārkāpumu ņemt. Par divnieku ne vien pieci, bet pat desmit papīriņu ir par maz. Varētu ņemt visus vienpadsmit.

Dažkārt notika tā.

— Āre, tu gribēji dzīties kaķim pakaļ. Dod, dod šurp papīriņu!

Te nu papīriņu nevajadzētu ņemt. Kas par to, ka viņš gribēja dzīties pakaļ? Vai arī ko vēlējās. Viņš taču pakaļ nedzinās. Tur tā lieta. Tas vairs neatbilst noteikumiem.

Protams, viņi strīdējās. Kā gan citādi? Bez strīdiem nevar iztikt. Bet viņi ne reizi nesakāvās. Viņiem tāda doma pat prātā neienāca. Kaut kādu nieka papīriņu dēļ kauties!

Papīriņš nav nekāds brīnums — tas katram skaidrs.

Un tomēr kaut kas īpašs tajā ir. Vienkāršs, krāsains papīriņš — tas viss. Bet ne jau tur tas suns aprakts.

Bet, re, zēni sāka karoti turēt pareizi.

Viņi sāka mazgāties piecas reizes dienā.

Viņi vairs nesēdēja sakumpuši.

Viņi vairs neskrēja pakaļ kaķiem.

Viņi vairs nespiedza.

Viņi vairs nestaigāja izspūruši.

Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet!

Mums nav biļešu

Mēs pastaigājāmies pa parku, tad sākām skatīties, kā cilvēki lec ar izpletni no torņa.

Dažs tūlīt nelec, bet stāv tik ilgi, kamēr viņu kāds pagrūž, bet dažs piezemējies valstās pa zemi.

Mēs skatījāmies un smējāmies, bet viņi laikam mūs nedzirdēja. Tad mēs aizspiedāmies cauri ļaužu drūzntai līdz ieejai, lai viņi mūs labāk dzirdētu.

Te devās lēkt kāda ārzemju delegācija. Apmēram simt cilvēku. Iespējams, ka mazāk.

Mēs ielavījāmies viņiem līdzi.

Mēs to izdarījām ļoti veikli, nav vārdam vietas! Labi gan, ka var ielavīties bez biļetes tur, kur citi iet ar biļetēm. Varētu likties, ka mēs esam diezgan veiksmīgi zēni, protams, ja skatās no malas.

Mēs uzkāpām tornī kopā ar ārzemniekiem.

Cik dīvaini! Ja raugās no lejas uz augšu — izskatās pavisam citādi nekā no augšas uz leju.

Man kļuva kaut kā jocīgi.

Lai. jau ārzemnieki lec, nodomāju. Viņiem droši vien ir interesanti svešā zemē lēkt ar izpletni. Bet mums savā zemē tas nav nemaz obligāti jādara. Mēs jebkurā dienā to varam izdarīt. Kaut vai rīt vai parīt.

Kāpēc gan, domāju, mums lēkt, ja mums nav biļešu. Lai lec ārzemnieki ar savām biļetēm.

Tas vīrs, kurš piesprādzē siksnas, saka:

— Lūdzu, ātrāk, biedri ārzemnieki!

Es vaicāju:

— Vai mēs būtu tie ārzemnieki? Kas mēs par ārzemniekiem?

Viņš saka:

— Man vienalga, no kādas valsts jūs esat. Mums ir tikai viens izpletnis visiem.

Es tad saku:

— Mums nav biļešu.

Bet ārzemnieki atsaucas:

— Ir, ir biļetes!

Es saku:

' — Pioniera goda vārds, mums nav

biļešu!

Bet ārzemnieki atkal atsaucas:

— Ir, ir!

Saška sauc:

— Mēs esam padomju ļaudis!

Jurka sauc:

— Mēs esam savējie!

Bet ārzemnieki tik saka vienu un to pašu:

— Ir, ir biļetes!

Mēs visi saucam:

— Nav biļešu!

Ārzemnieki tad paskaidro:

— Biļetes ir lejā. Visas biļetes ir pie mūsu grupas vadītāja.

Saša tad paskaidro:

— Mums nav nekāda vadītāja. Mēs visi esam vienādi. Eku, viņiem ir vadītājs. Bet mums nav.

Vīrs, kurš piesprādzē siksnas, vaicā:

— Vai lēksiet?

Mēs saucam:

— Nelēksim!

— Tad jau jūs kāpsiet lejā, vai ne? Un traucēsiet citiem, kas kāpj augšā?

Vīrs pamatīgi apskaitās. Satvēra Sašku un sāka viņam piesprādzēt siksnas.

Piesprādzēja un saka:

— Nu, laidies lejā!

— Kurp laisties? — Saška pārjautā.

Tad vīrs viņu pagrūda. Saška tūlīt laidās arī. Tas ir, lēca lejā.

Laižas lejā un brēc. Mums pat kauns sametās viņa dēļ. Kāds viņš tomēr gļēvulis!

Tad vīrs satvēra Jurku.

Gluži tāpat ari viņam piesprādzēja siksnas un nogrūda lejā.

Jurka klusēja, tikai trīcēja. >

Es saku vīram:

— Kādas jums tiesības mūs grūst lejā? Kas jums atļāvis grūstīt cilvēkus?.

Bet viņš klusēdams sprādzē man klāt siksnas.

Es viņam saku:

— Ja jūs mani nogrūdīsiet, es par jums sūdzēšos.

Viņš tajā mirklī arī mani nogrūda lejā.

Kad nonācu lejā, pakritu.

Saška ar Jurku mani mierina:

— Mēs arī pakritām.

— Neērti ārzemnieku priekšā, — es saku.

- Neglīti iznāca, — Saška piekrīt. — Lēcām uz viņu rēķina no mūsu padomju torņa.

Mēs nopirkām biļetes.

Uzkāpām tornī.

Un sakām vīram:

—- Lūdzu, ņemiet biļetes! Citādi mums neērti ārzemnieku

priekšā.

Es sāku Visu paskaidrot, ka mēs tagad nelēksim. Ka mums vienkārši ir neērti ārzemnieku priekšā. Bet viņš atkal man piesprādzēja siksnas.

Saška ar Jurku gribēja mukt projām, bet tieši šajā mirklī kāpa augšā kāda delegācija.

īsi sakot, mēs atkal visi trīs satikāmies lejā.

— Es vairs tur nekāpšu, — Saška teica.

— Neērti ārzemnieku priekšā, — es teicu.

— Ej ratā ar saviem ārzemniekiem! — Jurka atcirta.

Nelaime

Mēs nolēmām pagalmā iestādīt puķes. Sak, iestādīsim pagalmā puķes un nevienam neteiksim. Lai puķes pamazām aug. Kad tās izaugs, visi brīnīsies. Teiks: «Puķes pašas izaugušas.» Gan ļaudīm tiks labums, gan mums pašiem būs prieks.

Mēs iesējām sēklas un gaidījām.

Gaidījām ilgi. Te vienu dienu kaut kas parādījās no zemes.

— Skaties, — Vova sauc, — jau lien ārā!

Es tūlīt nevarēju pamanīt.

— Kur, kur, — prasu, — kur lien ārā?

— Rau, rau, — Vova sauc, — rau, tur!

— Ai, patiešām lien ārā!

— Ai, es vairs nespēju gaidīt! — Vova sauc.

Pagāja diena. Atskrien Vova pavisam bāls un izbijies. Mirkšķina acis. Vispār viņš vienmēr mirkšķina acis. Bet ne tik bieži

kā pašlaik.

— Nelaime, — viņš saka.

— Kas par nelaimi?

— Izauguši loki.

— Kādi loki?

— Zaļie.

Mēs visu dienu bēdājāmies, bozāmies. Tikai pievakarē kļuva vieglāk ap sirdi. Adēs pamazām nomierinājāmies. Tā tomēr nav liela nelaime. Tā vēl nav vislielākā nelaime. Ja loki, lai aug loki. Kas tur liels! Lokus var ēst. Bet ziedus? Ziedus nevar ēst. To zina katrs. Tad kas nu tā par nelaimi-!

Taurētāji

Es domāju, ka pūst tauri ir tīrais nieks. Vajag tikai pūst, un tā skanēs. Bet izrādījās, ka tā nemaz nav.

Reiz taurētājs aizgāja uz pludmali, bet mēs ar Vovu paņē-mam viņa tauri. Domājām, nospēlēsim uz taures divas trīs dziesmas un to noliksim atpakaļ.

Vova jautā:

— Nu, ko lai spēlēju?

— Spēlē, — saku, — par jautro vēju.

— Lūdzu, — viņš atbild, — man dzirde ir laba.

Vovka pielika tauri pie lūpām un sāka pūst no visa spēka. Bet nenāca ne skaņas.

Es saku:

— Tu laikam pūt par vāju.

— Nu nē, — viņš atbild, — es pūšu no visa spēka. — Un sāka pūst tik spēcīgi, ka likās — pats pārplīsīs. Pat ausis kļuva sarkanas.

— Bet tagad iedod man, — es teicu.

Es arī pūtu, pūtu, bet ne skaņa nenāca laukā.

— Tev taisnība, taure neskan.

— Varbūt mēs nepareizi pūšam?

— Bet kā lai pūš?

— Nu, kaut kā citādi.

Pamēģinājām vēl katrs savu reizi. Veltīgi. Taure neskan.

Garām gāja Miša Zjabļikovs. Iedevām viņam papūst. Varbūt viņš pratīs.

Miša pūta — arī ne skaņas.

Tad parādījās citi zēni. Arī viņi pēc kārtas pūta. Bet skaņas kā nebija, tā nebija.

Tad pūta Koļa — un pēkšņi izrāvās skaņa. Vāja, tomēr skaņa. Mēs saskatījāmies.

— Lai viņš paskaidro, — mēs saucām, — kā viņam tas izdevās!

... Bet viņš pats to nezina.

— Es, — viņš saka, — pūtu, pūtu, un pēkšņi — sāka skanēt!

Pēc tam viņš pūta vēl, bet veltīgi.

Vajadzēja tauri nolikt atpakaļ. Skaidrs — tā ir sabojāta. Bet vakarā pēkšņi dzirdam taures skaņas. Tās plūst pār visu nometni.

Tur pūš tauri mūsu taurētājs Ļova.

Tīrais brīnums! .. .

Vai tiešām jūs to nesaprotat,

Katerina Mitrofanovna?

Reiz mēs visu dienu vācām makulatūru, lai iegūtu pirmo vietu.

Sākumā nezinājām, kur makulatūru likt, tad padomājām un nolēmām to kraut tantes Katjas šķūnī, lai pēc tam visu kopā nogādātu skolā un nodotu. Tantei šķūnī stāvēja malka. Viņa teica, ka šķūnī neesot vietas, bet mēs teicām, ka gan jau vietu atradīsim. Tad viņa bija ar mieru, tomēr piebilda, ka vietas tur esot pārāk maz.

Mēs vietu tūlīt atradām, tikai vairākas malkas šķilas nācās izmest laukā no šķūnīša.

Pēc tam vēl dažas pagales izmetām laukā.

Tad redzējām, ka makulatūras sanāk arvien vairāk, un mēs

vēl dažas pagales izmetām.

Kucēns Bobītis pamanīja, ka mēs šķūnītī kraujam dažādus papīrus, un sāka mūsu makulatūru plēst gabalos, tā izmētādams to pa visu pagalmu. Ierau: got šādu ainu, mēs izbrīnā pat iekliedzāmies.

Tad norīkojām par sargu Andrjušu Luškinu — zēnu, kurš vēl negāja skolā, lai viņš Bobī nelaiž šķūnī.

Andrjuša stāvēja, stāvēja sardzē, bet tad pazuda. Izrādījās, ka viņš iegājis šķūnī un uz makulatūras aizsnaudies. Bet mēs to nezinājām un uzmetām viņam virsū jaunu papīru kaudzi — viņš to pat nejuta.

Tad izrādījās, ka vēl dažas pagales jāizmet laukā no šķūņa.

Sākumā mēs Andrjušu nekur neredzējām, tad ieraudzījām makulatūrā guļam kādu un nobijāmies ne pa jokam. Jau drusciņ pamukām prom, bet tad skatāmies — no šķūņa iznāk An-drjuša Luškins, miegains līdz nepazīšanai, un uz galvas viņam rēgojas papīra lapa.

Mēs tūlīt viņu aizvedām pie mātes, lai viņš atkal kaut kur nepazūd. Viņš visu laiku centās izrauties un bļāva: «Es nekur neiešu!» Un tomēr Luškins savu uzdevumu bija paveicis — nebija ielaidis Bobi šķūnī, kaut arī pats bija gulējis.

Tad sāka līt lietus. Mēs visu malku izmetām pagalmā, lai makulatūrai iznāktu pietiekami vietas. Ja mūsu makulatūra samirks, teiks, ka mēs to esam tīšām samērcējuši, lai tā svērtu vairāk un mēs iegūtu pirmo vietu.

Te tante Katja sāk kliegt pa logu:

— Tūlīt lieciet atpakaļ manu malku, citādi pasaukšu milici!

Es viņai skaidroju, ka mēs veicam valstiski svarīgu uzdevumu un cīnāmies par pirmo vietu, bet viņa negrib ne dzirdēt un baras bez apstājas.

Mēs nostājāmies šķūņa durvīm, priekšā un stāvam, rokās sadevušies.

Viņa saniknota izskrēja pagalmā.

Lietus pārstāja, un mājas ļaudis iznāca pagalmā pastaigāties. Bija svētdiena. Daži vizinājās ar velosipēdu, daži tāpat vien — bez velosipēda bija iznākuši paelpot svaigu gaisu. Daži, apsēdušies uz soliņa, skatījās uz mums.

Tante Katja tā bārās, ka visa iela skanēja. Bet mēs, rokās sadevušies, stāvējām šķūņa durvīm priekšā un nelaidām viņu iekšā.

Ap mums salasījās vesels pūlis ļaužu.

Mēs skaidrojām, ka makulatūras vākšana ir valstiski svarīgs uzdevums un ka mums ir jāizcīna pirmā vieta.

Mūsu kaimiņš mākslinieks Gusevs saka:

— Vai tiešām jūs, Katerina Mitrofanovna, nesaprotat, ka no šim, kā jūs atļāvāties izteikties, papīra drazām iznāks daudzas grāmatas ar manām ilustrācijām? Bet ar jūsu malku līdz rītvakaram nekas briesmīgs nenotiks.

Šoferis tēvocis Vasja saka:

— Jūs, Katjuša, pagaidiet līdz rītdienai, es rīt visu šo makulatūru sakraušu savā mašīnā un bērniem palīdzēšu aizvest.

— Bet ja atkal lietus sāks līt un mana malka samirks?

Tēvocis Vasja pasmaidīja un teica:

— Es jums apsolu, ka šodien vairs nelīs. Skatieties, cik skaists laiciņš iestājies!

Ļoti daudzi mūsu mājas ļaudis atbalstīja mākslinieku Gu-sevu un tēvoci Vasju.

Bet mēs stāvējām tāpat kā iepriekš, sadevušies rokās un aizšķērsojuši šķūņa durvis.

Tante Katja, to visu redzēdama, sacīja:

— Ja jau sabiedrība pieprasa, es atkāpjos. Bet tikai līdz rītam.

Un viņa aizgāja.

Tad pie mums pienāca pensionārs tēvocis Petja Makagonovs un sacīja:

— Esmu priecīgs, ka varu jums paspiest roku. Man patīk tādi nelokāmi, stingra rakstura bērni. Bet šī malka — kaut kāda abstrakcija. Mēs, biedri, taču visi zinām, ka mūsu mājā jau piecus gadus ir centrālā apkure. Šī malka te guļ jau piecus gadus. Tā ir īsta abstrakcija, biedri.. .

Viņš vēlreiz mums paspieda roku un aizgāja.

Bet mēs priecīgi aizskrējām vēl vākt makulatūru.

Nākamajā rītā tēvocis Vasja aizveda mūs kopā ar makulatūru uz skolu.

.Pēc tam mēs ieguvām otro vietu.

Ja tante Katja mūs nebūtu aizkavējusi ar savām runām, mēs noteikti būtu ieguvuši pirmo vietu.

Vai tiešām jūs to nesaprotat, Katerina Mitrofanovna?

Sirdsapziņa

Reiz Aļoša bija saņēmis divnieku. Dziedāšanā. Citos priekšmetos viņam divnieku nebija. Trijnieki gan bija. Jāsaka, gandrīz visi viņam bija trijnieki. Reiz, labi sen, arī viens četrinieks bija gadījies. Bet piecnieku gan nekad nebija bijis. Ne vienu vienīgu reizīti nebija gadījies piecnieks. Nu, ja nebija, tad nebija, ko lai dara! Dzīvē notiek arī tā. Aļoša itin labi iztika bez piecniekiem. Auga lielāks un pārgāja no klases uz klasi. Saņēma savus parastos trijniekus. Rādīja visiem četrinieku un sacīja:

— Rau, man četrinieks! To dabūju jau diezgan sen.

Un pēkšņi — piecnieks! Bet, galvenais, par ko? Par dziedāšanu! Viņš šo piecnieku dabūja pavisam nejauši. Kaut ko veiksmīgi nodziedāja, un viņam ielika piecnieku. Pat skaļi uzslavēja. Teica: «Lieliski, Aļoša!» īsi sakot, tas bija ļoti patīkams notikums, ko gan aptumšoja kāds apstāklis — viņš nevienam nevarēja parādīt šo piecnieku, jo skolotājs to ierakstīja žurnālā, bet žurnālu, kā zināms, skolniekiem rokās nedod. Un, kā par nelaimi, dienasgrāmatu viņš bija aizmirsis mājā. Aļošam nu nebija izdevības citiem parādīt savu piecnieku, tāpēc visi prieki bija vējā. Bet viņam, protams, ļoti gribējās visiem parādīt, jo šāds piecnieks, kā jūs jau saprotat, bija rets gadījums viņa dzīvē. Viņam vienkārši var nenoticēt bez lietiskiem pierādījumiem. Ja piecnieks būtu ierakstīts burtnīcā, piemēram, par atrisinātu mājas uzdevumu vai diktātu, tad tas būtu pavisam vienkārši. Tad varētu staigāt ar šo burtnīcu un visiem rādīt, kamēr lapas izplīst.

Aritmētikas stundā Aļoša izdomāja šādu plānu: viņš nozags žurnālu. Viņš to nočieps un nākamajā rītā atnesīs atpakaļ. Pa šo laiku viņš ar žurnālu var apstaigāt visus paziņas un arī pārējos. Tā nu viņš notrāpīja izdevīgu mirkli un starpbrīdī nozaga žurnālu. Viņš žurnālu iegrūda somā un sēž, it kā nekas nebūtu bijis. Tikai sirds satraukti pukst, kas ir gluži dabiski, jo viņš taču bija izdarījis zādzību. Skolotājs atgriezās un ļoti izbrīnījās, neredzēdams žurnālu klasē. Viņš neko gan neteica, tikai pēkšņi kļuva domīgs. Šķita, ka viņš šaubās, vai žurnāls uz galda iepriekš ir bijis vai nav bijis, vai viņš atnācis ar žurnālu vai bez tā? Skolotājs tā arī neko nepajautāja par žurnālu. Viņam pat prātā neiešāvās doma, ka kāds no viņa skolēniem būtu žurnālu nozadzis. Viņa pedagoģiskajā praksē tāda gadījuma vēl nebija bijis. Un viņš, negaidīdams zvanu, klusu izgāja no klases: varēja redzēt, ka viņš ir ļoti satraukts par savu izklaidību.

Aļoša paķēra somu un devās mājup. Tramvajā viņš izņēma žurnālu, uzšķīra savu piecnieku un ilgi to aplūkoja. Kad viņš jau gāja pa ielu, piepeši atcerējās, ka žurnālu aizmirsis tramvajā. Kad viņš to atcerējās, no izbīļa vai zemē apsēdās. Viņš pat iesaucās: «Vai!» Pirmā doma, kas viņam iešāvās prātā, bija — mesties tramvajam pakaļ. Bet viņš drīz vien saprata (viņš tomēr bija attapīgs!), ka nav nozīmes skriet tramvajam pakaļ, ja tas jau ir aizbraucis. Pēc tam viņam radās daudz dažādu plānu.

Bet tie visi bija tik nenozīmīgi, ka par tiem nav vērts runāt.

Viņam radās pat šāds plāns: iesēsties vilcienā un aizbraukt uz ziemeļiem. Un nolīgt tur kaut kādā darbā. Kāpēc tieši uz ziemeļiem, to viņš pats nezināja, taču gribēja tieši uz turieni. Pareizāk sakot, viņš pat negribēja, jo viņam tas tikai uz mirkli iešāvās prātā. Bet tad viņš atcerējās māti, vecmāmiņu, tēvu un šo plānu atmeta. Tad viņš iedomājās, vai neaiziet uz atrasto mantu biroju. Ļoti iespējams, ka žurnāls atrodas tur. Bet tādā gadījumā varētu rasties aizdomas. Viņu droši vien aizturētu un sauktu pie atbildības. Aļoša negribēja, ka viņu sauc pie atbildības, kaut gan bija to pelnījis.

Viņš atnāca mājās un šajā vakarā pat stipri novājēja. Visu nakti negulēja un uz rīta pusi laikam vēl vairāk novājēja.

Pirmkārt, viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Visa klase palikusi bez žurnāla. Pagalam visu draugu atzīmes. Viņa uztraukumu var saprast. Bet, otrkārt, piecnieks. Vienīgais visā mūžā — un tas pats pazudis! Nē, es‘viņu varu saprast. Tiesa, viņa muļķīgo pārkāpumu gan ne gluži labi varu saprast, toties viņa pārdzīvojumi man pilnīgi saprotami.

Nākamajā dienā viņš ieradās skolā. Uztraucies sēž un nervozē. Rīklē tāds kā kamols iesprūdis. Nevienam neskatās acīs.

Ienāk skolotājs un saka:

— Bērni, pazudis žurnāls! Brīnumainā kārtā pazudis. Kur tas varēja palikt?

Aļoša klusē.

Skolotājs saka:

— .Cik atceros, klasē ienācu ar žurnālu. Pat redzēju to uz

galda. Un tomēr šaubos. Es taču nevarēju žurnālu pazaudēt pa ceļam, kaut gan labi atceros, ka paņēmu to no skolotāju istabas un nesu pa gaiteni .. .

Daži bērni teica:

— Jā, mēs atceramies, ka žurnāls stāvēja uz galda. Mēs to redzējām.

Skolotājs saka:

— Tādā gadījumā — kur tad tas palicis?

Te nu Aļoša vairs neizturēja. Viņš vairs nespēja mierīgi sēdēt un klusēt. Viņš piecēlās un teica:

— Žurnāls laikam atrodas atrasto mantu birojā .. .

Skolotājs izbrīnījies jautāja:

— Kur?

Klasē visi sāka smieties.

Tad Aļoša ļoti uztraukts teica:

— Es jums saku patiesību, žurnāls laikam atrodas atrasto mantu birojā.. . tas nevarēja pazust. . .

— Kādā birojā? — skolotājs pārjautāja.

— Atrasto mantu birojā, — Aļoša atbildēja.

— Neko nesaprotu, — skolotājs teica.

Te pēkšņi Aļoša nezin kāpēc nobijās, ka viņš atzīdamies varētu pamatīgi dabūt par visu šo lietu, tāpēc sacīja:

— Es tikai gribēju dot padomu . . .

Skolotājs uz viņu paskatījās un bēdīgi noteica:

— Nevajag runāt niekus, vai dzirdi?

Sājā mirklī atvērās klases durvis un ienāca sveša sieviete, rokās turēdama avīžu papīrā ievīstītu saini.

— Atvainojiet, es esmu konduktore, — viņa teica. — Man šodien ir brīvdiena — un tā es uzmeklēju jūsu skolu un klasi ... Tad nu, lūdzu, saņemiet savu žurnālu!

Klasē sacēlās troksnis, un skolotājs jautāja:

— Kā tad tā? Tas nu gan ir numurs! Kā mūsu klases žurnāls nokļuvis pie konduktores? Nē, tas nevar būt! Varbūt tas nav mūsu žurnāls?

Konduktore šķelmīgi pasmaidīja un sacīja:

— Nē, tas ir jūsu žurnāls.

Tad skolotājs paķēra žurnālu un ātri sāka šķirstīt.

— Jā! Jā! Jā! — viņš sauca. — Tas ir mūsu klases žurnāls! Es atceros, ka nesu to pa gaiteni . . .

Konduktore jautāja:

— Bet pēc tam aizmirsāt tramvajā?

Skolotājs skatās uz viņu ar plaši ieplestām acīm. Bet viņa smaidot saka:

— Nu protams! Jūs to aizmirsāt tramvajā.

Tad skolotājs saķēra galvu un sacīja:

— Ak tu kungs! Kas ar mani notiek? Ka es varēju aizmirst žurnālu tramvaja? Tas vienkārši ir neticami! Kaut gan es atceros, ka nesu to pa gaiteni. .. Varbūt man laiks aiziet no skolas? Es jutu, ka man kļūst arvien grūtāk strādāt. ..

Konduktore atvadījās no klases, visa klase viņai teica «paldies», un viņa smaidīdama aizgāja.

Atvadoties viņa vēl piekodināja skolotājam:

— Citu reizi esiet uzmanīgāks!

Skolotājs sēž pie galda, saķēris galvu rokās, noskaņojums viņam ļoti drūms. Viņš atspiež galvu rokās, sēž un skatās vienā punktā.

Tad pieceļas Aļoša un drebošā balsī saka:

— Es nozagu žurnālu.

Bet skolotājs klusē.

Tad Aļoša atkal saka:

— Es nozagu žurnālu! Saprotiet taču ..,

Skolotājs vārgā balsī murmina:

— Jā . . . jā . .. es tevi saprotu ... šī tava augstsirdīgā rīcība . .. Bet to darīt nav nozīmes ... Tu vēlies man palīdzēt, es zinu .. . Uzņemties uz sevi vainu . . . Bet kādēļ to darīt, mans mīļais? ...

Aļoša, gandrīz vai raudādams, saka:

— Nē, es jums saku patiesību . . .,

Skolotājs saka:

— Vai redzat, viņš vēl paliek pie sava... kāds stūrgalvīgs zēns... Nē, viņš ir apbrīnojami augstsirdīgs zēns..,. Es to novērtēju, mīļais, bet... Reiz... ar mani notiek tādas lietas ... Ir jādomā par promiešanu . . . Jāpārtrauc uz laiku skolotāja darbs ...

Aļoša caur asarām saka:

— Es ... jums .. . sak-u ... patiesību .. .

Skolotājs strauji pieceļas, sit ar dūri pa galdu un aizsmacis kliedz:

— Tā nevajag!

Tad viņš ar kabatdrānu noslauka asaras un ātri aiziet.

Bet ko darīt Aļošam?

Viņš raud. Mēģina paskaidrot klasei, taču viņam neviens netic.

Viņš patlaban jūtas simtreiz sliktāk nekā tad, ja būtu bargi sodīts. Viņš nevar ne ēst, ne gulēt.

Viņš dodas pie skolotāja uz mājām un visu viņam izskaidro. Beidzot viņš pārliecina skolotāju. Skolotājs glauda viņam galvu un saka:

— Tātad tu neesi pavisam pazudis cilvēks, jo tev ir vēl sirdsapziņa.

Skolotājs pavada Aļošu līdz stūrim, lasīdams viņam morāli.

Noiikums ar košļājamo gumiju

Es gudroju — ko viņš tā košļā un košļā?

Mani tas ieinteresēja, kaut gan nemaz neesmu tik ziņkārīgs. Tomēr dažkārt esmu ziņkārīgs. Varbūt arī man to vajadzētu pamēģināt košļāt, bet es vienkārši nezinu, kas tas ir, tāpēc nekošļāju.

Skatos viņam mutē, bet viņš man jautā:

— Vai tu ari gribi? Tas ir liels retums!

Viņš izvelk no mutes gumiju un dod man, bet es saku:

— Liela man vajadzība kaut ķādu draņķi zelēt!

Tad viņš saka:

— Tu veltīgi to nopel. Tā ir ļoti reta manta, no Amerikas. Se, košļā, es to ar grūtībām dabūju. Košļā, man ir vēl, košļā vesels!

— Tās tavas gumijas ir pretīgas! — es saku.

— Tev vienkārši skauž, — viņš atbild.

— Man pašam to ir bez gala, — saku, — tā ari zini!

Es redzēju, kā viņš izbrīnījās, kaut gan diez kā nenoticēja. Tomēr izbrīnījās.

— Tad tā arī zini, — es vēlreiz saku. — Varu arī tev iedot pakošļāt. Dabūju no tās pašas tavas Amerikas!

— Tīrie brīnumi, — viņš teica. — Tik grūti tās dabūt!

— Nieki, — es teicu. — Man gan tas ir vieglāk par vieglu!

Es gumijas gluži vienkārši nopirku veikalā. Tās, kuras ne-košļā.

Tad sagriezu gabaliņos ....

Vārīju kastrolī. Izžāvēju un iedevu viņam. Viņš tās košļāja ar baudu.

— Ir gan tā Amerika lieliska zeme! — viņš teica.

Stīpa un spuldzīte

Petjam bija jauka stīpiņa — no vecas mucas. Un bija jauks ķeksītis. Ja ar šādu ķeksi dzenā stīpu, tā ne reizi nenoveļas zemē. Dzenā, cik tīk, visiem par skaudību.

Petja ļoti lepojās ar šo stīpu. Un ļoti lepojās ar savu ķeksi.

Viņam par stīpu solīja izdegušu spuldzīti. Ja to met pret sienu, tā ar paukšķi pārplīst.

Bet viņš nebija ar mieru.

Beigu beigās viņš tomēr apmainīja savu stīpu pret spuldzīti. Bet ķeksi viņš atdeva tāpat vien — kā piedevu.

Petja paņēma spuldzīti un trieca pret sienu.

Bet Kostja aiznesa stīpu un ķeksi uz skolu un nodeva metāllūžņos kopā ar pārējām dzelzs drazām.

Satuntuļotais zens

Šis zēns bija tā satuntuļots, ka, uz viņu skatoties, nevarēja nesmieties. Visām drēbēm virsū vēl uzsiets liels vilnas lakats. No biezā drēbju vīstokļa rēgojās ārā tikai deguns un divas acis.

— Kā tu, šitā saģērbies, vari paslidot? — es jautāju.

— Es nemaz neslidoju.

— Arī slēpot nevari?

— Nē. Es vispār neslēpoju.

— Tā arī nekustīgi stāvi pie sienas?

— Kāpēc man būtu jākustas?

— Tad jau labāk vajadzēja mājās sēdēt.

— Es iznācu paelpot svaigu gaisu.

— Vai gribi, iemācīšu tevi. slidot!

— Nav vajadzības.

— Varbūt tev drēbes traucē? Tad novelc tās!

— Man sals.

— Slidojot nesals.'

— Man jau tāpat ir silti.

— Tāds kā joks! Nu tad stāvi vien pie sienas. Tikai uz tevi raugoties, man smiekli nāk. Tu izskaties pec putnu biedēkļa. īsts putnu biedēklis!

— Neesmu vis putnu biedēklis.

— Kā tad neesi, ja izskaties tik smieklīgs.

— Neiedrošinies par mani zoboties, citādi es tev tā sadošu!

— Kā tad tu man sadosi! Tu jau nevari pat roku pacelt.

Es aizskrēju slidot.

Satuntuļotais zēns ļoti apvainojās, skrēja man pakaļ, bet drīz vien pakrita. Viņš piecēlās, paspēra soli un atkal pakrita.

— Pieslieniet viņu pie sienas, — kāds teica, — citādi viņš kritīs un kritīs zemē bez mitēšanās.

Bumba un ķivulis

Pienāca brīvlaika pirmā diena. Oktobrēnu vadītājs un oktob-rēni sapulcējās skolā. Vadītājs teica:

— Mums jāparūpējas, lai brīvlaikā nebūtu garlaicīgi.

— Aiziesim uz muzeju!

— Nopirksim bumbu!

— Nopirksim ķivuli!

Otrā dienā vadītājs un oktobrēni apsprieda jautājumu par hokeja bumbiņu un ķivuli. Putniņš noderētu jauno naturālistu pulciņam.

Oktobrēni atbildēja:

Trešajā dienā viņi nevarēja izlemt, ko lai pērk: hokeja bumbiņu vai ķivuli.

Ceturtajā dienā oktobrēni ar vadītāju priekšgalā secināja, ka hokeja bumbiņa ir tikpat vajadzīga kā ķi-vulis.

— Mēs jau sanākam piekto reizi, — vadītājs paziņoja nākamajā dienā, — un man šķiet, ka man ar galvu nav kaut kas kārtībā.

— Arī mums galvas nav no čuguna. Bet mums jāizlemj šis jautājums. Un mēs nolēmām, ka ķivulis ir jauks putniņš, bet arī hokeja bumbiņa ir laba manta.

Sestajā dienā oktobrēni un vadītājs bija nolēmuši pirkt hokeja bumbiņu, ja vien tiem prātā nebūtu arī ķivulis.

Septītajā dienā viņi apspriedās tāpat kā agrāk: jautājums bija par bumbiņu un ķivuli. Tikai pagaidām vēl nebija skaidrs, ko labāk pirkt.

Astotajā dienā vadītāju māte vairs nelaida uz skolu, jo viņš bija pārguris, tāpēc vajadzēja gulēt gultā.

Devītajā dienā oktobrēni atnāca pie vadītāja paši. Viņš, pasliedamies no gultas, teica:

— Jautājums ir izlemts. Mēs pirksim ķivuli. Brīvdienas rīt jau beidzas, tāpēc hokeja bumbiņa vairs nav vajadzīga ... Jo vairāk tāpēc, ka mēs paši to varam pagatavot.

Ka mes līdām pa cauruli

Pagalmā mētājās liela caurule, un mēs ar Vovu uz tās apsēdāmies. Brītiņu pasēdējām, tad es teicu:

— Zini ko, ielīdīsim caurulē! Pa vienu galu ielīdīsim, bet pa otru izlīdīsim ārā. Sacentīsimies, kurš no mums ātrāk izlīdīs cauri.

Vova teica:

— Bet ja nu mēs tur noslāpsim?

— Caurulei ir divi caurumi, katrā galā pa vienam, — es atbildēju, — tikpat kā istabai logi. Istabā tu taču neslāpsti nost?

Vova teica:

— Kas nu caurule par istabu!

Viņam vienmēr patīk strīdēties.:

Es pirmais ielīdu caurulē, bet Vova skaitīja. Kad viņš bija aizskaitījis līdz trīspadsmit, es pa otru galu.izlīdu ārā.

— Un tagad līdīšu es, *— Vova teica.

Viņš ielīda caurulē, bet es skaitīju. Aizskaitīju līdz sešpadsmit.

— Tu pārāk ātri skaitīji, — viņš teica. — Skaiti vēlreiz!

Un viņš atkal ielīda caurulē.

Es aizskaitīju līdz piecpadsmit.

— Tur nemaz nav smacīgi, — viņš teica, — tur pat ļoti vēss.

Tad pie mums pienāca Petjka Jaščikovs.

— Mēs lienam pa cauruli, — es saku. — Es izlīdu, kamēr viņš aizskaitīja līdz trīspadsmit, bet viņš — līdz piecpadsmit.

— Tagad pamēģināšu es, — Petjka teica.

Un viņš arī ielīda caurulē.

Viņš izlīda ārā, kad mēs jau bijām aizskaitījuši līdz astoņpadsmit.

Mēs sākām smieties.

Viņš ielīda par jaunu.

Un izlīda ārā pavisam nosvīdis.

— Nu kā? — viņš jautāja.

— Atvaino, — es teicu, — mēs neskaitījām.

— Kā tā? Iznāk, ka esmu veltīgi līdis?

Viņš apvainojās, taču atkal ielīda.

Es aizskaitīju līdz sešpadsmit.

— Nu redzi, — viņš teica, — pamazām izdodas!

Un viņš atkal ielīda caurulē.

Šoreiz viņš līda ilgi. Gandrīz līdz divdesmit aizskaitījām.

Viņš saskaitās, gribēja līst vēlreiz, bet es teicu:

— Ļauj ari citiem līst!

Atgrūdu viņu sāņus uji ielīdu pats.

Es uzdauzīju pierē punu, tāpēc līdu daudz ilgāk nekā iepriekšējā reizē. Man ļoti sāpēja. Izlīdu ārā, kad bija aizskaitīts līdz j trīsdesmit. i

— Mēs jau domājām, ka tu esi pagalam, — Petjka teica. ,

Tad līda Vova. Es jau aizskaitīju līdz četrdesmit, bet viņš

vēl arvien nerādījās. Skatos caurulē — tur tumšs, un otru galu nevar saskatīt.

Piepeši viņš izlien ārā, taču pa to pašu galu, pa kuru bija ielīdis. Un nevis ar kājām, bet ar galvu pa priekšu. Mēs par to izbrīnījāmies ne pa jokam.

— Ek, — Vova saka, — tik tikko neiesprūdu . . .

— Kā tu varēji caurulē apgriezties?

— Ar lielām mokām, — Vova saka, — tik tikko neiesprūdu ...

Mēs ļoti izbrīnījāmies. •-}

Te pienāca Miška Meņšikovs.

— Ko jūs te darāt? — viņš jautā.

— Lienam pa cauruli, — es atbildu. — Vai tu ari gribi?

— Nē, — viņš saka, — negribu. Kādēļ gan man jālien?

— Bet mēs, — saku, — lienam.

— To var redzēt, — viņš atbild.

— Ko var redzēt?

— To, ka jūs esat līduši pa cauruli.

Mēs skatāmies cits uz citu. Patiešām to var redzēt. Mēs visi esam notriepušies ar sarkanu rūsu. It kā paši būtu sarūsējuši. Tīrās šausmas!

— Nu labi, man jāiet, — Miška Meņšikovs saka,

Un viņš aizgāja.

Bet mēs vairs caurulē nelīdām, kaut arī bijām notriepušies ar rūsu. Mums tagad bija vienalga — varējām tikpat labi līst atkal. Un tomēr mēs vairs nelīdām.

Par iedegušo muguru

Pionieru nometnē es nolēmu iedegt. Lai visi brīnās: skatieties, kāds viņš bija un kāds nu ir kļuvis!

Es, citiem nemanot, novilku sporta krekliņu un rāpus aizlīdu sāņus. Pirmajā dienā saule nespīdēja. Es ilgi sēdēju lietū, cerēdams, ka parādīsies saule. Taču veltīgi. Tā viena diena bija pavadīta veltīgi. Bet nākošās dienas bija labas. Saule spīdēja vienā gabalā. Un es sauļojos vienā gabalā. Mugura kļuva tīri melna. Nu būtu laiks pārējiem parādīt.

Parādu muguru Slavkam. Bet viņš neko nesaka.

— Vai tad tu neredzi, — prasu, — kāda man mugura?

Viņš uzmanīgi paskatījās un teica:

— Pumpaina.

— Bet ko vēl redzi?

— Ā, — viņš saka, — redzu gan. — Un uzšauj man ar plaukstu pa muguru. — Liels ods bija uzmeties, — viņš saka.

— Bet tu paskaties vēl uzmanīgāk.

— Vairāk odu nemana, — viņš saka.

Un Slavka aizgāja.

Tad parādīju muguru Dimkam.

— Vai redzi?

— Redzu, — viņš atbild, — mugura.

— Un vairāk neko neredzi?

— Tur nekā vairāk nav, — viņš atbild.

Mēs abi sastrīdējāmies.

Tad sastapu Stjopku. Rādu viņam muguru.

— Vai redzi? — jautāju.

— Es arī tā varu, — viņš atbild un izliec muguru tāpat kā es.

Nesavaldījos un iebļāvos:

— Vai tad tu neredzi, ka man mugura ir iedegusi?!

— Nu, un kas par to? — viņš jautā.

Pagriezās un devās prom. Skatos viņam mugurā un redzu, ka arī viņam tā pamatīgi iedegusi. Ne mazāk kā man. Tikai nesaprotu, kāpēc viņš to nevienam nerāda.

Neveicas

Atnāku mājās no skolas. Tieši todien dabūju divnieku. Staigāju pa istabu un dziedu. Dziedu savā nodabā, lai neviens nedomātu, ka esmu dabūjis divnieku. Citādi vēl piesiesies un prašņās: «Kāpēc tu tik drūms, kāpēc tāds domīgs?» Dzirdu, tēvs saka: «Ko viņš tā auro?» Bet māmiņa atbild: «Viņam laikam ir labs garastāvoklis, tāpēc ari dzied.» Tēvs saka: «Laikam būs piecnieku dabūjis, ja ir jautrs prāts. Prāts vienmēr ir jautrs, ja padarīts kaut kas labs.» To dzirdot, sāku dziedāt vēl skaļāk. Tad tēvs teica: «Nu labi, Vova, iepriecini tēti, parādi savu dienasgrāmatu.» Es pārstāju dziedāt un vaicāju: «Kāpēc?» Bet tēvs skubina: «Nekautrējies, rādi vien. Es taču redzu, ka tev ļoti gribas parādīt dienasgrāmatu.» Viņš paņem dienasgrāmatu, ierauga tajā divnieku un saka: «Paskat, dabūjis divnieku un dzied! Tā tik vēl trūka! Vai viņš prātu zaudējis? Nu, Vova, panāc šurp! Vai tev gadījumā nav paaugstināta tempe-

ratūra?» — «Man nav nekādas temperatūras,» es atbildu. Tēvs noplāta rokas un saka: «Tad vajadzēs tevi sodīt par šo dziedāšanu ...»

Redziet, nu, kā man neveicas!

Apnicīgais Miša

Miša iemācījās divus dzejoļus un nedeva nevienam vairs miera. Viņš kāpa uz ķeblīšiem, uz dīvāniem, pat uz galda un, galvu atmetis, tūlīt deklamēja vienu dzejoli pēc otra.

Reiz viņš aizgāja uz eglītes vakaru pie Mašas. Nenovilcis mēteli, jau uzkāpa uz krēsla un sāka skaitīt abus dzejoļus vienu pēc otra. Maša viņam aizrādīja: «Miša, tu taču neesi aktieris!» Bet viņš neklausījās, noskaitīja abus dzejoļus līdz beigām, nokāpa no krēsla un jutās tik apmierināts, ka tīri vai brīnums.

Vasarā viņš aizbrauca uz laukiem. Vecmāmiņas dārzā bija liels celms. Miša uzkāpa uz celma un sāka skaitīt vecmāmiņai abus dzejoļus.

Varat iedomāties, cik ļoti viņš vecmāmiņai apnika!

Tad vecmāmiņa aizveda Mišu uz mežu. Mežā bija izcirtums. Tur Miša ieraudzīja tik daudz celmu, ka acīs sāka ņirbēt.

Uz kura celma lai kāpj?

Viņš pagalam apjuka.

Galīgi apjukušu vecmāmiņa viņu aizveda atpakaļ uz mājām.

Kopš tā laika Miša vairs neskaita dzejoļus, iekams viņam to nelūdz.

Četras krasas

Pirmās klases skolnieks Aļiks uzzīmēja ceriņkrāsas kamieli, zaļu zirgu, zilu pīli

un sarkanu zaķi.

Tētis, ieraudzījis šos zīmējumus, teica:

— Vai tad ir redzēti ceriņkrāsas kamieļi, zaļi zirgi, zilas pīles un sarkani zaķi?

— Nav gan, — dēls bēdīgi piekrita. — Bet man ir tikai šis četras krāsas ... Es zinu, kas jādara!

Un viņš tūlīt uzzīmēja sarkanu magoni, zaļu gurķi, zilas debesis

un ceriņkrāsas ceriņzaru . ..

Ezis

Es atnesu uz skolu ezi. Ārā no somas nevilku — lai tup somā. Neviens par ezi neko nezina. Te skolotājs vaicā: «Kas tas ir?» Es atbildu: «Ezis.» — «Kur ir ezis?» skolotājs jautā, «Šeit,» es atbildu. Bet viņš saka: «Es tev vispār neko nejautāju. Es jautāju Mišām Galkinam.» Un rāda uz tāfeli. «Tas ir lietvārds,» Miša Galkins atbild. «Pareizi,» skolotājs saka, «bet tu ar ezi izej arā!»

Lūša

Jau trešo dienu Zoriks sēž pie ābeces. Ir grūti lasīt pa zilbēm. Vārds nekādi nesanāk. Tikko. iegaumē otro zilbi, jau pirmā aizmirsusies. Piedevām vēl suns rej ...

L-U-LU

S-A-SA

Pirmā zilbe jau aizmirsusies.

L-U-LU

S-A-SA

Pirmā zilbe atkal aizmirsusies.

L-U-LU

Pagalma rej suns. Žorikam iet pavisam grūti ar lasīšanu. Viņš vispirms izlasa SA.

Pēc tam — LU.

Bet varbūt jālasa otrādi? Grūti klājas Žorikam. Un piedevām vēl suns rej.

Suns Žorikam traucē lasīt.

Tātad — SU.

Un iznāk — SU-SU.

Žoriks kasa pakausi. Kaut kas nav tā, kā vajag.

Un piedevām vēl suns rej un rej . . .

Ka es baidījos

Kad es pirmajā septembrī pirmo reizi gāju uz skolu, man bija ļoti bail, ka tur tūlīt sāks prasīt kaut ko ļoti sarežģītu.

Piemēram, jautās: cik ir 973 un 772? Vai: kur atrodas tāda un tāda pilsēta, par kuru man nav ne jausmas? Vai arī liks ātri lasīt, bet es to nevarēšu — un man ieliks divnieku.

Kaut gan vecāki man apgalvoja, ka nekā tamlīdzīga nebūšot, es tomēr uztraucos.

Uztraukts, apjucis, pat tramīgs es iegāju klasē, apsēdos solā un klusu pajautāju savam sola biedram:

— Vai tu proti rakstīt?

Viņš papurināja galvu.

— Bet vai deviņi simti septiņdesmit trīs un septiņi simti septiņdesmit divi tu vari kopā saskaitīt?

Viņš papurināja galvu un izbijies manī paskatījās.

— Bet vai tu proti ātri lasīt?

Viņš pavisam pārbijās, gandrīz vai zem sola palīda, jo viņš nemaz neprata lasīt. jļ

Es kaut cik lasīt pratu un tomēr baidījos.

Tajā mirklī skolotāja man jautāja, kāds ir mans uzvārds,

un es nolēmu, ka man tūlīt liks ātri lasīt vai saskaitīt lielus skaitļus, tāpēc teicu:

— Es neko nezinu!

—. Ko tu nezini? — skolotāja brīnījās.

— Es neko nezinu! — es izbijies iesaucos.

— Bet, kā tevi sauc, to tu zini?

— Nezinu, — es teicu.

— Nezini ne savu uzvārdu, ne vārdu?

— Es neko nezinu! — es atkārtoju.

Klasē bērni iesmējās.

Tad es caur troksni un smiekliem iesaucos pilnā kaklā:

— Savu uzvārdu un vārdu es zinu, bet vairāk neko nezinu!

Skolotāja pasmaidīja un teica:

— Vairāk par uzvārdu un vārdu jums neviens neprasīs. Pagaidām vēl neviens no jums gandrīz neko nezina. Tādēļ jau jūs esat atnākuši uz skolu, lai mācītos un visu zinātu. No šodienas mēs arī sāksim mācīties.

Nu gan es droši nosaucu savu uzvārdu un vārdu.

Man pat uznāca smiekli, ka es sākumā biju baidījies.

) Bet mans sola biedrs nosauca savu vārdu un uzvārdu pat ■agrāk, nekā viņam to jautāja.

Eglīte un zaķis piedevām

Man patīk Jaunais gads! Jaunajā gadā visur dedzina eglītes. Jaunajā gadā vienmēr ir jautri. Jaunajā gadā visi saņem dāvanas. Mums kastē glabājas daudz eglīšu rotājumu, daudz dažādu bumbuļu, zelta ķēdīšu. Kaut ātrāk tās visas varētu sakarināt eglītē! Šodien māmiņa teica:

— Iesim pēc eglītes.

Es apģērbos, un mēs gājām.

Mums pretī nāca kāds zēns, kas veda ragaviņās eglīti. Tā bija ļoti skaista. Kupla.

— Es gribu tādu pašu! — iesaucos.

— Jauka eglīte, — māmiņa teica. Viņa zēnam pajautāja, kur viņš eglīti pircis.

— Aiz stūra, — zēns atbildēja. — Tur, aiz tā stūra. Veselu stundu noņēmos, kamēr izmeklēju šo.

Zēns bija ļoti apmierināts.

— Paldies, — māmiņa teica.

— Lūdzu, — zēns atbildēja. — Lūk, tur, aiz viņa stūra, — viņš parādīja ar roku. — Jāpabrauc ar autobusu sešas pieturas.

Mēs ar māmiņu iesēdāmies autobusā.

Tur eglītes tikko kā bija izpirktas. Sniegā mētājās daži zariņi.

— Man uz plīts vārās zupa, — māmiņa teica. — Bļodā iemērktas zivis. Es vairs ilgāk nevaru meklēt eglīti. Vajadzēs pagaidīt tēti.

Mēs atgriezāmies mājās bez eglītes.

Tētis jau bija mājās. Viņš tūlīt izlēma:

— Brauksim pie Koļas. Tur sameklēsim eglīti. Tur pašlaik veido trasi, cērt mežu.

Tēvocis Koļa ir tēva brālis. Viņš ir mežsargs. Man patīk ciemoties pie tēvoča Koļas. Es tur mežā reiz redzēju zaķi. Tēvocis Koļa parasti vāra kaltētu sēņu zupu. Arī ievārījums viņam ir, var ēst, cik vēlies.

Es no priekiem sāku lēkāt un dziedāt.

— Es braukšu pie tēvoča Koļas! Tur ir zaķi un visādi putni, ievārījums un eglītes, un kaltētu sēņu zupa!

— Kas gan jums par patiku tik tālu doties! — māmiņa teica. — Pēc nieka eglītes! To taču var nopirkt tepat pilsētā.

— Tu ar viņu jau gāji uz pilsētu pirkt un nezin kāpēc atgriezies bešā. Bērnam steidzami vajadzīga eglīte! Jaunais gads jau pie durvīm, bet viņam vēl nav eglītes!

— Nūja! — es teicu. — Protams!

— Mums vakarā būs viesi, — māmiņa teica. — Vai tu neesi aizmirsis?

Māmiņa dusmojās.

Tētis jau uzlicis galvā cepuri un uzvilcis mēteli.

— Mēs vēl simt reižu pagūsim atgriezties. Līdz divpadsmitiem jau nu droši atgriezīsimies!

Es tā mīlu tēti! Viņš nu gan saprot, cik man ļoti vajadzīga eglīte. Viņš to saprot!

Vilciena bija daudz cilvēku. Es apsēdos pie loga. Sniga sniegs. Tad sāka tik ļoti snigt, ka aizķepēja viss logs un vagonā kļuva pavisam tumšs.

Kāds ieteicās:

— Tad nu gan snieg!

«Tas ir labi!» es domāju. «Lieliski! Tik daudz sniega! Ta tik ir ziema! Nu gan pavizināšos ar ragaviņām! Pakūleņošu pa sniegu! Sniedziņ, sniedz, sniedz! Man rīt sākas brīvdienas. Man sniegs ir vajadzīgs. Man vajag daudz sniega!»

Un sniegs aiz loga sniga un sniga. Itin kā pēc manas vēlēšanās.

Es visu laiku skatījos logā, putu dvašu uz rūts, lai varētu kaut ko ārā saredzēt. Man šķita, ka es redzu mežu, tāpēc iesaucos:

— Re, kur eglītes! Re, kur eglītes!

— Tas nu gan auro, — kāds ieteicās.

— Mēs braucam pēc eglītes, — tētis paskaidroja, — tādēļ puika tā priecājas.

— Vai cirst? — kāds vectētiņš puskažokā jautāja.

— Nūja, — tētis atbildēja.

— Neieteicu, — vectētiņš sacīja.

— Kāpēc? — tētis nobrīnījās.

— Viņš vēl jautā, — vectētiņš izbrīnījās. — Vai tad jūs pats to nesaprotat? Jūsu dēls vēl varētu to nesaprast, bet jums gan būtu jāsaprot. Saprotiet taču! Kamēr egle izaugs, paies gadi! Bet jūs to ar cirvi. Vai nu to grūti saprast!

— Pag, pag, uzklausiet mani, — tētis iesāka. — Es jūs ļoti labi saprotu. Un jums piekrītu. Taču te pavisam cita lieta. Mēs neesam tādi barbari.. .

— Bet cirvīti neaizmirsāt paķert līdzi, vai ne?

— Ļaujiet man pateikt līdz galam! Jūs tikai skandināt vienu un to pašu!

Vectētiņš atmeta ar roku un apklusa.

— Mēs zinām, kur drīkst cirst, — es teicu. — Un tēvocis Koļa arī zina.

— Nu cērtiet, cērtiet, — vectētiņš teica. — Tikai kā jūs to atvedīsiet? Katrs jūs aizturēs.

— Mums būs kvīts, — tētis teica. — Lūdzu, nomierinieties!

— Es jau nu esmu mierīgs, bet kā jūs? Braucat pastrādāt tādu nedarbu!

— Nu nomierinieties taču, — tētis teica vēlreiz.

— Es jau nu gan esmu mierīgs, — vectētiņš atcirta.

— Neuztraucieties, — es teicu.

— Tā tik vēl trūka! — vectētiņš teica. — Šis vēl mani nierinās!

— Paskat, cik mutīgi bērni aug! — ierunājās kāda sieviete. — Tīri vai jābrīnās!

Vilciens tuvojās kādai stacijai. Vectētiņš gatavojās izkāpt, /iņš uzvēla plecos maisu un, noteicis: «Ir nu gan cilvēki!», ieatvadījies aizgāja.

— Bargs vectctiņš, — kāds ieteicās.

— Ja ļaudis nesaudzē mežu, tad tādam jākļūst, — kāds lūšīgs tēvocis noteica.

Tad tētis pastāstīja par ceļu, ko būvē caur mežu, un ka tāpēc nežu izcērt, — un visi bija apmierināti. Bet dūšīgais tēvocis nan iedeva konfekti un novēlēja atrast jauku eglīti. Un nomie-ināja tēti, lai viņš neuztraucoties.

Tad vagonā iedegās gaisma. Tētim uz grīdas bija nokritusi epure, bet viņš snauda vienā mierā. Es cepuri pacēlu, un tētis >amodās.

— Es uztraucos, vai mēs pagūsim laikā atgriezties mā-ās, — tētis saka.

— Pagūsim, — es atsaku.

Es cenšos kaut ko saskatīt caur logu, bet nekā neredzu. Irīžiem garām aizzib uguntiņas. Un tas arī viss. Tomēr vil-ienā braukt ir garlaicīgi. Sākumā liekas interesanti, bet pēc am vairs nav interesanti. It īpaši, ja brauc naktī. Dienā vismaz aut ko var redzēt pa logu, bet naktī nekas nav redzams. Es evī apsvēru, cik ilgi mums vēl jābrauc, kad tētis pēkšņi teica:

— Nu mēs jau esam klāt!

Mēs stacijā izkāpām laukā. Debesis bija kā nosētas zvaigznēm. Gaisā lidinājās vieglas sniega pārsliņas. Klusums.

— Ir nu gan tumsa, — tētis sacīja. — Liekas, mums jāiet uz šo pusi.

Abi ejam pa taciņu, kam abās pusēs aug egles, un tētis apgaismo ce|u ar kabatas lukturīti. Man ir grūti iet. Tik daudz sniega! Es brienu līdz ceļgaliem pa sniegu. Tad tētis mani paņem uz rokām. «Esi nu gan tu smags,» tētis nosaka un uzceļ mani sev kamiešos. Tā nu mēs ejam.

Lūk, tur jau tēvoča Koļas māja. Vienā logā deg gaisma. Tātad viņš ir mājās.

Pieklauvējam pie loga.

Tēvocis Koja ir milzīga auguma vīrs — gandrīz līdz griestiem. Viņam ir kupla barda ka Sala tētim. Un lielas rokas. Viņš tās pastiepj mums pretī. Pasmaida. Apskauj mūs. Tētis viņam saka:

— Redzi nu, cik negaidīti ciemiņi!

Es tūlīt jautāju:

— Vai jums sēņu zupa ir?

— Ir, — tēvocis Koļa atbild.

— Un ievārījums?

— Protams, ka ir.

— Bet vai mežā vilki ir?

— Ir itin viss, ko tu tikai vēlies, — tēvocis Koļa atbild.

Tēvocis Koļa mūs tūliņ sāk cienāt. Viņa mājās visi ēdieni

ir ļoti garšīgi. Es ēstu un ēstu — tik ļoti man viss garšo!

— Bērns pārēdīsies, — tētis saka.

— Lai ēd vien, — tēvocis Koļa saka. — Gan viņš pats zina, ko dara.

Es, protams, zinu, ko daru, un prasu vēl ievārījumu. Tēvocis Koļa man dod vēl ievārījumu. Tad es jūtu, ka vairs negribu.

— Viņš pārāk maz ēd, — tēvocis Koļa saka.

Kad es ar ievārījumu esmu ticis galā, mēs ejam pēc eglītes.

Es cenšos ieskatīties tumsā. Eglīšu šeit ir daudz, bet es grību ieraudzīt zaķi, taču to nekur neredzu, lai arī kā pūlos to ieraudzīt.

Tēvocis Koļa mums saka:

— Te būvēs’ceļu. Tas stiepsies cauri visam mežam. Tas būs lielceļš. Es visu mūžu esmu nodzīvojis šajā mežā kopā ar zvēriem un putniem. Šis ceļš šķiet kā tāds neredzēts brīnums.

— Izvēlies tu pats mums eglīti, — tētis saka, — citādi mēs nepaspēsim uz vilcienu. Vai tu nezini, cikos atiet pēdējais vilciens?

Tēvocis Koļa mums izraugās eglīti.

Mēs nesam eglīti uz staciju. Tēvocis Koļa mūs pavada.

Viņš nevēlas, ka mēs aizbraucam. Vēlāk atbraukšot tante Vera. Viņa atvedīšot no pilsētas cienastu. Un mēs varēšot Jauno gadu sagaidīt šeit pie viņiem.

— Mes jau ar lielāko prieku, — tētis saka, — bet tu taču pazīsti Varvaru. Turklāt mums būs viesi. Mēs apsolījām atgriezties.

Tēvocis Koja vēlas, lai mēs paliktu, bet viņš lieliski pazīst Varvaru, tāpēc neapvainojas.

Tēvocis Koja mūs pavada līdz stacijai.

Mēs stāvām uz perona, bet tēvocis Koja aiziet uzzināt, vai drīz nāks vilciens. Viņš atgriežas un saka, ka uz līnijas esot kaut kas atgadījies, sasnigušas sniega kupenas, tāpēc vilcieni pagaidām uz pilsētu neiešot. No pilsētas vilciens varbūt būšot, bet varbūt ari nebūšot. Tā ka tanti Veru mēs negaidīsim, bet tūlīt sēdīsimies istabā pie galda un pagaidām aizvadīsim veco gadu.

— Vai dieniņ, — tētis saka, — mūs taču gaida viesi! Mūs gaida Varvara. Visi gaida mūsu eglīti. Kāds skandāls!

— Mes piezvanīsim ūz jūsu mājām no stacijas. — Un tēvocis Koja aiziet piezvanīt.

Nu tā, — tēvocis Koja saka. — Es visu paskaidroju, un viss ir kārtībā.

— Ko teica Varvara? — tētis uztraukts jautā.

Viņa apsveica mūs visus Jaunajā gadā.

— Patiešām? -r- tētis jautā.

— Protams, — tēvocis Koja smejas.

Mēs ejam atpakaļ. Man, protams, žēl māmiņas, jo viņa mājās par mums uztraucas. Viņa vienmēr par mums uztraucas. Bet mēs taču galu galā esam vīrieši! Mēs sagaidīsim Jauno gadu šeit, mežā. Turklāt te nav nemaz tik slikti. Pēc manām domām, šeit ir labi.

Mēs ieejam istabā.

— Nu, kā tu mājās uzvedies, vai labi? — tēvocis Koja jautā.

— Jā, — atbildu, — es uzvedos labi.

— Vai tas tiesa?

— Liekas, jā, — tētis saka.

Lūk, kāds ir mans tētis! Viņš nekad mani neiegāzīs.

Tēvocis Koja staigā pa istabu un kaut ko meklē. Viņš meklē, bet es skatos un, protams, nezinu, ko viņš meklē. Tēvocis Koļa

pabāž roku aiz skapja — un pēkšņi es redzu: viņš rokās tur zaķi! īstu zaķi! Ar garām ausīm!

Es visu mūžu esmu sapņojis par zaķi.

Paņemu zaķi rokās un cieši turu. Tāds jauks zaķēns! Nu nenopriecāties!

Tēvocis Koļa man saka:

— Nespied viņu tik cieši, citādi vēl nožņaugsi. Turi viņu aiz ausīm!

— Kā — turēt aiz ausīm? Vai tad mani, piemēram, var turēt aiz ausīm?

Tēvocis Koja smejas:

— Tu nu gan esi jocīgs! Tas taču ir zaķis! Turi viņu aiz ausīm!

Bet es neturēju zaķi aiz ausīm, kaut arī tas ir zaķis. Kas par to, ka tas 5r zaķis!

Pēkšņi zaķis izrāvās man no rokām un aizbēga.

— Nu redz?, — tēvocis Koja smejas. — Vajadzēja turēt aiz ausīm!

Es meklēju zaķi pa visu istabu. Apgāzu ievārījumā burku.

Tētis teica:

— Veltīgi tu viņam iedevi šo zaķi. Nu viņš te visu apgriezīs

otrādi.

— Lai papriecājas, — tēvocis Koļa saka, — lai griež visu otrādi, kamēr Veras nav mājā!

Tētis ieslien eglīti kaktā. Es meklēju zaķi.

— Atpūties mazliet, — tētis saka, — paskaties, cik skaista eglīte!

Eglīte siltumā bija atkususi un dzirkstīja.

Tētis iekāra eglītē konfektes. Tēvocis Koļa paņēma modinātājpulksteni un arī to iekāra eglītē. Pulkstenis eglītē tikšķēdams tikšķ.

Tēvocis Koļa .atkal klāj galdu. Bet tētis nopūšas un saka:

— Kaut kā dīvaini viss sanāca. Jā, dīvaini gan.

— Un tu par to nepriecājies, — tēvocis Koļa jautā.

— Nē, priecājos, — tētis atbild.

— Tad jau labi!

Arī es esmu priecīgs.

Es meklēju pagultē zaķi. Viņš tup, kaktiņā ierāvies. Tūlīt es viņu notveršu.

Es ļoti priecājos. Kā lai nepriecājas! Es priecājos pāri mēram. Man ir tik lielisks zaķis! Tik jauka eglīte! Jūs vienkārši nespējat iedomāties, cik ļoti es priecājos!

Tētis lūdz, lai tēvocis vēlreiz piezvana uz mājām.

Tēvocis Koļa iet otru reizi uz staciju. Atgriezies saka: tante Vera esot pie jums, viņas kopā ar māmiņu gatavojoties sagaidīt Jauno gadu un vispār viss esot kārtībā.

— Ne gluži kārtībā, — tētis nopūšas.

— Nu ko tu uztraucies? — tēvocis Koļa saka.

— Bet viesi? — tētis jautā.

— Arī viesi ir tur, — tēvocis Koļa saka.

— Velns zina, kā tas iznācis, — tētis nopūšas. — Viņi ir tur, bet mēs šeit. . .

— Nu ko tu raizējies, — tēvocis Koļa saka. — Tieši otrādi: mēs esam šeit, bet viņi tur.

Iedomājies tikai — viesi! Gan viņi iztiks arī bez mums. Toties man ir zaķis. Bet ja es būtu bijis mājā pie viesiem? Tad nekāda zaķa man nebūtu. Man, bez šaubām, patīk, ja mājās ir viesi. Tomēr zaķis man patīk labāk.

Tēvocis Koļa ielej vīnu glāzēs un saka:

— Drīz būs divpadsmit. Iedzersim par godu Jaunajam gadam. Par vislabāko un vislaimīgāko Jauno gadu ...

Bet es ņemu zaķi aiz ausīm, klusītiņām atveru durvis un izlaižu viņu ārā — lai cilpo mežā.

Lai viņš sagaida Jauno gadu kopā ar pārējiem zaķiem.

Sudraba kurpes

__ Es katru rītu piešuju pazoli, taču pievakarē ta atkal atplīst. Kā gan kurpnieki prot piešūt pazoles tā, ka tās ilgi turas klāt? Toreiz mani šis jautājums ļoti interesēja. Es centos staigāt uzmanīgi, lai pazole pirms laika neatpūstu. Kad citi spēlēja futbolu, es tikai stāvēju maliņa un skatījos, lai cik sāpīgi tas bija. Tomēr pazole atplīsa, nemaz nesagaidījusi vakaru, un, kad es gāju, tā skaļi plīkšķēja kā bises šāvieni. Ja notālēm ieraudzīju paziņas, apstājos un nogaidīju, lai viņi, drošs paliek drošs, nepamana manu šausmīgo, atplīsušo pazoli.

Pienāca vasara, es savus zābakus aizmetu un staigāju basām kājām. Bija taču vasara, bez tam — karš. Spieda trūkums. Tēvs atradās frontē. Mēs, zēni, itin labi vārējām iztikt ari bez zābakiem. Ko var vēlēties šādā laikā! Uz skolu gan neklājas iet basām kājām. Tomēr es gāju ari uz skolu. Kad skolotājs jautāja, vai tiešām man neesot kaut vai vecu zābaku, ko kājās aut, lai pieklājīgā izskatā ierastos skolā, es viņam atbildēju: «Nē, nav, Aleksandr Ņikiforovič.» Skolotājs paraustīja plecus un noteica: «Nu, ja nav, tad nav.» Tik vienkārši toreiz varēja nokārtot apavu jautājumu.

Tad viendien Vasjka negaidot parādījās pagalmā sudraba kurpēs. Tas nu gan bija skats! Visīstākās kurpes — smailiem purngaliem, spīd un laistās! Un cik skaisti čīkst! Kad Vasjka Kotovs iznāca pagalmā šajās sudraba kurpēs, es aiz brīnumiem ieplētu muti un ilgi neattapos to aizvērt.

— Tādas kurpes valkā tikai ballēs un tikai Argentīnā, — Vasjka teica. — Paskaties tām iekšpusē!

Viņš novilka kurpi, un es kā apdullis skatījos tajā uz argentīniešu firmas zīmi. Bet Vasjka lepns un apmierināts stāvēja uz vienas kājas, pieturēdamies man pie pleca.

Un kā gan citādi! Tur, tālajā Argentīnā, argentīnieši dejo sudraba kurpēs, bet tagad tajās staigās pa mūsu Baku ielām Vasjka Kotovs.

Sapulcējās bērni, aiz izbrīna visi stenēja un vaidēja, šad tad pieskardamies ar rokām sudrabam.

— Nopirkām krāmu tirgū, — Vasjka stāstīja. — Gluži nejauši. Pavisam lēti, mums vienkārši palaimējās . . .

Kāds lūdza iedot piemērīt, bet Vasjka tūlīt devās prom. Piemērīt viņš nevienam negribēja dot.

Šajā vakarā mēs abi aizgājām uz opereti. Es basām kājām, bet viņš savās sudraba kurpēs.

Dažas operetes mēs jau bijām redzējuši reizes divdesmit, bet šī bija jauna operete. Godīgi sakot, mes tikai tāpēc gājām uz šīm izrādēm, ka varējām pārrāpties pāri sētai. Citādi mēs labāk ietu uz kino.

Līdzās viņa sudraba kurpēm manas putekļainās kājas izskatījās kā neglīti ķēmi ar smieklīgi izplestiem pirkstiem.

Arī citi puikas uz opereti gāja basām kājām, jo neviens viņiem neveltīja īpašu uzmanību. Tas nebija nekas sevišķs — vēl jo vairāk tāpēc, ka opereti izrādīja vasaras dārzā.

Vasjka mani uzsēdināja uz sētas, novilka savas kurpes un pasniedza tās man. Viņš ar kurpēm kājās nevarēja uzrāpties uz sētas. Bet man ar šīm kurpēm rokā arī bija neērti sēdēt uz sētas — vienā rokā turēt kurpes, bet otru sniegt viņam.

Es saucu:

— Dod ātrāk roku, citādi novelšos zemē!

Viņš tūļājās, nezin kāpēc sāka vilkt nost zeķes, kaut gan zeķēs varēja itin mierīgi kāpt pāri sētai. Tajā mirklī pienāca citi zēni, steidzināja mūs, jo neviens negribēja nokavēt opereti.

Viņš nepaguva man pasniegt roku, es pazaudēju līdzsvaru un nokritu zemē otrā sētas pusē ar visām kurpēm. Labi vēl, ka veiksmīgi nokritu un nekas ļauns nenotika. Tikai mutē salīda smiltīs.

Es smiltis izspļāvu, piecēlos, notīrīju drēbes un gaidīju, kad parādīsies Vasjka. Zēnu ir daudz, gan kāds palīdzēs viņam uzrāpties uz sētas.

Bet viņš tomēr nerādās.

Man garām pa plašo aleju pastaigājas cilvēki, gaidīdami sākuma zvanu, un, liekas, skatās uz mani.

Tad es uzvilku kājās Vasjkas kurpes un aizgāju nomaļākā vietā.

Bet Vasjka aizvien vēl nerādās.

Es mazliet pastāvēju un tad gāju uz izeju. Te redzu: tieši man pretī nāk milicis, vezdams aiz rokas Vasjku. Vienā kājā viņam īr zeķe, bet ar otru zeķi viņš slauka asaras.

Tikko Vasjka ieraudzīja, ka man kājās viņa kurpes, ieaurojās nelabā balsī, ka noskanēja viss operetes laukums:

— Savas netīrās kājas iegrūdis manās kurpēs!!! Vai! Vai! Vai!

Pat milicis apjuka.

•— Pieraugi, nemēģini izrauties! — milicis saka. — Tad redz, kāds tu esi! Sataisījies uz opereti ar vienu zeķi kājā un vēl cenšas izrauties!

— Tā ir taisnība, — es saucu. — Man kājās ir viņa kurpes!

— Nejaucies citu darīšanās! Atradies aizstāvis!

Milicis nemaz negribēja manī klausīties.

Visapkārt cilvēki sauca:

— Skatieties, skatieties, puišelim tikai viena zeķe kājā! . ..

— Bet, ja viņš būtu atnācis ar abām zeķēm, vai tad, pēc jūsu domām, būtu bijis labāk?

— Viņam jāiet uz skatuvi šādā operetes varoņa izskatā!

Es vilku nost kurpes, lai atdotu Vasjkam, bet mani atbīdīja malā.

Ved Vasjku piketā. Priekšā liels pūlis. Ir nu gan notikums!

Kamēr Vasjku veda, viņš visu laiku grieza galvu atpakaļ un sauca:

— Velc nost manas kurpes! Velc nost manas kurpes!

Viņš domāja tikai par savām kurpēm. Tomēr Vasjka bija drosmīgs cilvēks, jo nemaz nedomāja par to, ka ir iekritīs.

Es centos iespraukties pūlī, tomēr man neļāva.

Nu ko viņš tā uztraucas par savām kurpēm? Es taču nevarēju tās visu laiku rokās nest! Padomā tikai! It kā tās nevarētu notīrīt!

Piegāju pie strūklakas un rūpīgi mazgāju viņa kurpes. Centos tā dziļāk iebāzt roku kurpē, lai varētu labāk nomazgāt.

Pēkšņi pamanu, ka šīs skaistās kurpes jūk ārā, ka iet nost spīdīgā sudraba krāsa kā zvīņas no zivs .«.

Šajā mirklī no pūļa iznāk Vasjka un tuvojas man.

Viņš pienāk man klāt.

Es stāvu nodurtu galvu, katrā rokā turēdams pa kurpei.

Viņa seja spuldžu gaismā kļūst bāla.

— Tu notrini manu argentīniešu firmas zīmi?! — viņš jautā nomāktā balsī.

Vasjka Kotovs izrauj man no rokām kurpes.

— Bet kāpēc tās mitras?! — viņš pēkšņi iekliedzas un skrien pie spuldzes.

Tur, spuldzes gaisma, viņš tūlīt pamana, cik šausmīgi pārvērtušās viņa kurpes .. „

— Tās nav manas kurpes!!! — viņš kliedz.

— Viss nomazgājās nost. . . nomazgājās ... — es atkārtoju,

— Kā tā — nomazgājās nost?! — viņš spiedzošā balsī kliedz.

Atvērās zāles durvis. Cilvēki nāca ārā no zāles un aizrāva mūs līdzi uz izejas pusi.

Es pūlī Vasjku pazaudēju, bet pie izejas viņš atkal parādījās nan blakus un čukstēja tieši ausī:

— Atdod manas jaunās kurpes .. . vai dzirdi? Atdod!

Es viņu sapratu.

— Atdod tādas, kādas tās bija! — viņš iesaucās.

Šajā mirklī kāds man uzmina uz kājas. Es no sāpēm sarāvos m nikni viņam uzkliedzu:

— Vācies projām ar savām sudraba kurpēm!

— Ak tā! — viņš iekliedzās un, raušus izrāvies no pūļa, uznesās pa ielu mājas virzienā. Es gāju viņam nopakaļ.

Visu nakti man sapnī rādījās dejojoši argentīnieši sudraba mrpēs. Bet, kad uz rīta pusi sāka rēgoties dejojoši krokodili ar ;udraba kurpēm kājās, es no šausmām pamodos.

Atnāca Vasjka. Cik sadriskātas sandales viņam bija kājās! 5rūti pat iedomāties. Brīnums, kā šīs sandales nekrita nost no :ājām.

— Man nav ko vilkt kājās, — viņš klusu teica.

Es skatījos uz viņa sandalēm un līdzjūtīgi nopūtos.

— Bet vai tās kurpes nekā nevar salabot? — es klusu jau-āju.

— Nē, nevar, — viņš atbildēja.

— Vai patiešām nekā nevar salabot?

— Tās nav īstas, — viņš teica un nokāra galvu.

— Kādas tad tās ir?

— No kartona, — Vasjka teica.

— Kā?!

— Tās ir teātra kurpes, — Vasjka teica. — Tik un tā būtu tjukušas ...

— Ko tas nozīmē — teātra kurpes?

— Nu speciāli teātrim gatavotas, vienai reizei. .. viņiem tur tādas kurpes šuj vienai reizei. . .

— Kāpēc tad tev tās nopirka?

— Tāpat vien, nejauši nopirka . . .

— Tātad tās domātas teātrim?!

— Teātrim ... — Vasjka teica.

— Tad velns lai tās parauj! — es iesaucos.

— Velns lai parauj ... — Vasjka piekrita.

— Lieliski, ka tās ir teātra kurpes! — es teicu. Kaut gan nekā lieliska tur nebija. Tomēr tas bija lieliski!

— Velc nost sandales, — es teicu, — kāpēc tev vajadzīgas sandales? Velc tās nost, un iesim uz opereti!

Es tūlīt atnakšu

— Vai tu proti lasīt? — es jautāju Vaņam.

— Protu, — Vaņa atbildēja.

— Tad izlasi, kas te rakstīts, — es teicu un pasniedzu viņam grāmatu. Vaņa man to atdeva atpakaļ un klusu sacīja:

— Es tūlīt atnākšu . . .

Es ilgi Vaņu gaidīju, bet viņš neatgriezās.

Atradu Vaņu virtuvē. Mani ieraudzījis, viņš gribēja ielīst spaini. Viņš laikam cerēja tajā noslēpties.

Es viņu atturēju.

— Ko tu dari? — es jautāju. — Kas tev lēcies?

— Es neprotu lasīt... — Vaņa atzinās.

Komanda

Drīz mēs iziesim slidotavā uz ledus pilnā sastāvā.

Koļa un Vitja jau atveseļojušies no gripas. Mitja izslimojis garo klepu. Arī Andrjuša izveseļojies. Gēna atbraucis no Maskavas, kur viņš ar vecākiem bija nodzīvojis trīs gadus. Saša, iededzis kā nelabais, atgriezās no Indijas kopā ar tēvu, kurš tur strādāja sūtniecībā.

Sašu mēs nekādi nebijām gaidījuši. Hokeja komandā ir seši cilvēki, bet viņš ir septītais, tātad — lieks.

Mēs viņam mierīgā garā paskaidrojām:

— Tu mums piedod, bet tu esi septītais. Mēs nevaram tevi pieņemt savā komandā. Kā gan mēs varējām zināt, ka tu atbrauksi?

— Kādā komandā? — viņš jautā.

— Vai tad nesaproti, kādā? Taču ne jau ugunsdzēsēju komandā!

— Bet kāpēc man vajadzīga komanda? — viņš jautā.

Mēs iesaucāmies:

— Ko tu runā?! Vai tiešām negribi būt komandā?!

Viņš pārbijās un teica:

— Gribu, gribu!

— Bet mēs nevaram tevi pieņemt.

— Kāpēc?

— Tāds kā joks! Tāpēc, ka tu esi septītais!

— Bet jūs kādi esat? — viņš jautā.

— Mēs esam jau sastādīta komanda.

Viņš pakasīja pakausi un teica:

— Bet es?

— Tu esi septītais!

— Un kas par to?

Mēs viņam sakām:

— Ja jau tu neko nesaproti, mēs tevi pat rezervē neņemsim.

Viņš saviebās, aiz niknuma sāka trīcēt, nospļāvās uz mūsu pusi un teica:

— Lasieties visi projām!

Viņš dusmās kļuva sarkans, tā arī neko nesapratis.

Izrādījās, ka mēs vēl bijām aizmirsuši Toļiku. Viņš ir kluss zēns, tāpēc mēs viņu piemirsām.

— Varbūt tu labāk vēlies šahu spēlēt? — mēs jautājām.

— Varu arī šahu spēlēt, — viņš atbild.

— Bet mēs gribējām tevi pieņemt komandā.

— Labi, — viņš saka, — pieņemiet.

■ — Tikai mums nav brīvas vietas.

— Nu tad nevajag, — viņš saka, — neņemiet.

— Tu taču nemaz nezini, kāda ir mūsu komanda.

— Pieņemiet, man nekas nav pretim, — viņš piebilst.

— Arī mums nekas nav pretim, tikai tu, lūdzu, to nepārdzīvo.

— Es jau nemaz nepārdzīvoju.

— Mēs pazīstam tevi: tu izliecies, ka nepārdzīvo, bet iekšēji vai prātu zaudē.

— Tad pieņemiet, — viņš saka.

— Atzīsties, tu taču tik tiešām vai prātu zaudē mūsu komandas dēļ?

Viņš klusē.

Mēs viņu nelikām mierā, tramdījām, lai atzīstas.

Viņš klusēja, klusēja, tad pamāja ar galvu — tātad piekrita.

Mēs viņu pieņēmām rezervē.

Pienāca diena, kad mums bija jāspēlē ar kaimiņu pagalma zēnu komandu.

Spīd saule. Silts. No jumtiem pil lāstekas. Mums ir kaujiniecisks noskaņojums. Esam vislabākajā sportiskajā formā. Bet slidotavas vietā rēgojas peļķe ...

Saša, iededzis kā velns, staigā apkārt peļķei un smaida.

Koļa saka Vitjam:

— Kad mēs abi slimojām ar gripu, peļķes nebija. Varbūt tas ir Sašas darbs? Varbūt viņš te uzkaisījis sāli?

Tad puikas ne no šā, ne no tā sāka smieties par Mitju.

— Ek tu, garo klepu klepodams, visu hokeju esi izjaucis!

Mitja uztraucās un atkal sāka klepot.

Andrjuša iekāpa peļķē un teica:

— Te vēl turas mazliet ledus, varbūt tomēr izdosies nospēlēt?

Kaut gan bija skaidri redzams, ka neizdosies.

Gēna saka:

— Ja es to būtu zinājis, nebūtu braucis projām no Maska-

vas. Tur ir pavisam citādi. — Un no visa spēka meta lāsteku uz smejošā Sašas pusi.

Mēs ilgi spriedelējām šādā garā, nekā nespēdami aiziet projām no peļķes.

Piepeši Vitja saka:

— Zēni! Sakomplektēsim futbola komandu, ja reiz tā iznācis.

Visi atbalstīja viņa priekšlikumu, pat nopriecājās.

Mēs tūlīt sākām komplektēt futbola komandu, lai lieta nevilktos garumā. Pēc visiem noteikumiem — vienpadsmit cilvēku sastāvā.

Gēna sauc Sašu:

— Nāc šurp! Nebīsties!

Tas nenāk vis.

Mēs viņu saucam:

— Nāc, nāc šurp, mēs tev neko ļaunu nedarīsim!

Viņš tik un tā nenāk.

— Es, — viņš kliedz, — varu jūs visus ar šādām lāstekām apmētāt, ka no jums slapjums vien paliks pāri!!!

— Neviens taču negrib tevi apmetat ar lāstekām, mes gribam lietišķi aprunāties!

— Es nevēlos ar jums nekādās runas ielaisties! — viņš atcērt. — Es pats jūs tā apmētāšu ar lāstekām, ka ilgi pieminēsiet!

— Liecies mierā ar savām lāstekām, — mēs sakām. — Apmētā, lūdzu, ja vēlies, bet mums ir nopietns priekšlikums.

Taču viņš atrāva no notekas caurules milzīgu lāsteku un draud ar to.

Ar grūtībām mēs viņu pierunājām nomest lāsteku un piegājām viņam klāt. Aicinājām iestāties mūsu futbola komanda, bet viņš tiepjas.

— Ak tā . . . — viņš saka, — tagad jums situācija mainījusies, tāpēc arī atnācāt pie manis? Ejiet ratā!

— Nu pielūko, — mēs sakām, — ka vēlāk nenožēlo! Mēs tevi pat par rezervistu neņemsim!

Bet viņš tikai runā savu:

— Tas jums neizdosies! Neies cauri!

Toļiks ļoti izbrīnījās, ka viņš tagad būs futbolists.

— Bet kas es agrāk biju? — viņš jautā.

— Agrāk tu biji hokejists.

— Kad tad es tas biju?

Izrādās, viņš nezināja, kādā komandā mēs viņu sākuma bijām savervējuši. Kā izrādās, viņam bija vienalga — sastāvēt vai nesastāvēt kādā komandā.

Devāmies pa dzīvokļiem, lai sarunātu iztrūkstošos komandas locekļus.

Tīrā ķēpa ar viņiem!

Ja mēs futbolu jau spēlētu, viņi lūgšus lūgtos, lai pieņemam komandā, bet, tā kā mēs atnācām iepriekš, viņi stīvējās pretī. Mēs pat uzaicinājām mazos puikas iestāties mūsu komandā.

Kāds puišelis jautā:

— Bet vai jūs man krājkasītē iemetīsiet piecas kapeikas?

Mēs viņam to apsolījām, un tad viņš bija ar mieru.

Kāds cits puišelis teica:

— Pašlaik man nav brīva laika. Es esmu talantīgs pianists, daudz vingrinos klavierspēlē. Apsolīt jums nevaru, bet pacentīšos. Tikai ne par vārtsargu. Es nedrīkstu bojāt pirkstus, ķerot bumbu.

Te Vitja uzreiz saka:

— Bet kājas bojāt tu drīksti? — Un viņš saņēma talantīgo muzikantu aiz ausīm un pavilka.

129

9 — 4833-n

Zēns iespiedzas, bet Koļa teica:

— Man liekas, ka es šo zēnu esmu redzējis pa televizoru, kad viņš spēlēja klavieres.

Vit ja saka:

— Liela muiža! Mūs arī drīz rādīs pa televizoru! Visu komandu.

Pensionārs tēvocis Petja Maka-gonovs izteica vēlēšanos stāvēt vārtos, lai paglābtu mūs no kritiskā stāvokļa. Kaut gan viņš tikai pajokoja, mēs viņam visā nopietnībā atteicām.

Jocīgs incidents notika ar Gaļu Horošailovu. Uzzinājusi, ka mēs komplektējam futbola komandu, viņa nelika mums mieru, pretendēdama uz centra uzbrucēja vietu.

Mēs viņai skaidrojām:

— Nu, paskaties pati, pēc kā tu izskaties!

Viņa atbild:

— Es esmu centra uzbrucējs.

Mēs smejamies, bet viņa pikti saka:

— Jūs esat muļķi!

Tik tikko tikām no viņas vaļā.

Vienpadsmito spēlētāju ilgi nevarējām atrast, tad pēkšņi pagalmā parādījās kādreizējais huligāns Nikolajs Bogdanovs. Es tūlīt viņam izteicu priekšlikumu staties vārtos.

Bet viņš man iesit pa degunu knipi tik stipri, ka acīs sasprāgst asaras.

— Es tev rādīšu, — viņš kliedz, — tā par mani smieties! Mēs no viņa aizmukām uz visām pusēm un sapulcējāmies aiz

šķūņa.

Negaidot parādījās tēvocis Petja, satvēra Bogdanovu aiz rokas un teica:

— Redzams, tu neesi vis labojies, ja atkal sāc savus vecos nedarbus!

Bogdanovs sāka trīcēt un teica:

— Labi, esmu ar mieru stāvēt vārtos!

Tēvocis Petja saka:

— Pat es piekritu, bet tu izlokies! Tu re, cik svarīga persona atradusies!

Tikko tēvocis Petja palaida viņu vaļā, Bogdanovs paskrēja gabaliņu nost un sāka saukt pilnā kaklā:

— Ķeriet nu mani rokā! — Un pa ūdens notekas cauruli uzrāpās uz jumta.

Tēvocis Petja nopūtās un teica:

— Pazudis cilvēks, tīri žēl. Nekas, gan mēs viņu pāraudzināsim. Bet jūs nenokariet degunus, zēni! Es jums savu mazdēlu no piecpadsmitā nama atvedīšu, viņš būs priecīgs.

— Tikai jūs nevienam nesakiet ne vārda, ka viņš nav no mūsu pagalma, citādi būs tracis.

Tēvocis Petja sākumā nesaprata, kāpēc būs tracis, bet, kad saprata, ka iznāk viltojums — svešus spēlētājus ievilinām, bet paši spēlējam sava pagalma vārdā, iesmējās un teica:

— Neteikšu nevienam, varat uz mani paļauties.

Mēs viņam pilnīgi uzticējāmies, un visa komanda aizgāja ēst saldējumu.

Pēc tam Saša iznesa pagalmā savu jauno Indijas bumbu, un mēs to dzenājām pa peļķem, no visa spēka triecām pa lāstekām, tādā veidā cītīgi trenēdamies.

Kad nogurām, devāmies uz kaimiņu pagalmu, lai vienotos par maču.

Vislabaka pionieru nometne

Lieta tāda, ka mēs jau esam bijuši vairākās pionieru nometnēs — «Piejūra», «Gaišzilā» un «Kalni». Tagad devāmies vizītē uz nometni «Jūra».

Laivā izraisījās strīds, kura nometne ir labākā.

Pēc tam strīds iedegās tik tālu, ka laiva sāka zvalstīties, ioniera goda vārds! Bet mēs tomēr nemitējāmies strīdēties.’ ikai kad Koļa Jabločkins piecēlās un sāka mētāties ar rokām, nēs viņu apsēdinājām atpakaļ uz soliņa.

Koļa Jabločkins iesaucās:

— Vislabākā nometne ir mūsu «Ciprese»! Te ir tik daudz ■iprešu, ka citas nometnes nekad nespēs tik daudz iestādīt. Un, a arī iestādīs, — gaidi vien, kamēr tās izaugs! Bet, kad tās zaugs, mūsu cipreses būs izaugušas vēl garākas! Vai jūs to aptverat?! Bet viņējās augs un augs — un kāda tam jēga! l'ās nekad nespēs pāraugt mūsējās!

Vitja Kuročkins ieteicās:

— Man patīk nometne «Piekraste»! Tur ūdenī ir mazāk akmeņu nekā citās vietās. Citās vietās ir vairāk akmeņu.

Un viņš tik ļoti sāka lielīt nometni «Piekraste», tik skaļi klaigāt, ka viņš bija jānomierina tāpat kā Koļa Jabločkins.

— Vai, meitenes! — pēkšņi iesaucās Katja, kad braucam gar nometni «Gaišzilā». — Puškins te rakstīja dzejoļus-, viņš zināja, kur rakstīt dzejoļus, Puškins visu zināja!

Un pionieri saprata, ka viņai nometne «Gaišzilā» patīk labāk par citām.

Visi bērni skatījās uz Puškina grotu.

Viņi uz brīdi apklusa, bet, kad pabrauca garām grotai, atkal uzsāka strīdu.

Patriks ar tulka palīdzību paziņoja, ka viņam esot grūti atbildēt, kura nometne ir vislabākā, taču nometne «Kalni» arī nav no sliktajām.

Viņam ar tulka palīdzību jautāja, ko nozīmē vārdi «nometne «Kalni» ari nav no sliktajām», un viņš ar tulka palīdzību atbildēja, ka viņa vārdi nozīmējot, ka ««Kalni» ir vislabākā nometne».

Viņam ar tulka palīdzību jautāja, kāpēc viņam nometne «Kalni» patīk vislabāk, un viņš ar tulka palīdzību atbildēja: «Tāpēc, ka tā atrodas kalnā.»

Vairāk viņam nejautāja neko, tomēr strīds turpinājās tik ilgi, kamēr laiva piestāja pie nometnes «Jūra».

Nometnē «Jūra» Vitja Kuročkins tīri vai dulls palika, skraidīja, ieplētis acis, apbrīnodams celtnes, un sauca, ka viņam vienmēr esot paticis betons un stikls. Viņš pat negribēja braukt atpakaļ, teikdams, ka cipreses viņam nekad neesot patikušas. Bet pats, starp citu, jau vairākas reizes bija mēģinājis uzrāpties cipresēs, es pats redzēju. Reiz pat no cipreses uzkrita virsū ezim.

Arī atpakaļceļā, braukdami garām visām citām pionieru nometnēm, nemitējāmies strīdēties.

Mēs visu ceļu strīdējāmies, līdz beigu beigās nolēmām, ka vislabākā nometne ir Arteks.

Arteks — tā saucas visas piecas nometnes kopā, par kurām mēs strīdējāmies.

Ja butu...

Otrās klases skolnieks Gēna aizsūtīja savu zīmējumu uz konkursu.

Klases biedriem šai sakarā viņš paziņoja:

— Drīz es saņemšu prēmiju, tad gan jūs dabūsiet padziedāt!

Dažas meitenes šai sakarā iesēja matos jaunas lentes. Daži zēni piedāvāja savus pakalpojumus, visādi centās Gēnam pieglaimoties. Baidījās, ka tik viņiem vēlāk neliek dziedāt. Kāds zēns pat aiznesa viņa portfeli līdz mājai. Tiesa, viņiem bija pa ceļam — bet tomēr. Taču šādu zēnu nebija daudz. Pāris — ne vairāk. Pārējie zēni viņa vārdiem sevišķu uzmanību nepievērsa. Vispirms lai saņem godalgu, pēc tam lai biedē un lielās! Kaut gan vispār to nevajadzētu darīt.

Gēna nemaz nešaubījās, ka gūs panākumus, citādi viņš nebiedētu pirmklasniekus. Turklāt viņam zīmēšanā bija labas atzīmes. Sienas avīzi viņš zīmēja bez citu palīdzības. Reizes divas viņam rokās bija redzēta zīmēšanas pašmācības grāmata.

Viņš par savu uzvaru bija droši pārliecināts. Pienāks diena, un visi noteikti dabūs padziedāt! Visi viņam spiedīs roku, slavēs un apskaus. Skūpstīs un glaudīs viņam galvu. Viņa zīmējumu novietos visredzamākajā vietā. Lieliem drukātiem burtiem uzrakstīs: Gēna Jaščikovs ieguvis... tiek apbalvots... Viņam pasniegs vērtīgu dāvanu. Teiks — še, ņem, nēsā, turi, nesalauz, nepazaudē, saudzē! Bet galvenais nav dāvana! Galvenais — godalgotā vieta, slava. Svarīgi, lai dāvana būtu vērtīga, bet viss pārējais ir sīkums. Tādās reizēs parasti apbalvo ar fotoaparātu. Rau, Dimkam par krustvārdu mīklas atminēšanu piešķīra fotoaparātu. Viņš ar to garderobē nofotografēja kaķi, Vnukovu un Hristobokovu. Ja viņš būtu mani nofotografējis, es arī viņu nofotografētu. Bet, ja jau viņš mani nav nofotografējis, arī es viņu nefotografēšu ... Ja nu pēkšņi iedos kaut ko tādu, ko man nemaz nevajag? Būtu apbalvotajiem vispirms pajautājuši, ko viņi paši vēlas. Es, piemēram, jau sen kāroju mērkaķi. Es viņu aiznestu uz skolu,

nosēdinātu savā solā, bet pats paslēptos zem sola. Lai šis sēž manā vietā! Es laikam kļūtu slavens visā skolā.

Bet var iedot ari grāmatas, kuras es nemaz nelasu.

Var iedot arī puķes, kas man nepatīk.

Bet var . .. Var . . .

Gēnam neiedeva neko.

Viņš bija aizmirsis vienu svarīgu apstākli: arī citi bērni bija uzzīmējuši un aizsūtījuši savus zīmējumus uz šo pašu konkursu. Ja viņš vienīgais būtu aizsūtījis . .. Tad viņam noteikti būtu piešķirtas visas prēmijas, sākot ar pirmo un beidzot ar trešo, kā arī veicināšanas prēmijas.

Tad viņu nebūtu bijis ar ko salīdzināt.

Un tad visa Genas klase korī būtu nodziedājusi viņam slavas dziesmu.

Skatieties visi uz manu penaliī

Ciemiņi apsēdās pie galda, bet es skrēju apkārt galdam un saucu:

— Skatieties, kas man ir!!! Cik jauks penālis!!! Lielisks!!! Man gribējās, lai visi redz manu jauno penāli. Tajā var

ievietot tik daudz zīmuļu!

Tētis teica:

— Tūlīt izbeidz klaigāt!

Es apklusu, tad paraustīju aiz piedurknes kādu viesi un klusi teicu:

— Skatieties, cik jauks man penālis! Lielisks!

— Tūlīt izbeidz raustīt Pjotru Petroviču aiz piedurknes! — māmiņa teica.

Es uz pirkstgaliem piegāju pie cita viesa un iečukstēju tam ausī:

— Skatieties .. . cik jauks man penālis .. . Lielisks.

Viņš to nesadzirdēja.

— Jūs tikai paskatieties, cik lielisks man penālis!

— Kur tas ir? — viņš jautāja.

Bet es nepaguvu viņam penāli parādīt, jo tētis iesaucās:

— Tūlīt izbeidz tēvocim uzmākties!

Es pagāju nostāk un sāku uz kādu viesi neatlaidīgi skatīties. Tikko viņš mani pamanīs, es viņam pa gabalu parādīšu penāli. Bet viņš uz manu pusi neskatījās.

Tad es piesēju penālim aukliņu un vilku to pa grīdu šurp turp. Ja kāds pajautās, kas tas par priekšmetu, es tūlīt tam parādīšu penāli.

Bet mans penālis slīdēja klusi pa grīdu, jo bija no kartona, tāpēc neviens to nedzirdēja un nepajautāja, ko es tur velku. Tikai vecāki palūdza nerēgoties acu priekšā.

Aizvainots aizgāju uz savu istabu, lai vairs nekad viņiem acīs nerādītos.

Izrādījās, ka tā arī vajadzēja rīkoties jau pašā sākumā — aiziet uz savu istabu ar visu penāli.

Bet es taču sākumā nebiju uz ciemiņiem apvainojies, kā tad es varēju aiziet?

Pavasarīgs noskaņojums

Stundā es ieslēdzu tranzistoru un tūlīt izslēdzu. Neviens neko nesaprata, tikai mans sola kaimiņš Vasja ieķiķinājās un teica:

— Nu, ieslēdz vēlreiz!

Skolotāja jautāja:

— Kas tur notiek?

Es, protams, klusēju.

Viņa jautāja atkal:

— Es gribu zināt, kas tā par mūziku!

Taņa Vedjorkina sacīja:

— Laikam skan no ielas.

Es sēžu pie atvērta loga, tādēļ var tam arī noticēt.

— Ļoti negribas logu vērt ciet, — skolotāja saka. — Ārā tik lielisks, pavasarīgs laiciņš!

Bērni sauc:

— Nevajag, nevajag logu vērt ciet!

Skolotāja nostājas ar seju pret tāfeli,, un Vasja man biksta sanos. — Paspēlē vēl!

Es atkal ieslēdzu.

— Ja nebūsiet uzmanīgi, — skolotāja saka, — es logu aizvēršu.

Bērni sauc, lai never ciet, bet Vasja turpina man bikstīt sānos. — Vēl, vēl!

Es viņu grūžu nost, bet viņš sniedzas pēc mana tranzistora kā sajucis un čukst:

— Vēl, vēl! Vēlreiz!

Es uzmanīgi pagriežu kloķi . . .

Skolotāja saka:

— Man šķiet, ka tas nav no ielas ... — Bet bērni sauc:

— No ielas! No ielas!

— Tad būs jāaizver logs.

— Lūdzu, neveriet ciet! — sauc no visām pusēm.

Sājā brīdī Vasja ieslēdza tranzistoru visā skaļumā. Tranzistors atradās manā solā.

Es piecēlos un teicu:

— Tas man pavisam nejauši iznāca. Mans uztvērējs ir sabojājies, tas nevar klusu spēlēt. Es visu laiku centos spēlēt klusu, klusu, bet tas skan skaļi. Atvainojiet, bet tik jaukas dziesmas pārraidīja. . .

Skolotāja paskatījās logā, un arī visi pārējie paskatījās logā. — Ek, tevis dēļ es gandrīz aizvēru logu, — viņa teica.

Bet Vasjka biksta man sānos un tik skubina:— Paspēlē vēl!

Kad?

Puisītim Ņikitam patīk skatīties pa televizoru multiplikācijas filmas. Tas viss būtu labi, lieliski, bet. ..

— Kad pārraidīs multiplikācijas filmas? — viņš no rīta pamodies jautā.

— Vakarā, — tētis atbild.

— Bet kad būs vakars? — viņš jautā, acis berzēdams.

— Kad būs tumšs.

— Bet kad būs tumšs?

— Pulksten sešos.

— Bet kad būs pulkstenis seši?

— Tad, kad mazais rādītājs būs uz sešiem, bet lielais — uz divpadsmitiem.

— Bet kad lielais rādītājs būs uz divpadsmitiem?

— Kad pulkstenis būs seši.

— Bet kad mazais rādītājs būs uz sešiem?

— Kad lielais būs uz divpadsmitiem.

— Bet kad?

— Kas — kad?

— Kad rādīs multiplikācijas filmu?

— Vakarā.

— Bet kad būs vakars?

— Es taču jau teicu.

— Es dzirdēju. Bet kad rādīs multiplikācijas filmu?

Tā pēc garām pārrunām drīz pienāca vakars.

Ņikitas tētis ieslēdza televizoru, un Ņikita saka:

— Nu ir pavisam cita lieta. Nav nemaz vairs jāgaida. To es saprotu!

Viņš tikai vienu nesaprot: ka mazais rādītājs jau atrodas uz sešiem, bet lielais uz divpadsmitiem ...

Pie upītes

Manā iztēlē jau atainojās mūsu kautiņš: mēs ar Vasjku saķērušies valstāmies pa zemi, viņš man skrāpē, un ari es viņam skrāpēju. Neviens no mums nelūdz žēlastību, bezgala ilgi mēs valstāmies, skrāpējam un kožam ...

Ja tā padomā, tā ir dumjība — pēc stundām iet izkauties, nevis uz mājām pusdienot.

Strīds izraisījās par to, kurš sēdēs pēdējā solā pie loga. Sī vieta ir reti jauka: skolotājam neduras acīs, un visu var labi pārskatīt. Var vērot ielu, cik uziet, var vērot klasi — cik vien tīk. Pie tāfeles labi ja reizi mēnesī izsauc, dažkārt arī vēl retāk. Ja ierauj galvu plecos, tad neviens tevi neredz. Tu it kā atrodies klasē, bet reizē arī ne. Vieta vispār ir lieliska. Agrāk tur sēdēja Saška un apaļus piecniekus saņēma. Saška saslima ar garo klepu, un tā šī vieta atbrīvojās. Tagad tur apsēdās Vasjka. Bet es jau sen šo vietu biju noskatījis. Ilgojos, tā sakot, tur padzīvot vientulībā.

Es rakstu Vasjkam zīmīti: «Atbrīvo vietu. Es to noskatīju agrāk par tevi.» Viņš man atbild: «Kurš pirmais apsēdās, tas arī sēdēs.» Viņš apsēdās agrāk, bet es agrāk to noskatīju. Es viņam rakstu: «Kurš agrāk to noskatīja, tam arī tur jāsēž, bet ne tam, kurš tāpat vien apsēdās.» Viņš man atbild: «Vispirms pierādi, ka tu tur pirmais gribēji sēdēt, un tikai tad vari sēsties.»

Kā lai to pierādu? Ir gan viltnieks! Es viņam padraudēju ar dūri, bet viņš tikai smejas.

Starpbrīdī pieeju viņam klāt un piesaku savas likumīgās tiesības, bet viņš tās neatzīst par likumīgām. Vai tiešām viņš nesaprot, ka es jau sen ilgojos sēdēt pēdējā solā? Es satveru viņu aiz piedurknes un velku, bet viņš stīvējas pretī.

Sājā brīdī atskan zvans. Es eju savā vietā. Pamēģināšu viņu nākamajā starpbrīdī izvilkt no sola.

Viņš man atsūta zīmīti: «Tu par to dabūsi!» Es viņam rādu dūri, lai viņš zina, kurš no mums dabūs. Turklāt man nav par ko dabūt, bet viņam gan. Viņš taču apsēdās manā vietā, nevis es viņa vietā!

Nākamajā starpbrīdi es atkal sāku viņu vilkt ārā no sola.

Un tā nu tagad mēs ejam uz upmalu izkauties.

Mūsu skola atrodas kalnā. Lejā tek upīte. Stāsta, ka slavenais mākslinieks Levitāns šeit uzgleznojis vairākas savas gleznas. Patīkama vietiņa. Lielisks skats. Labāku vietu kautiņam neatrast. Pa taciņu nogājām lejā pļaviņā. Visapkārt zaļo zālīte. Putniņi čivina koku zaros. Urdz upīte. Zirgi upītē dzer ūdeni.

Mēs ar Vasjku stāvam, ziedoņa krāšņuma pārņemti, skaistās dabas vidū, tad pamanām debesīs lidmašīnu un līksmi to pavadām ar acīm.

Ar patiku dzenājām pa pļaviņu nezin kur uzradušos vecu zābaku, mērcējam upītē kājas, dzeram ūdeni kopā ar zirgiem, sauļojamies, sporta krekliņos izģērbušies, pļāpājam par visu ko un beigās norunājam, ka tajā solā sēdēsim abi pēc kārtas tik ilgi, kamēr Saška izveseļosies.

Gribu zirgu

— Ek, — Vasjka saka, — ja man butu zirgs, es uzsēstos tam mugurā un aizauļotu prom no pilsētas. Ticis laukos, es auļotu arvien dziļāk un dziļāk mežā, trauktos pa^ meža taciņu, līdz sasniegtu meža noriņu, un tad auļotu vēl tālāk!

Es šautos kā bulta, bet man blakus trauktos vilciens.

Es apdzītu vilcienu un auļotu tālāk, auļotu bez apstajas ...

— Nu, un līdz kurienei tu aizauļotu? — zēni jautā.

— Līdz nekurienei.. .

— Kā to saprast? — zēni jautā.

— Ļoti vienkārši, zeme ir apaļa, tāpēc pa apli atgrieztos atpakaļ.

— Re, kāds gudrinieks, — zēni smejas. — Ar raķeti gan — žviks! — un zemei apkārt. Taču ar zirgu tik ātri nevar.

— Bet es gribu ar zirgu, — Vasjka saka.

— Tāds kā joks, — zēni smejas. — -Kāpēc tev vajadzīgs zirgs? Labāk sacīkšu mašīna! Ar to gan — žviks!’ — un jau gabalā.

— Bet es gribu zirgu, — Vasjka tiepīgi saka.

Zēni atbild:

— Nav slikts arī motocikls. Tā, starp citu, ir vērtīga manta. Uzsēdies un — žviks! — prom.

— Bet es gribu zirgu, — Vasjka tiepjas.

— Vislabākais tomēr ir velosipēds, — zēni saka, — min tikai pedāļus un — žviks! — traucies uz priekšu.

— Man vajag zirga, — Vasjka saka.

— Bet lidmašīna? Ar to — žviks! — un citā pilsētā.

— Ek, kā es gribētu sev zirgu! — Vasjka nopūšas. — Es cieši turētos zirgam pie krēpēm un nekad nenokristu zemē, auļotu bez apstājas septiņas dienas un septiņas naktis no vietas un atgrieztos atkal atpakaļ... Bet tik ātri — žviks! — man nepatīk, tāpēc es gribu zirgu . . .

Brīnišķīgais teikums

Skolotājā uzrakstīja uz tāfeles vārdus: PAVASARIS, TRAKTORS, SĀCIES, RŪC. Un teica:

— Sastādiet no šiem vārdiem teikumu.

Saša piecēlās un izlasīja:

— SĀCIES PAVASARIS, TRAKTORS RŪC.

— Ierakstiet to burtnīcās, — skolotāja teica.

Te Katja negaidot saka:

— Paskatieties! Viņš uzrakstīja: SĀCIES TRAKTORS,

PAVASARIS RŪC!

Skolotājā jauta:

— Vai tu, Saša, tā uzrakstīji? Tu taču pareizi izlasīji.

— Man gribējās uzrakstīt citādi, kaut kā savādāk, — Saša saka.

— Es neliku rakstīt citādi, — skolotāja saka, — bet ja jau tu tā vēlies . . .

— Es uzrakstīšu gan vienādi, gan otrādi, — Saša saka. — Vispirms RŪC PAVASARIS, bet tad VISI TRAKTORI DEVĀS TRIECIENĀ UZ LAUKA ...

— Pavasaris ruc? — skolotāja saka. — Hm ...

Pēkšņi Saša saka:

— Bet es vēl citādāk izdomāju: tikai tad traktoru vietā jāliek tanki, bet pavasara vietā — karš. SĀCIES KARŠ, TANKI RŪC...

— Iztiksim bez kara, — skolotāja teica.

— Labi, — Saša atbildēja. — KAD ATKLĀJA ELEKTROSTACIJU, IERŪCĀS SLŪŽAS.

— Bet var arī tā, — Saša teica, — RUC MAŠĪNU MOTORI, SĀKAS PARĀDE . ..

Nu visi sāka gudrot, kā vēl varētu izteikties. Visi gudroja, cik spēja.

Atskanēja zvans, bet bērni vēl necēlās no vietām un turpināja gudrot.

Viņi izgudroja dažādus teikuma variantus, bet daži saskaitīja, cik to sanācis.

Mājup ejot, Saša pat sacerēja dzejoli:

PAVASARĪ TRAKTORS RŪC,

SAULE SILTI GLĀSTA,

STRAZDI ARĪ IR JAU KLĀT,

DZIESMAS APKĀRT BĀRSTA . . .

Redziet nu, cik brīnišķīgs iznaca šis teikums!

SATURS

Viss būs lieliski!.....

Lokomotīve pie debesīm . .

Tā arī būtu teicis . . . .

Un kas par to?.....

Slikti izgāja

Izklaidīgais......

Dziedošā Katja.....

Muldoņas.......

Kā mēs lidojām.....

Lukjans........

Arī mēs palīdzējām ....

Mēle.........

Ieradums.......

Kā es rakstīju dzejoļus . . Kā es māmiņai palīdzēju

mazgāt grīdu.....

Jaunais krekls.....

Visi kaut kur iet .... Apnicis mūžīgi iet kājām .

Tas nebija ārkārtējs gadījums Tas ir mans darbs .... Es nekādas sinepes neesmu

ēdis........

Ceļotājs .......

Bez mācīšanās nekas nedodas rokā.......

Tīrais nieks .......

Šodien viņa nedrīkst nokavēt

«Āzītis-buciņš».....

Otrās un sestās klases skolēni ........

Piecpadsmit saldēdienu . .

Ne jau tāpēc, ka bumbu nesaķēru .......

Tvaikonis un zirgs ....

Pilnīgi pareizi.....

Kā es sagaidīju Jauno gadu

Draugi........

Tā vienmēr notiek ....

Ķīselis........

Slimie........

Adītājs........

Es skatos logā.....

Ķirbis lādē.......

Putniņš........

Slidas nav veltīgi nopirktas

Skapī ........

Noslēpums ......

Mēs spēlējam Antarktīdu

Par metāllūžņiem .... Kā es visus gribēju piemānīt Kā tante Frosja izšķīra mūsu

strīdu .......

Par ko kurš brīnās .... Kadas kolekcijas liktenis . .

Apbrīnojama profesija . .

Derīga manta......

Prēmija........

Telefona saruna.....

Gurķi ........

Divas cepures .....

Konfekšu papīriņi .... Mums nav biļešu ....

Nelaime........

Taurētāji.......

Vai tiešām jūs to nesaprotat, Katerina Mitrofanovna? .

Sirdsapziņa......

Notikums ar košļājamo gumiju ........

Stīpa un spuldzīte . . . .

Satuntuļotais zēns . . . . Bumba un ķivulis . . . . I\a mēs līdām pā cauruli . Par iedegušo muguru . . .

Neveicas........

Apnicīgais Miša.....

Četras krāsas ......

Ezis.........

Lūša.........

Kā es baidījos.....

Eglīte un zaķis piedevām .

Sudraba kurpes .....

Es tūlīt atnākšu.....

Komanda .......

Vislabākā pionieru nometne

Ja būtu ..........

Skatieties visi uz manu pe-

nāli!........

Pavasarīgs noskaņojums . .

Kad?...... . . .

Pie upītes.......

Gribu zirgu......

Brīnišķīgais teikums . . .

Viktors Vladimira d. Gojavkins APNICĪGAIS MISA

Redaktore E. Marjutina. Māksi, redaktors H. Purviņš. Teliņ, redaktore A. Gondare. Korektore I. Ancāne. Nodota salikšanai 1973. g. 15. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 2. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70 x90/16. 9 fiz. iespiedi.; 10,53 uzsk. iespiedi.; 8,03 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksa 44 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 137/26272/B-367. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 52-n.

1

Patents — dokuments, ko izsniedz izgudrotājam, piešķirot viņam vienīgajam tiesības izmantot savu izgudrojumu.

Content

Goļavkins Viktors Apnicīgais Miša

Ka mes lidojam

Lukjans

Ar ī mes palīdzējam

Ieradums

Kā es rakstīju dzejoļus

Ka es māmiņai palīdzēju mazgat grīdu

Jaunais krekls

Visi kaut kur iet

Apnicis mūžīgi iet kajam

Tas nebija ārkārtējs gadījums

Tas ir mans darbs

Es nekādas sinepes neesmu ēdis

Šodien viņa nedrīkst nokavēt

c Azītis-buciņš»

Otras un sestās klases skolēni

Ne jau tapec, ka bumbu nesaķeru

Tvaikonis un zirgs

Pilnīgi pareizi

Slimie

Es skatos loga

Putniņš

Slidas nav veltīgi nopirktas

Skapī

Ka tante Frosja izšķīra mūsu strīdu

Par ko kurš brīnās

Kadas kolekcijas liktenis

Apbrīnojama profesija

Derīga manta

Prēmija

Gurķi

Divas cepures

Mums nav biļešu

Nelaime

Taurētāji

Vai tiešām jūs to nesaprotat,

Katerina Mitrofanovna?

Sirdsapziņa

Noiikums ar košļājamo gumiju

Satuntuļotais zens

Ka mes līdām pa cauruli

Neveicas

Apnicīgais Miša

Četras krasas

Ezis

Eglīte un zaķis piedevām

Sudraba kurpes

Vislabaka pionieru nometne

Ja butu...

Skatieties visi uz manu penaliī

Pavasarīgs noskaņojums

Kad?

Pie upītes

Gribu zirgu

Brīnišķīgais teikums

SATURS

1