Kuprins Aleksandrs

Baltais pūdelis

Aleksandrs Kuprins

Baltais pūdelis

1

Pa šaurām kalnu taciņām no viena vasarnīcu ciemata uz otru Krimas dienvidu piekrastē staigāja maza ceļojoša trupa. Pa priekšu, garo, sārto mēli uz sāniem izkāris, parasti skrēja lauvam līdzīgi apcirptais, baltais pūdelis Arto. Krustcelēs tas aizvien apstājās un, asti luncinādams, jautājoši skatījās atpakaļ. Pēc nez kādām viņam vien zināmām pazīmēm Arto allaž nekļūdīdamies nojauta ceļu un, priecīgi skurinādams pluskatainās ausis, lēkšiem metās uz priekšu. Aiz suņa gāja divpadsmit gadus vecs zēns Sergejs, kurš kreisajā padusē turēja saritinātu paklāju akrobātiskiem vingrojumiem, bet

labajā rokā nesa mazu un netīru būri ar dadzīti, kam bija iemācīts izvilkt no kastītes krāsainus papīriņus ar nākotnes pareģojumiem. Nopakaļus steberēja trupas vecākais pārstāvis— vectēvs Martins Lodižkins ar leijerkasti uz kumpainās muguras.

Leijerkaste bija ļoti veca, to mocīja aizsmakums, klepus, un tā savā mūžā tikusi desmitiem reižu labota. Instruments spēlēja divus mūzikas gabalus: sērīgo Lannera sacerēto vācu valsi un galopu no «Ceļojuma uz Ķīnu» — tie abi bijuši modē pirms trīsdesmit četrdesmit gadiem, bet tagad visi tos aizmirsuši. Turklāt leijerkastei bija divas nekur nederīgas stabules. Vienai — diskanta stabulei zudusi balss, tā nemaz neskanēja, tāpēc, pienākot tās kārtai, visa mūzika sāka tā kā stostīties, klibot un klupt. Otrai — basa stabulei uzreiz nevērās ciet vārstulis: ja tā sākusi dūkt, tad, pārmākdama un jaukdama visas citas skaņas, tikmēr vilka vienu un to pašu basa noti, kamēr pēkšņi iedomājās apklust. Pats vectētiņš arī atzina šos savas mūzikas kastes trūkumus un dažreiz jokodamies, tomēr ar apslēptām skumjām mēdza bilst:

—  Ko lai dara? … Vecas ērģeles … krekšķīgas … Tikko sāc spēlēt — vasarnieki uzpūšas. «Fī,» saka, «cik pretīgi skan!» Bet gabali taču reiz bija ļoti labi, moderni, tikai tagadējie kungi mūsu mūziku nemaz necienī. Viņiem tagadiņ vajag «Geišu», «Zem divgalvainā ērgļa» vai valsi no «Putnu pārdevēja». Un tās nelaimīgās stabules… Es jau tiku nesis ērģeles pie meistara — nemaz labot neņemas. «Vajag,» saka, «ielikt jaunas stabules, bet vislabākais,» saka, «pārdod savu veco krāmu muzejam… kā tādu pieminekli…»Ko nu tur! Leijerkaste, Sergej, mums abiem līdz šim ir maizi devusi, dievs vēlēs — un dos arī uz priekšu.

Vectēvs Martins Lodižkins mīlēja savu leijerkasti tā, kā var mīlēt tikai dzīvu, dārgu, pavisam tuvu būtni. Daudzajos grūtās klejotāju dzīves gados ar to saradis, viņš visbeidzot leijerkasti sāka uzskatīt par tādu kā apgarotu, gandrīz

apzinīgu radību. Dažreiz gadījās, ka naktī, viņiem pārguļot kaut kur netīrā iebraucamā vietā, leijerkaste, kas stāvēja zemē pie vectēva galvgaļa, pēkšņi izdvesa vāju, skumīgu, vientulīgu un trīcošu skaņu, tieši kā veca cilvēka nopūtu. Tad Lodižkins klusi glaudīja tās rievainos sānus un mīlīgi čukstēja:

—  Nu, draudziņ? Žēlojies, vai?… Jāpaciešas vien ir… Tikpat stipri kā leijerkasti, varbūt pat mazliet vairāk Lodižkins mīlēja savu mūžīgo klejojumu jaunākos ceļa biedrus: pūdeli Arto un mazo Sergeju. Zēnu viņš pirms pieciem gadiem bija paņēmis «uz nomu» no kāda kurpnieka — atraitņa un paklīdeņa, apņemdamies tam maksāt par zēnu divus rubļus mēnesī. Taču kurpnieks drīz nomira, un Sergejs uz visiem laikiem palika pie vectēva, pie kura viņu saistīja gan sirds, gan sīkās ikdienas intereses.

2

Taciņa veda gar augstu krasta krauju, aizlocīdamās simtgadīgu olīvkoku ēnā. Starp kokiem lāgiem pavīdēja jūra, un tad šķita, ka, izplezdamās tālumā, jūra tajā pašā laikā paceļas uz augšu kā nekustīga, varena siena, un tās krāsa, lūkojoties caur robaino, sudrabaini zaļo lapotni, likās vēl zilāka, vēl spilgtāka. Zālē, kizila un mežrožu krūmos, vīnogulājos un kokos — visur sparīgi dziedāja cikādes; no šās trinkšķošās, vienmuļās, nerimstošās dziesmas drebēja gaiss. Diena bija tveicīga, bez vēja, un nokaitusī zeme dedzināja pēdas.

Sergejs, kas parasti gāja vectēvam pa priekšu, apstājās un gaidīja, kamēr vecītis pienāk klāt.

Nu, Serjoža? — leijerkastnieks ieprasījās.

Tāds karstums, vectētiņ Lodižkin … nevar izturēt! Derot u izpeldēties…

Vecais, soļodams tālāk, ar ierastu pleca kustību iegrozīja ērtāk uz muguras leijerkasti un ar piedurkni noslaucīja sviedriem klāto seju.

—  Būtu gan labi! — viņš nopūtās, kāri mezdams skatienus lejup, uz vēso jūras zilgmi. — Tikai pēc izpeldēšanās taču būs vēl lielākas mokas. Man kāds pazīstams feldšeris stāstīja: tā sāls neesot cilvēkam lāga … gurdinot… Jūras sāls taču…

—  Varbūt melsa? — Sergejs šaubīdamies iebilda.

—  Nu, kur nu melsa! Kālab viņam jāmelo? Cilvēks nopietns, nedzērājs… Sevastopolē pašam mājiņa. Un te jau jūrai nekur ar netiek klāt. Pagaidi, tiksim Mishorā, tur tad arī savas grēcīgās miesas šķīstīsim. Pirms pusdienām izpeldēties— tas būtu makten labi… Pēc tam tad maķenīt nosnausties … un atkal uz pekām …

Arto, izdzirdis aiz sevis sarunāšanos, pagriezās un pieskrēja abiem klāt. Tā zilās, labsirdīgās acis karstumā miedzās un raudzījās piemīlīgi, bet garā, izkārtā mēle no ātrās elpošanas raustījās.

—  Nu, sunīt, brālīt? Karsti, vai ne? — vectēvs iejautājās.

Suns, sagriezis mēli ritulī, saspringti nožāvājās, noskurinājās un iesmilkstējās.

—  I-jā, manu draudziņ, neko darīt… Ir teikts: vaiga sviedros tev būs, — Lodižkins pamācoši turpināja.—Pieņemsim, tev, kā saka, vaiga nav, bet ir purns, un tomēr… Nu, ej, ej uz priekšu, nav ko tīties pa kājām…Bet man, Serjoža, jāsaka, patīk šitāds karsts laiciņš. Tikai tās ērģeles ir par kavēkli, citādi, ja nebūtu jāstrādā, noliktos zālē, kur ēna, nu tā, punci uz augšu pagriezis, un tik gulētu… Maniem vecajiem kauliem tā pati saulīte — labākās zāles.

Taciņa noveda lejup, savienodamās ar platu, žilbinoši baltu ceļu, cietu kā akmens. Šeit sākās senlaicīgs grāfu parks, kura biezajā zaļumā bija izkliedētas skaistas vasarnīcas, puķu dobes, augu mājas un strūklakas. Lodižkins šīs

vietas labi pazina — katru gadu viņš tās citu pēc citas mēdza apstaigāt vīnogu ievākšanas laikā, kad visa Krima pilna ar grezni ģērbušos, bagātu un jautru publiku.

Dienvidu dabas spilgtais krāšņums veco viru neaizkustināja, toties daudz kas sajūsmināja Sergeju, kurš šeit bija pirmoreiz. Magnolijas ar savām cietajām un spīdīgajām, gluži kā nolakotajām lapām un baltajiem ziediem prāva šķīvja lielumā; lapenes, visgarām noaustas vīnogulāju stīgām ar nolikušiem, smagiem ķekariem; milzīgās, simtgadīgās platānas <ir gaišu mizu un varenu lapotni; tabakas plantācijas, strauti un ūdenskritumi, un visur — puķu dobēs, uz žogiem, uz vasarnīcu sienām — spilgtas, krāšņas, smaržīgas rozes; viss šis

dzīvības pilnais, ziedošais skaistums zēna naivajai dvēselei bija bezgala liels brīnums. Savu sajūsmu viņš izteica skaļi, vai ik brīdi raustīdams veco aiz piedurknes.

—  Vectētiņ Lodižkin, klau, vectētiņ, paskat, paskat, tai fontānā zelta zivis!… Nudien, vectētiņ, zelta, tici vai netici!— zēns sauca, spiezdams seju pie režģiem, kas nožogoja dārzu ar lielu baseinu vidū. — Vectētiņ, un persiki! Paskat, cik daudz! Vienā pašā kokā!

—  Ej, ej, muļķīt, ko stāvi, muti atpletis! — Vecais jokodams viņu pastūma uz priekšu. — Pagaidi, aiziesim līdz Novorosijskas pilsētai un tad pagriezīsim uz dienvidiem. Tur nu patiešām ir ko paskatīties. Papriekšu, vai dzi, nāks Soči, Adlera, Tuapse un tad, brālīt, Suhumi, Batumi… Skatoties acis vien iepletīsi… Par piemēru — palma. Tas tik ir brīnums! Stumbrs pūkains, uz voiloka vīzi, bet ik lapa tik liela, ka mums abiem zem tās paslēpties pašā laikā.

—  Vai patiesi? — Sergejs priecīgi brīnījās.

—  Pagaidi, pats redzēsi. Vai tad tur tik vien to brīnumu! Apelsiņš, piemēram, vai arī, teiksim, tas pats citrons… Tu taču bodē būsi redzējis?

—  Nu?

—  Tāpat vien kokā aug. Bez kaut kā — taisni uz koka kā pie mums, āreče, āboli vai bumbieri… Un cilvēki tur, brālīt, pavisam jokaini… Noiesim, pats redzēsi. Tikai viens sliktums— drudzis. Tālab, ka apkārt purvi, viss trūd, pie tam karstums. Turieniešiem nekas, neko nekait, bet atnācējiem klājas ļauni. Nu, Sergej, pietiks mums mutes klabināt! Dodies pa vārtiņiem iekšā! Šitentajā vasarnīcā dzīvo ļoti labi kungi… Paprasi tikai man — es jau visu zinu!

Bet šī diena viņiem bija neveiksmīga. Dažās vietās tos aizraidīja, tikko ieraudzīja no tālienes, citur, atskanot pirmajām aizsmakušajām un šņākuļojošajām skaņām, nīgri un nepacietīgi no balkoniem māja uz viņiem ar rokām, vēl citur kalpotāji paziņoja, ka «kungi vēl nevaid atbraukuši»…

Tiesa, divās vasarnīcās viņiem par izrādi iedeva naudu, taču ļoti maz. Starp citu, vectētiņš nenoniecināja arī vismazāko samaksu. Iznācis uz ceļa, viņš kabatā apmierināti šķindināja vara gabalus un labsirdīgi runāja:

—  Divas un piecas, pavisam septiņas kapeikas … Nekas, mīļais Serjoža, arī tā ir nauda. Septiņreiz septiņi — un pusrublis rokā, tātad mēs visi trīs esam paēduši, mums ir naktsmājas un vecais Lodižkins aiz savas vājībiņas varēs iemest glāzīti, kas der pret visām viņa kaitēm… Ek, kungi to nesaprot! Divdesmit kapeiku iedot žēl, bet piecas — kauns… Nu, un liek vākties projām. Bet labāk būtu iedevuši kauč trīs kapeikas … Es tak neņemu ļaunā, es neko… Kālab ņemt ļaunā?

Vispār Lodižkins bija lēnīgas dabas un pat tad, kad to raidīja laukā, nekurnēja. Taču šodien arī viņam parasto, lēnprātīgo mieru laupīja kāda daiļa, pilnīga, pēc izskata ļoti labsirdīga dāma, lieliskas, puķu dārza iejoztas vasarnīcas īpašniece. Tā uzmanīgi klausījās mūziku, vēl uzmanīgāk noskatījās Sergeja akrobātiskos vingrojumus un Arto jocīgos numuriņus, pēc tam ilgi un sīki izprašņāja zēnu par to, cik viņam gadu, kā viņu sauc, kur viņš mācījies vingrošanu, kādu radu viņam vecais leijerkastnieks, ar ko nodarbojušies viņa vecāki utt., pēc tam lika pagaidīt un iegāja istabā.

Viņa nenāca minūtes desmit, varbūt pat ceturtdaļstundu, un, jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk pieauga artistu nenoteiktās, taču vilinošās cerības. Vectētiņš pat puikiņam pačukstēja, drošības pēc aizlikdams mutei priekšā delnu kā vairogu:

—  Nu, Sergej, šoreiz mums laime, tu tikai uzklausi mani— es, brāl, visu zinu! Varbūt no drēbēm ko iedos vai kādus apavus … Tas — droši!…

Beidzot kundze iznāca uz lieveņa, no augšas Sergeja pastieptajā platmalē iemeta mazu, baltu naudas gabalu un tūdaļ

nozuda. Izrādījās, ka monēta ir vecs desmitkapeiku gabals, abās pusēs nodilis un turklāt vēl ar caurumu. Vectēvs ilgi nesapratnē to pētīja. Viņš jau bija izgājis uz ceļa un ticis tālu no vasarnīcas, bet vēl arvien turēja monētu uz plaukstas, it kā to svērdams.

—   I-jā-ā … Veikli!… — viņš, pēkšņi apstājies, sacīja.

—      Jāteic… Un mēs, trīs muļķi, tā centāmies. Labāk jau viņa būtu pogu iedevusi, vai. To vismaz var kaut kur piešūt. Bet ko es darīšu ar šito? Kundze droši vien domā: gan jau vecais pa nakts melnumu kādam iesmērēs, tā ka nepamanīs. Nekā nebūs, jūs, cienītā, alojaties… Vecais Lodižkins

ar tādām nekrietnībām nenoņemas. Tā gan! Te ir tā jūsu dārgā monēta! Lūdzu!

Un viņš sašutumā un lepnumā nometa naudas gabalu, kas, klusi iešķindēdamies, pazuda baltajos ceļa putekļos.

Tā vecais ar zēnu un suni apstaigāja visu vasarnīcu ciematu un jau grasījās iet uz jūru. Kreisajā pusē bija palikusi vēl viena — pēdējā vasarnīca. Aiz augstā, baltā žoga, kuram pāri no otras puses pacēlās cieša slaidu, noputējušu, garām, melni pelēkām vārpstām līdzīgu ciprešu rinda, vasarnīca nebija saredzama. Tikai pa platajiem čuguna vārtiem, kas ar saviem ķeburīgajiem rakstiem atgādināja mežģīnes, varēja saskatīt svaigu mauriņa stūrīti kā zaļu, spilgtu zīda drānas gabaliņu, apaļas puķu dobes un tālumā aiz vasarnīcas biezi noaugušu vīnogulāju aleju. Maura vidū stāvēja dārznieks, ar garu šļūteni laistīdams rozes. Viņš ar pirkstu aizspieda šļūtenes galu, un tāpēc neskaitāmo šļakatu strūklā saule laistījās visās varavīksnes krāsās. Vectēvs jau dzīrās paiet garām, taču, ieskatījies pa vārtiem, nesapratnē apstājās.

—  Maķenīt uzgaidi, Sergej!—viņš pasauca zēnu. — Vai tiešām tur kustas cilvēki? Tas nu gan ir brīnums. Cik gadu šeit neesmu staigājis — nekad nevienas dzīvas dvēseles. Nu, brālīt Sergej, jāiet tik iekšā.

—  «Vasarnīca «Draudzība», nepiederošiem ieeja stingri aizliegta,» — Sergejs izlasīja uzrakstu, kas bija meistariski iegravēts vienā vārtu balstu stabā.

—  Draudzība?… — pārvaicāja vectētiņš, kas neprata lasīt.— Jā-ā! Tas ir īstais vārds — draudzība. Visu dienu mums nelaimējās, bet te nu gan kaut kas atlēks. Mans deguns to sajūt, kā suns saož medījumu. Arto, si, si, sunēn! Ej droši irkšā, Serjoža! Tu allaž man paprasi — es visu zinu.

Dārza celiņi bija nokaisīti ar vienādi rupju granti, kas čirkstēja zem kājām, un gar abām pusēm aplikti ar lieliem, sārtiem gliemežvākiem. Dobēs pāri raibajam dažādu nokrāsu zāļu paklājam pacēlās neparastas, spilgtas puķes, no kurām saldi smaržoja viss gaiss. Baseinos urdza un čaloja dzidrs ūdens; no skaistām vāzēm, kas karājās gaisā starp kokiem, uz zemi slīga vīteņaugu vijas, bet mājas priekšā uz marmora stabiem stāvēja divas spīdīgas spoguļbumbas, kurās ceļojošās trupas atspulgs parādījās ar kājām gaisā — smieklīgs, izlocīts un izstaipīts.

Lieveņa priekšā bija liels, nomīdīts laukums. Sergejs tur atritināja paklāju, bet vectētiņš, nostādījis leijerkasti uz kājas, jau gatavojās griezt rokturi, kad pēkšņi viņu uzmanību saistīja neparasts skats.

Terasē, griezīgi kliegdams, kā lode izsprāga astoņus vai desmit gadus vecs puika. Viņš bija ģērbies vieglā matrožu uzvalciņā ar īsām piedurknēm un īsām biksītēm. Gaišie, viļņainie mati bija klaidā izjukuši pāri pleciem. Puikam līdz izskrēja vēl seši cilvēki: divas sievietes ar aizsietiem priekšautiem, vecs, resns sulainis frakā1 , bez ūsām un bez bārdas, bet ar garu, sirmu vaigu bārdu, sausnēja rudmataina jaunava ar sarkanu degunu zilā, rūtainā kleitā, jauna slimīga izskata, tomēr ļoti skaista dāma gaišzilā mežģīņu rīta tērpā un beidzot resns, čičunčā2 uzvalkā ģērbies plikpauris kungs ar zelta brillēm uz acīm. Viņi visi bija stipri satraukti, mētājās rokām, runāja skaļi un pat grūstīja cits citu. Uzreiz varēja noprast, ka viņus visus satraucis matrožu uzvalki tērptais zēns, kurš tik pēkšņi bija izskrējis terasē.

'Fraka — vīriešu svārki ar nogrieztiem priekšstūriem un gariem, šauriem stūriem mugurpusē.

2 Cičunča — drāna, ko auž no īpašas zīda šķirnes.

Tajā laikā jezgas vaininieks, ne uz mirkli nepārstādams spiegt, ar joni nolikās garšļaukus uz akmens grīdas, knaši pārvēlās uz muguras un briesmīgā niknumā ņēmās uz visām pusēm tirināt rokas un kājas. Pieaugušie sāka ap viņu rosīties. Vecais sulainis frakā lūdzoši spieda abas rokas pie stīvinātā krekla, kratīja savu garo vaigu bārdu un žēli teica:

—    Mīļais jaunskungs!… Nikolaj Apolonovič!… Nesarūgtiniet māmiņu — piecelieties nu!… Esiet tik labiņš — izdzeriet nu! Zāles tik saldas kā viens sīrups. Lūdzu, celieties augšā…

Sievietes ar priekšautiem ik pa brīdim sasita rokas un <itri, ātri čivināja lišķīgās un izbiedētās balsīs. Jaunava ar sarkano degunu, traģiski žestikulēdama, kliedza kaut ko ļoti

iespaidīgu, taču pilnīgi nesaprotamu, acīmredzot svešā valodā. Prātīgā, zemā balsī puiku centās pierunāt kungs ar zelta brillēm; to darot, tas pielieca galvu te uz vienu, te uz otru pusi un cienīgi plātīja rokas. Bet daiļā, slimīgā dāma gurdi vaidēja, spiezdama pie acīm smalku mežģīņu mutautiņu.

—  Ak, Trilli, ak dievs!… Manu eņģelīt, es tevi lūdzu. Paklausies taču, māmiņa tevi lūdz. Nu iedzer taču, iedzer zāles; redzēsi, tev uzreiz, uzreiz kļūs vieglāk: vairs nesāpēs vēderiņš un galviņa. Nu dari to manis labā, manu prieciņ! Vai gribi, Trilli, māmiņa nometīsies tavā priekšā ceļos? Nu, redzi, paskaties, es stāvu uz ceļiem tavā priekšā. Gribi, es tev uzdāvināšu zelta naudas gabalu? Divus. Piecus. Trilli! Vai gribi dzīvu ēzelīti? Varbūt dzīvu zirdziņu? Sakiet viņam kaut ko, dakter!…

—  Paklausieties, Trilli, esiet taču vīrs! — iedūcās resnais kungs ar acenēm.

—  Ai-jai-jai-jā-ā-ā! — puika spiedza, valstīdamies pa balkonu un nikni kūļādams kājas.

Kaut gan uztraukums bija ārkārtīgs, viņš centās ar papēžiem trāpīt apkārtstāvošajiem pa vēderu un kājām, tomēr tie diezgan veikli izvairījās.

Sergejs, kas ilgi bija ziņkārīg'i un izbrīnīti raudzījies uz šo skatu, lēnītiņām piegrūda vecajam pie sāniem.

—  Vectētiņ Lodižkin, kas viņam kaiš? — Sergejs čukstus vaicāja. — Vai viņš dabūs sukas?

—  Nu kā tad, sukas… Tāds jau pats kuru katru nosukās. Izlaidies puika. Varbūt arī slims.

—  Muļķa prātā, jā? — Sergejs1 atģida.

—  Kā tad es varu zināt? Klusāk!…

—  Ai-jai-jā-ā! Draņķi! Muļķi! — puika brēca.

—  Sāc, Sergej! Es zinu, kad vajag, — Lodižkins pēkšņi deva rīkojumu un ar apņēmīgu seju sāka griezt leijerkastes kloķi.

Dārzā atskanēja šņākuļojošas, aizsmakušas, nepareizas vecā galopa skaņas. Lieveni visi reizē saausījās; pat zēns uz mirkli apklusa.

—       Ak mans dievs, viņi nabaga Trilli uztrauks vēl vairāk!— dāma gaišzilajā rīta tērpā raudulīgi iesaucās. — Ak, dzeniet taču viņus projām, dzeniet ātrāk! Un tas netīrais suns viņiem līdzi. Suņiem vienmēr tik briesmīgas slimības. Ko tad jūs, Ivan, stāvat kā sālsstabs!

Viņa gurdi un šķebīgi sāka ar kabatas lakatiņu artistus laidīt projām; kalsnējā jaunava ar sarkano degunu sataisīja briesmīgas acis, kāds draudīgi iešņācās… Vīrs frakā

aši un veikli nodrāzās no lieveņa un ar šausmu izteiksmi sejā, plati izpletis rokas, pieskrēja pie leijerkastnieka.

—  Kas te notiek? — viņš iesēcās apspiestos, pārbiedētos un tajā pašā laikā pavēloši dusmīgos čukstos. — Kas jums atļāva? Kas jūs ielaida? Marš!… Laukā!…

Leijerkaste, skumji iepīkstējusies, apklusa.

—  Labais kungs, atvēliet paskaidrot… — vectētiņš gribēja pieklājīgi iesākt.

—  Kas par izrunāšanos! Marš! trakotais vīrs iesaucās pat ar tādu kā svelpoņu kaklā.

Viņa tuklā seja acumirklī kļuva tumšsarkana, bet acis iepletās briesmīgi platas, piepeši it kā izsprāga no pieres un sāka šaudīties kā atspoles. Tas bija tik baisi, ka vectēvs neviļus pakāpās divus soļus atpakaļ.

—  Taisies, Sergej! — viņš sacīja, steigšus uzveldams mugurā 'leijerkasti. — Jāmanās prom!

Taču viņi nepaguva noiet ne desmit soļu, kad no lieveņa atkal atskanēja nejēdzīga kliegšana.

—  Ai-jai-jai! Man! Es gribu-u! A-ā-ā! Dodiet! Lai nāk atpakaļ! Man!

—  Bet, Trilli!…Ak mans dievs, Trilli! Ak, sauciet tos atpakaļ! — nervozā dāma ievaidējās. — Nudien neviens neko nesajēdz!… Ivan, vai jūs dzirdat, ko jums saka? Tūlīt pasauciet tos ubagus!…

—  Paklausieties! Jūs tur! Ei, kā jūs sauc! Leijerkastnieki! Nāciet atpakaļ! — lievenī stāvošie cits caur citu sauca.

Resnais sulainis, vaigu bārdai uz abām pusēm plandoties, palēkdamies kā liela gumijas bumba, skriešus metās pakaļ aizejošajiem artistiem.

—  Vai dzi!… Muzikanti! Paklausieties, nāciet atpakaļ! Atpakaļ!… — viņš kliedza aizelsdamies, mētādams rokas.

—   Godājamo sirmgalvīt, — tas beidzot satvēra vectētiņu aiz piedurknes, — griez apkārt! Kungi grib noskatīties jūsu teijateri. Aši!

—  Nu, tad ir gan! — Pagrozījis galvu, vectēvs nopūtās, tomēr piegāja pie lieveņa, noņēma leijerkasti, nostatīja to uz kājas un atsāka spēlēt pārtraukto galopu.

Kņada lievenī norima. Kundze, zēns un kungs ar zelta brillēm pienāca pie pašām margām, pārējie godbijīgi palika aizmugurē. No dārza viņa gala atnāca dārznieks ar aizsietu priekšautu un nostājās netālu no vectēva. Nezin no kurienes radies, aiz dārznieka nostājās sētnieks. Tas bija milzīgs, bārdains vīrs ar drūmu, bakurētainu seju un šauru pieri. Mugurā tam bija jauns, sārts krekls ar lielām, melnām punktīm slīpās rindās.

Atskanot aizsmakušajām, saraustītajām galopa skaņām, Sergejs izklāja zemē paklāju, ātri norāva audekla bikšeles (tās bija uzšūtas no veca maisa, un uz muguras visplatākajā vietā greznojās četrstūraina fabrikas zīme), nometa skrandaino svārciņu, un viņam mugurā palika vecs kokvilnas triko, kas, nevērojot bezgala daudzos lāpījumus, labi piekļāvās zēna tievajam, taču vijīgajam un vingrajam augumam. Sergejs jau bija ielāgojis no pieaugušajiem īsta akrobāta paņēmienus. Uzskrienot uz paklāja, viņš pielika rokas pie lūpām un pēc tam ar plašu, teatrālu kustību atvēzēja tās sāņus, it kā raidīdams publikai divus kvēlus skūpstus.

Vectēvs ar vienu roku nepārtraukti grieza leijerkastes rokturi, izvilinādams no tās tarkšķošu, raustīgu motīvu, bet ar otru svieda zēnam dažādus priekšmetus, kurus tas veikli saķēra gaisā. Sergeja repertuārs nebija plašs, taču viņš to, kā saka akrobāti, «veikli nostrādāja» un izpildīja ar prieku. Viņš svaidīja gaisā tukšu alus pudeli, tā ka pudele vairākas reizes apgriezās, un piepeši, uzķēris to uz šķīvja malas ar kaklu uz leju, dažas sekundes noturēja līdzsvarā, žonglēja1 ar četrām kaula bumbiņām, kā arī

'Žonglēt — veikli pasviest uz augšu un uzķert kādu priekšmetu.

divām svecēm, kuras abas reizē uzķēra svečturos, pēc tam rīkojās ar trim dažādiem priekšmetiem uzreiz — ar vēdekli, koka cigāru un lietussargu. Tie visi viņam lidoja pa gaisu, nepieskardamies zemei, un pēkšņi lietussargs atradās pāri galvai, cigārs mutē, bet vēdeklis koķeti apvēdlja seju. Noslēgumā Sergejs pats dažas reizes uz paklāja pārmeta kūleni, iztaisīja «vardi», parādīja «amerikāņu mezglu» un pastaigāja uz rokām. Izsmēlis savu triku krājumu, viņš atkal pameta publikai divus gaisa skūpstus un, smagi elpodams, piegāja pie vectēva, lai viņa vietā padarbotos ar leijerkasti.

Tagad nāca Arto kārta. Suns to ļoti labi zināja, tāpēc uztraucies jau krietnu laiciņu aprauti un nervozi rēja un ar visām četrām ķepām lēca virsū vectēvam, kas, sāniski sagriezies, ņēma nost leijerkastes lences. Kas to zina, varbūt gudrais pūdelis ar to gribēja teikt, ka, pēc viņa domām, nav jēgas nodarboties ar akrobātikas vingrojumiem, kad pēc Reomlra ir trīsdesmit divi grādi ēnā? Bet vectēvs viltīgi izvilka aiz muguras paslēptu tievu kizila viciņu.

«Tā jau es domāju!» Arto pēdējo reizi grīni ierējās un slinki, negribīgi pacēlās pakaļkājās, visu laiku mirkšķinādams acis un skatīdamies uz saimnieku.

—  Sākt, Arto! Tā, tā, tā… — vecais sacīja, turēdams vicu pūdelim virs galvas. — Apkārt!… Tā. Apkārt!… Vēl, vēl… Danco, sunīt, danco!… Sēdi! Ko-o? Negribi? Sēdi, ka tev saka! Ci-tā-di! Pielūko! Tagad sasveicinies ar godājamo publiku! Nu! Arto! — Lodižkins bargi pacēla balsi.

«Vau!» pūdelis ar riebumu ievaukšķējās. Tad, žēlabaini mirkšķinādams acis, paraudzījās uz saimnieku, un vēl divas reizes atskanēja: «Vau, vau!»

«Nē, mans vecais mani nesaprot!» varēja noskārst no šiem neapmierinātajiem rējieniem.

—  Tā ir cita lieta. Pieklājība pirmajā vietā. Nu, bet tagad drusku palēkāsim, — vecais turpināja, cilādams vicu mazliet nost no zemes. — Allez! Nav, brāl, ko mēli kārt laukā. Allez!… Hop!… Lieliski! Nu, tagad vēl, noch einmal (vēlreiz)… Allez!… Hop! Allez! Hop! Brīnišķīgi, sunīt. Kad aiziesim mājās, es tev iedošu burkānu. A, tu burkānus neēd? Es pavisam aizmirsu. Tad paņem manu cilinderu un palūdz kungiem! Varbūt viņi tev iedāvinās kaut ko gardāku.

Vecais lika sunim nostāties uz pakaļkājām un iebāza tam mutē savu veco, nosmulēto cepuri, ko viņš ar tik smalku humoru sauca par «cilinderu». Turēdams cepuri zobos un ākstīgi pietupienos cilādams kājas, Arto piegāja pie terases. Slimīgās dāmas rokās parādījās mazs perlamutra naudas maciņš. Visi apkārtstāvošie līdzjūtīgi smaidīja.

—  Ko? Vai es tev neteicu? — vectētiņš, paliekdamies uz Sergeja pusi, lielīgi tam pačukstēja. — Tu pajautā man — es jau, draudziņ, visu zinu. Nekādi nebūs mazāk par rubli.

Tajā brīdī no terases atskanēja tik izmisīgs, griezīgs, gandrīz necilvēcisks kliedziens, ka Arto pārbijies izmeta no mutes cepuri un palēkdamies, ar kājstarpi iemiegtu asti, bailīgi lūkodamies atpakaļ, metās pie sava saimnieka.

—  Gribu-bu-u! — kājām spārdīdamies, cirtainais puika pilnā balsī kliedza. — Man! Gribu! Suni-i-i! Trilli grib suni-i-i…

—  Ak mans dievs! Ak, Nikolaj Apolonič!… Mīļais kungs!… Nomierinies, Trilli, es tevi lūdzu! — Atkal cilvēki lievenī sāka rosīties.

—  Suni! Dod suni! Gribu! Salašņas, velni, muļķi — puika ārdījās.

—  Bet, manu eņģelīt, neuztraucies! — murmināja dāma gaišzilajā rīta tērpā. — Tu gribi paglaudīt sunīti? Nu labi, labi, manu dārgumiņ, tūlīt. Daktera kungs, kā jūs domājat, vai Trilli varētu paglaudīt suni?

—  Patiesībā es neieteiktu, — tas noplātīja rokas, — bet ja pamatīgi dezinficē, piemēram, ar borskābi vai vāju karbolskābes šķīdinājumu, ta-ad … bet vispār…

—  Su-ni-i!

—  Tūlīt, manu jaukumiņ, tūlīt. Tātad, ārsta kungs, mēs to liksim nomazgāt ar borskābi un tad… Bet, Trilli, neuztraucies taču tik briesmīgi! Vecais, vediet, lūdzu, šurp savu suni! Nebīstieties, jums samaksās. Bet klausieties — vai jūsu suns nav slims? Es gribu teikt — vai viņš nav traks? Vai varbūt viņam ir ehinokoki1 ?

'Ehinokoki — lentes tārpi suņa zarnās.

—  Negribu paglaudīt, negribu! — Trilli rēca, ar muti un degunu sprauslādams burbuļus. — Gribu pavisam! Muļķi, velni! Dodiet man! Gribu pats ar suni spēlēties… Gribu pavisam!

—  Paklausieties, vecais, panāciet šurp!—kundze pūlējās pārkliegt puiku. — Ak, Trilli, ar savu kliegšanu tu nobeigsi māmiņu. Un kāpēc gan ielaiduši tos muzikantus! Pienāciet taču tuvāk, vēl tuvāk! Vēl, ka jums saka!… Tā… Ak, nebēdājies taču, Trilli, māmiņa darīs visu, ko tu vēlies. Es tevi lūdzu. Mis, nomieriniet beidzot to bērnu!… Dakter, es jūs lūdzu… Cik tu gribi, vecais?

Vectetiņš noņēma cepuri. Ta seja kļuva godbijīgi padevīga.

—  Cik jūsu žēlastībai labpatiks, kundze, jūsu augstlabdzimtība… Mēs esam mazi ļautiņi, mums katra dāvana laba … Jādomā, paši vecam vīram pāri nenodarīsiet…

—  Ak, kāds jūs nejēga! Trilli, tev kakliņš sāks sāpēt. Saprotiet taču, ka suns ir jūsu, nevis mans. Nu, cik? Desmit? Piecpadsmit? Divdesmit?

—  Ā-ā-ā! Gribu! Dodiet suni, dodiet suni! — puika gaudoja, sperdams sulainim ar kāju pa apaļo vēderu.

—  Tas ir… Atvainojiet, jūsu gaišība, — Lodižkins samulsa.— Esmu vecs vīrs, muļķis… Uzreiz man grūti aptvert… pie tam vēl maķenīt slikti dzirdu… Tas ir, kā jums labpatika sacīt? … Par suni? …

—  Ak mans dievs!… Jūs laikam tīšām izliekaties par idiotu? — dāma iekaisa dusmās. — Aukle, padodiet Trilli ātrāk ūdeni! Es jums jautāju saprotamā valodā — par cik jūs gribat pārdot savu suni? Saprotiet — savu suni, suni…

—  Suni! Suni! — vēl skaļāk bļāva puika.

Lodižkins apvainojās un uzlika galvā cepuri.

—  Ar suņiem, kundze, es netirgojos, — viņš vēsi un cienīgi sacīja. — Un šis suns, kundze, var teikt, mūs abus,— viņš ar īkšķi parādīja pār plecu uz Sergeju, — mūs abus ēdina, dzirdina un apģērbj. Nekādi tas nav iespējams, ka, piemēram, pārdodu suni.

Trilli tobrīd jau kliedza tik spalgi kā lokomotīves svilpe. Viņam pasniedza glāzi ūdens, bet viņš to nikni iešļāca audzinātājai sejā.

—  Bet paklausieties, negudrais veci…Nav tādas lietas, kas nebūtu pārdodama, — dāma uzstāja, ar delnām spiezdama deniņus. — Mis, noslaukiet ātrāk seju un pasniedziet man galvas pulveri! Varbūt jūsu suns maksā simt rubļu? Nu, divsimt? Trīssimt? Atbildiet taču, mūmija! Dakter, dieva dēļ, sakiet viņam kaut ko!

—  Taisies, Sergej! — Lodižkins drūmi norūca. — Mūmija … Arto, nāc šurp!…

Ei, pagaidi, mīļais!—pavēlnieka balsī novilka resnais kungs ar zelta brillēm. — Tu labāk netielējies, mans dārgais, to es tev teikšu. Tavam sunim augstākā cena ir desmit rubļu un vēl ar tevi pašu piedevām… Tu padomā, ēzeli, cik tev dod!

—  Pazemīgi pateicos, kungs, tikai… — Lodižkins krekškēdams uzmeta leijerkasti mugurā. — Tikai nekas neiznāks, suni mēs vis nepārdosim. Jūs labāk pameklējiet citur kādu šuneli… Palieciet sveiki!… Sergej, ej pa priekšu!

—      Vai pase tev ir? — dakteris uzreiz bargi iebrēcās.

—    Es jūs, nelieši, pazīstu!

—  Sētniek! Semjon! Dzeniet viņus ārā! — kundze iesaucās dusmās pārvērstu seju.

Drūmais sētnieks sārtajā kreklā draudīgi tuvojās artistiem. Terasē sacēlās briesmīga kņada: Trilli kliedza pilnā kaklā, viņa māte vaidēja, aukle ar savu palīdzi vaimanāt vaimanāja, zemā basā kā saniknota kamene dūca ārsts. Taču vectēvam un Sergejam vairs nebija laika noskatīties, ar ko tas viss beigsies. Nopakaļus briesmīgi pārbiedētajam pūdelim viņi gandrīz skriešus steidzās uz vārtiem. Viņiem sekoja sētnieks, veco vīru no muguras aiz leijerkastes stumdīdams un draudīgi burkšķēdams:

—  Vazājas te apkārt, skrandumaisi! Pateicies dievam, vecais sakārni, ka nedabūji pa kaklu! Bet, ja citreiz atkulsies, tad iegaumē — bez žēlastības grābšu aiz apkakles un stiepšu pie uradņika kunga. Salašņas!

Labu laiku vecais un zēns gāja klusēdami, tad it kā norunājuši paraudzījās viens uz otru, un abiem uznāca smiekli — vispirms smieties sāka Sergejs, tad, uz viņu lūkojotiest mazliet mulsi pasmaidīja arī Lodižkins.

Nu, vectētiņ Lodižkin? Tu visu zini, vai ne? — Sergejs viņu šķelmīgi paķircināja.

—  Jā-ā, draudziņ. Mēs abi nošāvām greizi. — Vecais leijerkastnieks pašūpoja galvu. — Tas tik bija ezis, ne puišelis… Kā gan tādu izaudzinājuši, ka viņu jods parāvis! Ko tu domā: divi duči cilvēku tam apkārt lēkšus lēkā. Nu, ja tas būtu manā varā, es gan viņam uzskaitītu pa krietnam. Dodiet, saka, suni! Kas vēl nebūs! Viņam arī mēnesi no debesīm sagribēsies, tad jānones būs arī mēness? Nāc šurp, Arto, nāc, manu sunīt! Tad ir nu gan šodien dieniņa! Zili brīnumi!

—  Labākas nevajag! — Sergejs atkal zobojās. — Viena kundze drēbes iedāvināja, otra iedeva rubli. Visu tu, vectētiņ Lodižkin, iepriekš zini.

—  Smurgulēn, labāk ciet klusu! — vecais labsirdīgi atcirta.— Aizmirsis esi, kā no sētnieka laidi ļekas? Es jau domāju, ka nepanākšu tevi. Nopietns vīrs — tas sētnieks.

Iznākusi no parka, ceļojošā trupa pa stāvu, smilšainu celiņu nogāja pie jūras. Šeit, kalniem mazliet atkāpjoties atpakaļ, izveidojusies šaura, līdzena josla, noklāta ar gludiem, paisuma noslīpētiem akmeņiem, pret kuriem tagad ar klusu čaloņu mīlīgi skalojās jūra. Ap pārsimt asu no malas ūdeni kūleņoja delfīni, uz mirkli virspusē izšaudami taukās, apaļās muguras. Tālumā pie apvāršņa, tur, kur jūras gaišzilo atlasu iejoza tumšzila samta lente, nekustīgas slējās saulē mazliet iesārtas zvejnieku laivu buras.

—  Te nu izpeldēsimies, vectēv Lodižkin, — Sergejs noteikti sacīja. Viņš jau pa ceļam, lēkādams te uz vienas, te uz otras kājas, bija paguvis izlīst no bikšelēm. — Paļauj, es palīdzēšu tev noņemt tās ērģeles!

Viņš aši noģērbās, skaļi ar plaukstām papliķēja savu kailo, šokolādes brūnumā iedegušo augumu un metās ūdenī, saceldams sev apkārt mutuļojošu putu kalnus.

Vectēvs ģērbās nost nesteigdamies. Ar plaukstu sargādams acis no saules, samiedzies viņš, mīļi smaidīdams, raudzījās uz Sergeju.

«Puišelis aug vareni,» Lodižkins nodomāja, «tas nekas, ka tāds kaulains — rau, visas ribas var saskaitīt—, tomēr būs spēcīgs puisis.»

—   Ei, Serjoža! Tu pārāk tālu vis nepeldi! Aizraus jūras cūka.

—   Bet es šo aiz astes ciet!—Sergejs pa gabalu atsaucās.

Vectētiņš ilgi nostāvēja saulītē, iespiedis rokas padusēs. Ūdenī viņš iekāpa ļoti piesardzīgi un, pirms laidās dziļumā, rūpīgi slapināja savu sarkano, kailo galvvirsu un iekritušos sānus. Miesa viņam bija dzeltenīga, ļengana un slābana, kājas — briesmīgi tievas un mugura, uz kuras redzamas izspiedušās lāpstiņas, salīkusi, ilgus gadus leijerkasti nēsājot.

—  Vectēv Lodižkin, paskaties! — Sergejs iesaucās.

Pārsviezdams kājas pāri galvai, viņš ūdenī pārmeta kūleni. Vectēvs, kas bija jau iebridis ūdenī līdz jostas vietai un, svētlaimīgi krekstēdams, pietupies, bažīgi uzsauca:

—  Tu, sivēn, nedauzies! Pielūko! Es tev gan!

Arto nevaldāmi rēja un lēkāja pa krastu. Viņš bija nemierīgs, ka zēns aizpeldējis tik tālu. «Kāpēc jāizrāda sava drošsirdība?» pūdelis uztraucās. «Ja ir zeme, tad staigā pa to. Daudz mierīgāk.»

Viņš arī pats jau bija iekāpis ūdenī līdz vēderam un pāris reižu ar mēli palacies. Taču sāļais ūdens viņam negaršoja, bet vieglie viļņi, kas čaloja pret krasta granti, Arto biedēja. Viņš izlēca malā un atkal ņēmās riet uz Sergeju. «Kam šie muļķīgie joki? Būtu sēdējis tuvāk pie malas blakus vecajam. Ak, cik daudz bažu ar to puiku!»

—  Ei, Serjoža, nāksi ārā vai ne? Patiešām būs gana! — vecais vīrs sauca.

—  Tūliņ, vectētiņ Lodižkin, — zēns atsaucās. — Paskaties, es peldu kā tvaikonis! U-ū-ū-uh!

Viņš beidzot piepeldēja „pie malas, taču, iekāms sāka ģērbties, paķēra Arto uz rokām un, ar to atgriezies jūrā, iesvieda tālu ūdenī. Suns tūdaļ, skaļi un aizvainoti sprauslādams, sāka peldēt atpakaļ, izbāzis no ūdens tikai purnu un ausis. Izlēcis sausumā, Arto sāka purināties, apšļakstīdams ar ūdeni veco vīru un Sergeju.

—  Paskat, Serjoža, — vai tas pie mums nākdams? — Lodižkins vaicāja, vērīgi lūkodamies uz augšu, kalnā.

Lejup pa taciņu, kliegdams kaut ko nesaprotamu un mētādamies rokām, ātri nāca tas pats drūmais sētnieks sārtajā kreklā ar melnajām punktīm, kurš pirms ceturtdaļstundas bija ceļojošo trupu dzinis laukā no vasarnīcas.

—  Kas viņam vajadzīgs? — vectēvs nesapratnē iejautājās.

Sētnieks joprojām kliedza, smagā riksi skriedams lejā, pie kam viņa krekla piedurknes plandījās vējā, bet azote piepūtās kā bura.

—  Ē-ē! Pagaidiet makantiņ!

—  Kaut tevi jupis! — Lodižkins dusmīgi norūca. — Viņš atkal nāk pēc Arto.

—  Vectētiņ, sadosim viņam! — Sergejs drosmīgi ierosināja.

—  Ej nu, liecies mierā!… Kas tie par cilvēkiem, lai dieva rokā …

—  Dzirdat, jūs tur!… — sētnieks aizelsies jau pa gabalu iesāka. — Jel pārdodiet to suni! Nav nekāda gala ar jaunkungu. Bļauj kā teļš — dod tik un dod suni… Kundze sūtīja, nopērc, saka, lai maksā cik maksādams.

—  Nu to tava kundze gan muļķīgi izdomājusi! — Lodižkins, kas šeit, krastā, jutās daudz drošāk nekā svešā vasarnīcā, pēkšņi saniknojās. — Un kas ar šī man par kundzi? Tev varbūt kundze, bet man nospļauties. Un esi tik labs … Es tevi lūdzu … Lasies projām, dieva dēļ… Tā ja… Un nepiesienies!

Taču sētnieks nelikās mierā. Viņš apsēdās uz akmeņiem līdzās vecajam un, neveikli ar pirkstiem gaisā badīdams, ņēmās pierunāt:

—  Saproti taču, muļķa cilvēk…

No muļķa to ar dzirdu, — vectēvs mierīgi atcirta.

—  Nu, pagaidi… Ne jau tāpēc es… Tu nu gan esi gatavais āzis… Nu, padomā labi: kam tev tas suns? Sameklē citu kucēnu, izmāci stāvēt uz pakaļkājām — un še tev tāds pats suns. Nu? Vai nav tiesa? Ko?

Vectētiņš rūpīgi apjoza bikses ar siksnu. Uz sētnieka uzstājīgajiem jautājumiem viņš, izlikdamies vienaldzīgs, atbildēja:

—  Muldi tālāk… Es pēc tam tev uzreiz atbildēšu.

—  Bet te, brālīt balto, uzreiz kāds skaitlis! — sētnieks iekaisa. — Divsimt vai ar trīssimt rubļu vienā reizē! Nu, pats par sevi, man ar drusciņ par pūlēm…Tu tikai padomā: trīs simtiņi! Uzreiz var bodi atvērt…

Šādi runādams, sētnieks izvilka no kabatas desas gabalu un pasvieda to pūdelim. Arto saķēra to gaisā, uzreiz norija un sāka lūdzoši luncināt asti.

—  Beidzi? — Lodižkins strupi noprasīja.

—  Kas te vairs ko runāt! Dod suni un sit saujā!

—  Tā-ā-ā, — vectētiņš zobgalīgi novilka. — Tātad pārdot sunīti, ko?

—  Pats par sevi, ka pārdot. Ko tad vēl? Galvenais, launkungs, mums tāds dulns. Ja ko sagribējies, tad visu māju iztramdīs. Dod šurp — un cauri. Tas vēl, ja tēva nav mājās, bet, kad pārnāk tēvs … Mīļo pasaulīt!… Visi staigā uz pakaļkājām. Kungs mums inženieris, varbūt esat dzirdējuši, uzvārdā Oboļjaņinovs? Pa visu Krieviju dzelzceļus būvē. Milijonieris! Bet puika šim viens pats. Nu, un delverē. Gribu dzīvu poniju — še tev ponijs. Gribu laivu — še tev īsta laiva. Itin neko viņam neliedz…

—  Bet mēnesi?

— Tas ir — kādā ziņā?

—  Es saku — mēnesi no debesīm viņš ne reizes nav gribējis?

—  Nu… Ko nu runā, mēnesi! — Sētnieks apjuka. — Kā tad paliek, mīļais cilvēk, esam sarunājuši, vai?

Vectēvs, kas pa to laiku jau bija paguvis uzstīvēt mugurā rudo, šuvēs padilušo svārku, lepni izslējās, cik nu viņam to ļāva mūžīgi saliektā mugura.

—  Es, puis, sacīšu tev vienu, — viņš pat mazliet svinīgi iesāka. — Par piemēru, ja tev būtu brālis vai ar, teiksim, draugs, kas tātad no bērnu dienām… Pagaidi, draudziņ, tu suni veltīgi ar desu nekārdini… Labāk apēd pats… Ar to, brāl, viņu nepielabināsi! Es saku — ja tev būtu vissirsnīgākais, kāds vien var būt, uzticamākais draugs… no pat bērnu dienām… Tad par cik tu viņu, par piemēru, pārdotu?

—  Pielīdzināji ar!…

—  Āreče, pielīdzināju! Tu tā ar pasaki savam kungam, kas būvē dzelzceļus, — vectēvs pacēla balsi. — Tā ar pasaki: ne viss, vai dzi, kas pērkams, ir pārdodams. Tā gan! Suni tu labāk neglaudi, tas velti. Arto, nāc šurp, šuneli, es tev! Sergej, taisies!

Ak tu, vecais muļķi! — sētnieks beidzot neizturēja.

Muļķis, bet ne puļķis. Tu gan esi nelietis, Jūdass,

pērkama dvēsele! — Lodižkins nolamājās. — Kad satiksi savu ģenerāliem, sveicini viņu, pasaki: no mūsējiem, eče, pazemīgs sveiciens. Satin paklāju, Sergej! E-ek, muguriņa, mana muguriņa! Nu, gājuši!

—    Ak tad tā? — sētnieks nozīmīgi novilka.

—    Tā gan! — vecais drastīgi atteica.

Artisti devās gar jūras krastu atkal kalnā pa to pašu ceļu. Nejauši paskatījies atpakaļ, Sergejs ieraudzīja, ka sētnieks viņus novēro. Izskats tam bija domīgs un drūms. Uzbīdījis cepuri uz acīm, viņš sasprindzināti ar visiem pieciem pirkstiem kasīja savu pinkaino, rudo pakausi.

Vectēvam Lodižkinam sensenis bija noskatīts kāds stūrītis starp Mishoru un Alupku lejpus ceļa — tur lieliski varēja pabrokastot. Uz turieni viņš arī veda savus ceļa biedrus. Netālu no tilta pār trauksmainu un duļķainu kalnu strautu līko ozolu un bieza lazdāja ēnā no zemes izplūda čalojošs, vēss avotiņš. Tas zemē bija izskalojis apaļu, ne visai dziļu iedobumu, no kurienes pa zāli uz strautu, sudrabaini vizēdama, tecēja tieva strūkliņa.

—  Mūsu grēki lieli, bet ēdamā krājumi mazi, — vectēvs sacīja, nosēzdamies lazdu ēnā. — Nu, Serjoža, lai dieviņš svētī!

Viņš no nātna kulītes izņēma maizi, kādu desmitu sarkanu tomātu, gabalu Besarābijas siera—brinzas un pudeli ar olīveļļu. Sāls viņam bija iesieta ne visai tīrā drāniņā. Pirms ēšanas vecais ilgi meta krustus un nez ko čukstēja. Tad viņš salauza maizes donu trīs nevienādos gabalos, vienu — vislielāko pasniedza Sergejam (puišelis aug — tam jāēd), otru — mazāku — pūdelim, vismazāko paņēma sev.

Nesteigdamies, lēnām, klusēdami, kā ēd darba rūķi, visi trīs ķērās pie savas pieticīgās maltītes. Varēja tikai dzirdēt, kā kustas trīs mutes. Arto savu daļu ēda maliņā, izstiepies uz vēdera un turēdams maizi abās priekšķepās. Vectēvs un Sergejs pēc kārtas mērca sālī nogatavojušos tomātus, no kuriem ēdājiem pa lūpām un rokām tecēja sula, sarkana kā asinis, un uzkoda virsū maizi ar sieru. Paēduši viņi padzērās skārda krūzītē iesmelto avota ūdeni. Ūdens bija dzidrs, ļoti garšīgs un tik ledains, ka krūzītes ārpuse pat norasoja. Dienas svelme un garais ceļš bija nogurdinājuši artistus, kas šorīt cēlušies ar gaismu. Vectētiņam acis lipa ciet. Sergejs žāvājās un staipījās.

—  Kā domā, draugs, vai mums nenosnaust kādu brīsniņu?— vectēvs iejautājās. — Dod, es pēdējo reizīti pa-

dzeršos ūdeni! 0, labs gan! — Viņš nokrekšķinājās, atņemdams krūzi no mutes un smagi vilkdams elpu; dzidras lāses tecēja viņam pa ūsām un bārdu. — Ja es būtu ķeizars, šo ūdeni vien tik dzertu — no rīta līdz vakaram! Arto, nāc šurp! Nu redz, dievs paēdināja, ka neviens ij neredzēja, un, ja kāds redzējis, tad tas nav noskaudis… Oh-oh-oho!

Vecais un zēns apgūlās blakus zālē, palikuši pagalvi savus vecos svārkus. Viņiem virs galvas šalkoja ķeburaino, kuplo ozolu tumšā lapotne. Tai cauri zilgmoja skaidras debesis. Strauts, lēkādams no akmens uz akmeni, burbuļoja tik vienmuļi un liegi, it kā ar savu iemidzinošo čalu gribētu kādu apburt. Vectēvs labu laiku grozījās, krekšķēja un kaut ko runāja, bet Sergejam šķita, ka viņa balss skan no kādas maigas un miegainas tāles; vārdi bija tik nesaprotami kā pasakā.

—  Visupirms nopirkšu tev kostīmu: sārtu triko, ar zeltu cauraustu … Kurpes ari sārtas, atlasa … Kijevā, Harkovā vai, piemēram, teiksim, Odesā — kas tur, brāl, par vareniem cirkiem!… Laternu bez sava gala… Visur deg elektrība… Ļaužu droši vien tūkstoši pieci, varbūt vairāk… Nemaz nezinu, cik. Uzvārdu mēs tev izdomāsim katrā ziņā itālisku. Kas tas par uzvārdu — Jesttfejevs vai, teiksim, Lodižkins? Muļķīgi, nav nekādas jēgas. Bet mēs tevi afišās ierakstīsim par Antonio vai, piemēram, — ari labi skan1 —Enriko vai Alfonso…

Tālāk zēns vairs neko nedzirdēja. Viņu pārņēma maiga un salda snauda, un viņš palika gluži kā bez spēka. Pēkšņi pazaudējis savu iemīļoto pēcpusdienas domu pavedienu par Sergeja spīdošo cirka mākslinieka nākotni, iemiga ari vectēvs. Reiz viņam miegā likās, ka Arto uz kādu ņurd. Mirkli viņa apmiglotajā prātā pazibēja pusapzinātas un nemierīgas domas par pirmītējo sētnieku sārtajā kreklā, taču, miega, noguruma un karstuma nomocīts, viņš nespēja piecelties, tikai laiski, acis neatvēris, apsauca suni:

—   Arto, kur tu! Es tev, blandonim!

Taču viņa domas tūdaļ sapinās un saplūda smagās bezveida vīzijās.

Vectēvu uzmodināja Sergeja balss. Zēns skraidīja šurp un turp viņpus strauta, spalgi svilpa un sauca skaļi, bažīgi un uztraukti:

—   Arto, nāc šu! Nāc atpakaļ! Se, se, se! Arto, nāc atpakaļ!

—   Ko tu, Sergej, bļausties? — Lodižkins neapmierināti prasīja, ar pūlēm staipīdams notirpušo roku.

—   Suni esam nogulējuši! — zēns sakaitinātā balsī nīgri atbildēja. — Suns pazudis.

Viņš vēlreiz griezīgi iesvilpās un gari nokliedza:

—  Arto-o-o!

—  Ķo tu izdomā muļķības!… Atnāks atpakaļ, — vectēvs sacīja. Taču viņš aši pieslējās kājās un sāka saukt suni dusmīgā, no miega aizsmakušā veca cilvēka balsī:

—  Arto, šurp, šuneli!

Vecais steidzīgi, sīkiem, nedrošiem soļiem pārskrēja pār tiltiņu un gāja augšup pa šoseju, visu laiku saukdams suni. Ap pusversti tālu varēja pārredzēt gludu, spilgti baltu ceļa lenti, bet tur nebija neviena cilvēka, nevienas ēnas.

—  Arto! Mīļais Arto! — vecais vīrs žēlā balsī sauca. Bet piepeši apstājās un, zemu noliecies, pietupās.

—      Jā, redz, kas noticis! — viņš nomāktā balsī izsaucās.

—    Sergej! Serjoža, panāc šurp!

—  Nu, kas tad tur ir? — zēns īgni atsaucās, pienākdams pie Lodižkina. — Vai atradi vakarējo dienu?

—  Serjoža… Kas tas? Kas tas ir? Vai tu saproti? — vecais tikko dzirdami noprasīja.

Viņš raudzījās zēnā bēdīgām, apjukušām acīm, un viņa roka, kas rādīja tieši uz zemi, raustījās.

Ceļa baltajos putekļos mētājās diezgan liels, apgrauzts desas gabals, un tam visapkārt bija labi redzamas suņa pēdas.

—  Aizmānījis, nelietis, suni! — vectētiņš izbijies nočukstēja, vēl arvien sēdēdams. — Neviens cits, tikai viņš… Tas ir skaidrs. Atceries, pirmīt pie jūras viņš visu laiku labināja ar desu.

—  Tas ir skaidrs, — Sergejs drūmi un nikni atkārtoja.

Vectēva plati ieplestās acis pēkšņi pieriesās pilnas ar lielām asarām un sāka ātri mirkšķināties. Viņš aizklāja seju ar rokām.

—  Ko lai tagad, Serjoža, iesākam? Ko lai mēs iesākam? — vecais vaicāja, šūpodamies šurp un turp un nevarīgi šņukstēdams.

—   Ko lai iesākam, ko lai iesākam! — Sergejs dusmīgi viņu izmēdīja. — Celies, vectēv Lodižkin, iesim!…

—        Iesim, — celdamies vectēvs skumīgi un padevīgi atteica.

—     Kad jau, tad jau, iesim, Serjoža!

Pacietību zaudējis, Sergejs uzkliedza vecajam kā mazam bērnam:

—   Diezgan, vecotēv, muļķoties! Kur gan tas redzēts, ka svešus suņus aizmāna? Ko tu blisini acis? Vai es nesaku taisnību? Iesim tik un teiksim: «Atdodiet suni!» Ja ne — uz tiesu, un cauri.

Uz tiesu… Jā… Saprotams… Tas pats par sevi, uz liesu, — Lodižkins, muļķīgi smaidīdams, rūgti atkārtoja. Viņa

acis sāka neveikli un mulsi šaudīties. — Uz tiesu- Jā…Tikai, redzi, Serjoža … tas nekā nesanāk … uz to tiesu…

—  Kāpēc tad nesanāk? Visiem viens likums. Kālab tad šie jāžēlo? — zēns nepacietīgi pārtrauca.

—  Tu, Serjoža, tikai nedusmojies uz mani. Suni mēs atdabūt nevarēsim,—vectēvs noslēpumaini sacīja klusinātā balsī. — Es bažījos pases pēc. Vai tu dzirdēji, ko pirmīt tas kungs teica? Noprasīja: «Vai pase tev ir?» Redz, kas par nelaimi! Bet man, — vectēvs bija gluži izbijies un tikko dzirdami čukstēja, — man, Serjoža, ir sveša pase.

—  Kā — sveša?

—  Nu tā —sveša. Savējo es Taganrogā pazaudēju, varbūt man to nozaga. Gadus divus es pēc tam šā un tā izlocījos: slēpos, devu kukuļus, rakstīju lūgumrakstus… Beidzot redzu— nav nekāda gala, dzīvoju kā zaķis, no kura katra man bail. Nebija nemaz vairs miera. Un tad Odesā naktspatversmē gadījās kāds grieķis. «Tas,» saka, «tīrais nieks. Liec,» saka, «vecais galdā divdesmit piecus rubļus, un es tev visam mūžam pagādāšu pasi.» Lauzīju galvu gan šā, gan tā. Ek, nodomāju, lai notiek kas notikdams. «Dod šurp!» saku. No tā laika, mans mīļais, es dzīvoju ar svešu pasi.

—  Ak, vectēv, vectēv! — Sergejs smagi nopūtās, viņš bija tuvu asarām. — Suņa man briesmīgi žēl… Bija tik labs suns, tik labs …

—  Serjoža, mans dārgais! — Vecais vīrs pastiepa pret Sergeju drebošās rokas. — Ja tikai man būtu bijusi īsta pase, vai tad es skatītos, ka viņi ģenerāļi? Ķertos pie rīkles!… «Kā tā? Atļaujiet! Kādas jums īsti tiesības zagt svešus suņus? Kur ir tāds likums?» Bet tagad mums, Serjoža, beigas. Ja es aiziešu uz policiju, tūlīt prasīs: «Rādi šurp pasi! Tu esi Samāras mazpilsonis Martins Lodižkins?»—«Jā gan, jūslabdzimtība.» Bet es, draudziņ, esmu nevis Lodižkins, nedz arī mazpilsonis, bet zemnieks Ivans Dudkins. Un, kas tas Lodižkins tāds, to tik dievs vien zina. Ej nu sazini, varbūt kāds zaglis vai izmucis katordznieks? Varbūt pat slepkava? Nē, Serjoža, te mēs neko nevaram izdarīt… Itin neko, Serjoža…

Vectēva balss aizrāvās un pārtrūka. Asaras atkal sāka plūst pa dziļajām, no iedeguma brūnajām grumbām. Sergejs, kas savārgušajā vecītī bija klausījies klusēdams, uzacis saraucis, bāls no uztraukuma, pēkšņi saņēma to zem padusēm un cēla augšā.

—  Iesim, vectētiņ! — viņš pavēloši un tajā pašā laikā laipni sacīja. — Pie velna ar pasi, iesim! Mēs taču nepaliksim pa nakti uz lielceļa.

—  Mans mīļais, dārgais! — vecītis drebēdams sacīja. — Sunītis tāds apķērīgs … Mūsu Arto … Otra tāda nedabūsim …

—  Labi, labi… Celies! — Sergejs izrīkoja. — Paļauj, es tev putekļus notīrīšu. Tu man pavisam esi saguris, vectētiņ.

Todien artisti vairs nestrādāja. Lai gan Sergejs vēl bija mazs, viņš labi saprata šī baismā vārda «pase» liktenīgo nozīmi. Tāpēc viņš vairs neuzstāja, lai tālāk meklētu Arto vai ietu pie tiesas, vai uzsāktu ko citu. Taču, kamēr zēns blakus vectēvam gāja uz naktsmītni, no tā sejas nenozuda ļauna, spītīga un sasprindzināta izteiksme, it kā viņš klusībā būtu nodomājis nez ko ārkārtīgi nopietnu un lielu.

Bez jebkādas norunas, bet acīmredzot vienas un tās pašas slepenās domas mudināti, viņi tīšām pameta lielu līkumu, lai vēlreiz noietu garām vasarnīcai «Draudzība». Pie vārtiem viņi brītiņu uzkavējās neskaidrā cerībā ieraudzīt Arto vai kaut iztālēm izdzirdēt tā riešanu.

Taču lieliskās vasarnīcas robainie vārti bija cieši aizvērti un ēnainajā dārzā zem slaidajām, skumjajām cipresēm valdīja dziļš, svinīgs, nesatraucams klusums.

—  Kun-gi! — vecais vīrs nošņāca, ielikdams šajā vārdā visu smeldzošo rūgtumu, kas pildīja viņa sirdi.

—  Beidz nu, iesim! — zēns bargi pavēlēja un sāka vilkt savu ceļa biedru aiz piedurknes.

—  Serjoža, varbūt Arto vēl no viņiem izmuks? — Vectēvs piepeši atkal iešņukstējās. — Kā tu domā, mīļais?

Bet zēns vecajam neatbildēja. Viņš gāja pa priekšu lieliem, stingriem soļiem. Viņa acis stūrgalvīgi raudzījās lejup uz ceļu, bet šaurās uzacis bija dusmīgi sarauktas.

6

Viņi klusēdami sasniedza Alupku. Vectēvs visu ceļu krekstēja un pūta, bet Sergeja sejā joprojām bija nikna, apņēmīga izteiksme. Viņi apmetās pārnakšņot netīrā turku kafejnīcā ar skanīgu nosaukumu «Ildiz»,kas turku valodā nozīmē «Zvaigzne». Kopā ar viņiem pārnakšņoja grieķi — akmeņkaļi, turki — zemes racēji, daži krievu strādnieki, kas sitās cauri ar dienas algu, tāpat vairāki tumši, aizdomīgi klaidoņi, kuru tik daudz blandās pa Krievijas dienvidiem. Tiklīdz noteiktā stundā kafejnīcu slēdza, viņi nolikās gulēt uz soliem, kas stāvēja gar sienām, vai arī tieši uz grīdas, pie tam vairāk pieredzējušie drošības labad visas vērtīgākās mantas un drēbes palika pagalvī.

Bija jau pāri pusnaktij, kad Sergejs, kas gulēja uz grīdas līdzās vectēvam, uzmanīgi piecēlās un sāka klusi ģērbties. Pa platajiem logiem istabā ieplūda bāla mēness gaisma, slīpā, drebošā kūlī tā laidās zemē un iespīdēja rindā guļošo cilvēku sejās, padarot tās ciešanu pilnas un nedzīvas.

—  Kur tu nakts laikā, puišeli? — pie durvīm Sergejam miegaini uzsauca kafejnīcas saimnieks'—jauns turks Ibrahims.

—  Izlaid! Jāiet! — Sergejs lietišķi un skarbi atteica.

Žāvādamies, kasīdamies un pārmetoši klakšķinādams mēli,

Ibrahims atslēdza durvis. Tatāru tirgus šaurās ieliņas bija iegrimušas biezā, tumšzilā ēnā, kas robainā rakstā klāja visu bruģi un skāra māju pamatus otrā — apgaismotajā ielas pusē, kur zemās sienas mēnesnīcā spilgti balsnīja. Tālāk, miestiņa nomalēs, rēja suņi. Augšā uz šosejas bija dzirdama skaļa un ātra aidinieka pakavu dipoņa.

Pagājis garām baltai mošejai, kurai bija zaļš, sīpolveidīgs kupols un ap kuru slējās klusu, tumšu ciprešu skupsna, zēns pa šauru, līkumotu šķērsielu izgāja uz šosejas. Lai būtu vieglāk, Sergejs nebija uzvilcis virsdrēbes, viņš bija tikai triko kostīmā. Mēness spīdēja mugurā, un puisēna ēna skrēja pašam pa priekšu kā melns, jocīgs, sarucis siluets. Gar šosejas abām pusēm slēpās tumši, spuraini krūmi. Tajos kāds putniņš ik pēc brīža smalkā, maigā balstiņā vienmuļi čirināja: «Čuču! Čuču!» Un šķita, ka tas padevīgi

/

nakts klusumā sargātu kādu skumju noslēpumu, bezspēcīgi cīnīdamies pret miegu un nogurumu, un klusi, bezcerīgi kādam sūdzētos: «Čuču! Čuču!» Bet pāri tumšajiem krūmiem un zilganajiem tālo mežu galiem, ar abām savām virsotnēm iesniegdamies debesīs, pacēlās Aipetri kalns — tik viegls, tik gaisīgs un tik skaidrām aprisēm, it kā būtu izgriezts no milzīgi liela, sudrabota papīra.

Sergejam šajā varenajā klusumā, kurā tik spalgi un uzmācīgi skanēja paša soļi, bija mazliet baisi, tomēr vienlaikus viņa sirdī trīsēja trauksmaina, reibinoša drosme. Kādā ceļa līkumā pēkšņi pavērās jūra. Milzīga, rāma — tā klusi un svinīgi ņirbēja. No apvāršņa uz krastu stiepās šaura, trīsuļojoša sudraba taka; tālāk jūrā tā pagaisa, tikai retumis šur tur spīguļaini iegailējās, un pēkšņi pie paša krasta tā plati izplūda līdzīgi dzīvam, zaigojošam metālam, kā sudraba apmale apjozdama visu liedagu.

Sergejs klusi ieslīdēja pa koka vārtiņiem, kas veda parkā. Tur zem biezajiem kokiem bija pavisam tumšs. Jau no tālienes varēja dzirdēt nemiera pilno strauta čalu un just tā valgo, dzedro elpu. Spalgi zem kājām nodunēja koka tilts. Ūdens zem tilta bija melns un baigs. Beidzot klāt arī augstie, gluži kā mežģīnēm izrotātie čuguna vārti, kas apvīti ar glicīniju stīgām. Izlauzušies cauri koku biezoknim, pa vārtu rakstiem slīdēja vāji, fosforiski mēness gaismas plankumi. Viņpus vārtiem valdīja tumsa un tramīgi baiss klusums.

Uz mirkli Sergejs izjuta šaubas, gandrīz bailes.

Tomēr viņš pārvarēja šīs nomācošās jūtas un tikko dzirdami nočukstēja:

—  Es tomēr rāpšos pāri! Visviens!

Uzrāpties viņam nebija grūti. Krāšņās čuguna vītnes, kas veidoja vārtu rakstu, noderēja par drošu atbalstu stingrajiem pirkstiem un mazajām, muskuļainajām kājām. Pāri vārtiem lielā augstumā no staba uz stabu bija pārliekusies plata mūra arka. Sergejs taustīdamies uzrāpās uz tās, tad,

gulēdams uz vēdera, nolaida kājas lejā otrā pusē un, nemitīgi ar kājām meklēdams kādu izcilni, pamazām sāka laisties lejup. Viņš jau bija pilnīgi pārkāries pār arku, turēdamies pie tās malas tikai ar izstiepto roku pirkstiem, taču viņa kājas vēl arvien nevarēja atrast atbalstu. Tobrīd viņš neaptvēra, ka vārtu arka iekšpusē sniedzas tālāk uz priekšu nekā ārpusē, un, rokām notirpstot arvien vairāk un ķermenim kļūstot arvien bezspēcīgākam, sirdi pārņēma aizvien lielākas šausmas.

Beidzot viņš neizturēja. Pirksti, kas bija satvēruši aso stūri, atlaidās, un viņš strauji krita zemē.

Sergejs dzirdēja, kā zem viņa iečirkstējās rupjā grants, īn ceļgalos sajuta skaudras sāpes. Kādu brīdi viņš, kritiena ipdullināts, palika tupam četrrāpus. Viņam šķita, ka tūlīt itmodīsies visi vasarnīcas iemītnieki, atskries piktais sētīieks sārtajā kreklā, sacelsies troksnis, kņada. Taču dārzā oprojām valdīja dziļš, svinīgs klusums. Tikai pa visu dārzu kanēja kāda zema, klusa un gauži vienmulīga skaņa: <2žu… žžu … žžu…»

«Tas taču man dūc ausīs!» Sergejs atģida. Viņš pieslējās :ājās; visapkārt dārzs bija baigs, noslēpumains, pasakaini ikaists, it kā aromātisku sapņu pilns. Dobēs klusi, traukimainā nemierā, cits pie cita liekdamies, it kā sačukstēdanies un apkārt lūkodamies, līgojās tumsā tikko saskatāmie :iedi. Slaido, tumšo, smaržojošo ciprešu smailās galotnes iūpojās lēni, domīgi un it kā pārmetoši. Un aiz strauta crūmu biezoknī mazais, nogurušais putniņš cīnījās ar miegu īn, padevīgi sūdzēdamies, atkārtoja: «Čuču!… Čuču!…

*S V •

_ucu!…»

Naktī, uz celiņiem savijušos ēnu vidū Sergejs nepazina ipkārtni. Viņš ilgi klīda pa čirkstošo granti, līdz beidzot īonāca pie mājas.

Nekad savā mūžā puisēns nebija izjutis tādu nevarību, >amestību un vientulību kā tagad. Milzīgā māja viņam šķita )ilna nežēlīgu ienaidnieku, kuri slepeni, ar ļaunu izsmieklu izmana pa tumšajiem logiem katru mazā, nevarīgā zēna custību. Klusi un nepacietīgi ienaidnieki gaidīja kādu zīmi, gaidīja niknu, briesmīgi bargu pavēli.

— Iekšā nu gan ne… iekšā viņš nevarētu būt! — zēns kā ;apnī nočukstēja. — Iekšā tas sāktu kaukt, viņiem apniktu…

Sergejs apgāja vasarnīcai apkārt. Sētas pusē plašā pagalmā itāvēja dažas ēkas, pēc skata vienkāršākas un parastākas, icīmredzot domātas kalpotājiem. Seit, tāpat kā lielajā mājā, ievienā logā nespīdēja uguns, tikai tumšajās rūtīs ar neizīvu, nevienādu vizmu atspulgojās mēness. «No šejienes es netikšu vairs prom, nekad vairs netikšu!…»Sergejs skumji nodomāja. Uz mirkli viņš atcerējās vectēvu, veco leijerkasti, nakšņošanu kafejnīcās, brokastis pie vēsajiem avotiņiem. «Nekad, nekad vairs, tā nebūs!» Sergejs klusībā skumji atkārtoja. Taču, jo bezspēcīgākas kļuva viņa domas, jo tālāk atkāpās bailes un sirdī viesās tāds kā truls, mierīgs, ļauns izmisums.

Piepeši līdz viņa ausīm atlidoja smalka, kunkstoša smilkstēšana. Aizturējis elpu, sasprindzis muskuļus, pacēlies pirkstgalos, zēns apstājās. Skaņa atkārtojās. Šķita — tā nāca no mūra pagraba, pie kura Sergejs stāvēja un kuram bija vairāki mazi, četrstūraini lodziņi bez stikliem. Kāpdams pāri puķu dobei, zēns piegāja pie sienas, piebāza seju vienam caurumam klāt un iesvilpās. Kaut kur lejā atskanēja kluss, tramīgs troksnis, bet tūdaļ apklusa.

—  Arto! Arto! — Sergejs drebošā balsī čukstus pasauca.

Plosīga, nevaldāma riešana uzreiz piepildīja dārzu, atbalsodamās visos tā stūrīšos. Sajā riešanā kopā ar priecīgu sveicienu izskanēja ir sūdzēšanās, ir niknums, ir fiziskas sāpes. Bija dzirdams, kā suns tumšajā pagrabā no visa spēka rāvās, pūlēdamies no kaut kā atbrīvoties.

—  Arto! Suņuk!… Arto!… — zēns sauca raudu aizžņaugtā balsī.

— Stāvi klusu, nolāpītais! — no apakšas atskanēja zvērisks, dobjš sauciens. — U, briesmoni!

Pagrabā nez kas noklaudzēja. Suns sāka nevaldāmi, aizraudamies kaukt.

— Tu nedrīksti sist! Tu nedrīksti sist suni, nolādētais! — ar nagiem skrāpēdams mūri, Sergejs neprātīgā niknumā iekliedzās.

Visu, kas notika pēc tam, Sergejs atcerējās neskaidri, it kā briesmīgos karsoņa murgos. Pagraba durvis ar troksni plaši atvērās, un pa tām izskrēja sētnieks. Apakšveļā vien, basām kājām, bārdains, bāls spilgtajā mēness gaismā, kas

im spīdēja tieši sejā, viņš Sergejam likās kā milzis, kā saiknots pasaku briesmonis.

—      Kas te blandās? Nošaušu! — kā pērkons pa dārzu noārdēja sētnieka balss. — Zagļi! Laupītāji!

Taču tai pašā mirklī no atvērto durvju tumsas kā balts, ikājošs kamols riedams izskrēja Arto. Ap kaklu tam karāis auklas gals.

Bet zēnam nebija laika domāt par suni. Sētnieka briesmīais izskats viņam iedvesa pārdabiskas šausmas, sapina kāis, paralizēja mazajam, vārgajam zēnam visus locekļus, omēr, par laimi, šis sastingums ilgi neturpinājās. Gandrīz

nemaņā Sergejs laida vaļā griezīgu, garu, izmisušu kliedzienu un uz labu laimi, celiņa neredzēdams, baiļu pārņemts, drāzās projām no pagraba.

Viņš traucās kā putns, spēcīgi un bieži sizdams pret zemi kājas, kuras pēkšņi bija kļuvušas stipras kā divas tērauda atsperes. Viņam līdzās, nevaldāmā priekā riedams, lēkšoja Arto. Nopakaļus smagi pa smiltīm skrēja sētnieks, nikni lamādamies.

Sergejs strauji metās pie vārtiem, taču acumirkli ne ar prātu, bet drīzāk instinktīvi nojauta, ka te izejas nav. Starp balto akmens sienu un gar to augošajām cipresēm bija šaura, tumša sprauga. Daudz nedomādams, paļaudamies tikai baiļu jūtām, Sergejs pieliecās, iespraucās tajā un sāka skriet gar sienu uz priekšu. Asās, stipri pēc sveķiem smaržojošās skujas sitās sejā. Viņš klupa pār saknēm, krita, rokas sadauzīja asiņainas, taču tūdaļ cēlās augšā, pat sāpju nesajuzdams, un atkal skrēja tālāk, saliecies līkumos, nedzirdēdams pats savus kliedzienus. Arto metās viņam līdzi kā vējš.

Tā Sergejs skrēja pa šauro eju, ko vienā pusē iežogoja augstā siena, otrā cieša ciprešu rinda, skrēja kā mazs, drausmās prātu zaudējis zvēriņš, kas iekļuvis bezgalīgās lamatās. Mute viņam izkalta, un katrs elpas vilciens dūra krūtīs ar tūkstoš adatām. Sētnieka kāju dipoņa skanēja te no labās, te no kreisās puses, un pagalam apjukušais puisēns metās te uz priekšu, te atpakaļ, vairākas reizes paskriedams garām vārtiem un atkal ienirdams tumšajā, šaurajā spraugā.

Beidzot Sergejam vairs nebija spēka. Briesmīgās šausmās viņu pamazām sāka pārņemt saltas, nedzīvas skumjas, kūtra vienaldzība pret visām briesmām. Aiz noguruma zaudējis spēkus, viņš apsēdās zem koka, piespiedās stumbram un aizmiedza acis. Smiltis zem ienaidnieka smagajiem soļiem čirkstēja aizvien tuvāk un tuvāk. Arto klusi smilkstēja, iebāzis purnu Sergejam klēpī.

Pāris soļu no zēna iečabējās ar rokām pašķirti zari. Sergejs nevilšus pacēla acis uz augšu un pēkšņi, bezgalīga prieka pārņemts, vienā rāvienā uzlēca kājās. Tikai tagad viņš pamanīja, ka mūris iepretī tai vietai, kur viņš sēdēja, bija ļoti zems, ne vairāk kā pusotras aršīnas1 augsts. Tiesa, augšā tas bija apspraudīts ar kaļķos notrieptām pudeļu suķēm, bet Sergejs par to daudz nedomāja. Acumirklī viņš saķēra Arto un nolika to ar priekšķepām uz mūra. Gudrais suns Sergeju ļoti labi saprata. Viņš aši uzlīda augšā, sāka luncināt asti un ierējās kā uzvarētājs.

Tūlīt aiz suņa uz mūra uzrāpās arī Sergejs — tieši tajā brīdī, kad pašķirtajos ciprešu zaros parādījās liels, melns stāvs. Divi veikli, lokani augumi — suņa un zēna — žigli un viegli nolēca lejā uz ceļa. Viņiem pakaļ kā netīrumu šalts gāzās pretīgas, negantas lamas.

Vai nu sētnieks nebija tik izveicīgs kā abi draugi, vai viņš bija noguris, skraidīdams pa dārzu, vai vienkārši necerēja noķert bēgļus, bet viņš vairs tos nevajāja. Tomēr viņi vēl ilgi skrēja bez atpūtas — abi spēcīgi, veikli, atbrīvošanās prieka spārnoti. Pūdelis drīz atguva savu parasto vieglprātību. Sergejs vēl bailīgi lūkojās atpakaļ, bet Arto jau lēkāja viņam virsū, sajūsmā kūļādams ausis un auklas galu, un visu laiku izmanījās“ skrējienā Sergejam nolaizīt lūpas.

Zēns atjēdzās tikai pie avota, pie tā paša, kur vakar no rīta viņi ar vectētiņu bija ēduši brokastis. Ar mutēm pieplakuši pie aukstās ūdens strūklas, suns un cilvēks ilgi un kāri dzēra svaigo, gardo ūdeni. Viņi viens otru grūstīja, uz mirkli pacēla augšup galvas, lai atvilktu elpu, pie kam no abu lūpām skāņi pilēja ūdens, tad atkal slāpēs pieplaka pie avota, nespēdami no tā atrauties. Un, kad viņiem bei-

'Aršīna — sena mēru vienība.

dzot bija gana un viņi sāka iet tālāk, ūdens klunkstēja viņu pārpildītajos vēderos. Briesmas bija garām, visas šīs nakts šausmas pazudušas bez pēdām; abiem bija līksmi un viegli iet pa balto ceļu, ko spoži apgaismoja mēness, starp tumšajiem krūmiem, no kuriem jau dvesmoja rīta dzestrums un atspirgušu lapu saldā smarža.

Kafejnīcā «Ildiz» Ibrahims sagaidīja zēnu, pārmetoši čukstēdams:

—   Ko tu blandies, puišeli? Ko tu mūsīgi blandies? A; ai-ai, tas nav labi…

Sergejs negribēja vectēvu modināt, bet to viņa vietā izdarīja Arto. Suns vienā mirklī uz grīdas guļošo blāķī uzmeklēja vecīti un, iekāms tas paguva atģisties, priecīgi smilkstēdams, nolaizīja viņam vaigus, acis, degunu un muti. Vectēvs pamodās, ieraudzīja valgu pūdelim ap kaklu, ieraudzīja sev blakus guļošo, noputējušo zēnu un visu saprata. Viņš dzīrās Sergeju iztaujāt, taču velti. Rokas uz sāniem atmetis un muti plati pavēris, zēns jau gulēja aizmidzis.

MB No 1453 Aleksandrs Kuprins BALTAIS PODELIS

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore M. Zaumanc. Korektore B. Puķe.

Nodota salikšanai 1977. g. 25. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1978. g. 17. janvārī. Formāts 70 X 90/16. Ofseta papīrs Nr. 1, 100 g. Baltikas garnitūra. Ofseta tehnika. 3 fiz. iespiedi.; 3,51 uzsk. iespiedi.; 2,57 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. Nr. 517-Maksā 20 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 70/28889/B-431. Salikta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 310. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Kuprins Aleksandrs Baltais pūdelis