Kardoso Onelio Horhe

Baltais zirdziņš

Onelio Horhe Kardoso

Baltais zirdziņš

.

Baltais zirdziņš

Sirenaikai Morēnai Diasai, kurai šobrīd ir viens gads un viens mēnesis

Vispirms bija karuselis, vai ari vispirms bija zēns un tikai tad karuselis. To neviens nekad neizdibinās.

Galvenais ir tas, ka zēnam bija slima kāja un viņš nedrīkstēja staigāt. Tādēļ augu dienu zēns pavadīja, sēdēdams pie atvērta loga, skatīdamies, kā turpat ielas otrā pusē griežas karuselis, un klausīdamies jautro mūziku, kas skan pāri ielai.

Zēns vēroja, cik trauksmaini auļo karuseļa zirdziņi sārtām mutēm, baltiem, atieztiem zobiem un no koka darinātām, it kā vējā plandošām krēpēm.

Zēnam tik ļoti iepatikās viens no zirdziņiem, ka nepagāja ne diena, kad viņš nebūtu uz to skatījies, ne arī nakts, kad viņš nebūtu to redzējis sapnī. Kādunakt, kad bērns redzēja balto zirdziņu sapnī, viņš piepeši izdzirdēja, ka pie loga kāds skaļi nosprauslojas: «Prrrrr!» Zēns pamodās un bija pārsteigts — uz viņu nolūkojās zirdziņa acis.

—  Paklau, ko tu teiktu, ja mēs izlaistu kādu riksi pa laukiem? — zirdziņš jautāja, un zēns jutās tik apmierināts, ka sirds viņam aiz prieka ielīksmojās.

—      Labi, tūlīt! — viņš iesaucās.

—      Kāp man mugurā!—aicināja zirdziņš. Taču bērns tūdaļ spēji aprāvās.

—      Bet kāja… mana pēda… Krustmāte saka — vajagot pagaidīt.

—      Bet, ja tevi tas iepriecēs, — atteica karuseļa baltais zirdziņš, — kāds gan ļaunums no tā var būt?

—      Tu tā domā? Laikam tev ir taisnība.

—      Tad nekavēsimies vairs ne mirkli, citādi drīz pienāks rīts. Lec uz palodzes un kāp man mugurā!

Zēns paklausīja un jutās tik apmierināts kā nekad, dzirdot zirdziņa aulekšošanu atbalsojamies naksnīgās pilsētas ielās.

Katram, protams, savām acīm jāredz, kā dzimst diena, kad pie debesīm kavējas tikai viena blāva zvaigznīte. Un kā, tumšos mākoņus lēnām bīdot prom, krāšņo krāsu lokus met rītausma. Ieraudzīt visu pašam ir daudz jaukāk nekā par to runāt; un tieši tas vispirms pārsteidza mazo zēnu, kas, gaismai svīstot, trauca pa klaju lauku, kamēr zirdziņš nosprauslodamies piepeši apstājās.

—      Kā tev šeit patīk?

—      Cik zvaigznes ir tālu, un cik tās ir bālas! Tūliņ, tūliņ tās izdzisīs!

—      Gluži ta vis nav. Palūkojies verigak uz zemi! Zvaigznes sagūlušas zālē.

—      Zālē?

—      Palūkojies vērīgāk — tur mirdz rasa.

—      Patiešām! Rasa mirgo tāpat kā zvaigznes.

—      Tajā atspīd saules gaisma. Un arī mēness, kas ir otrā debesu pusē. Pavisam drīz uzlēks saule, iedziedāsies putni un būs jauki. Visa dzīvā radība te, uz šīs zemes, steigsies darīt savu darāmo. Pat gliemeži — gan tu tos redzēsi — lēnīgi ies savu taku ar izslietiem radziņiem.

—      Te ir ļoti skaisti.

—      Bet tagad paveries uz priekšu man pāri galvai un pasaki, ko tu tur redzi!

—      Upi, platu upi.

—      Tad dosimies tai pāri.

—      Kā?! Es taču neprotu peldēt!

—      Es peldēšu tavā vietā. Paliec, kur esi, un tu redzēsi — mēs abi tūdaļ sasniegsim otru krastu.

—      Bet… pagaidi, ir viens «bet»…

—      Kāds tad?

—      Ja es nejauši saslapinašu kāju. pēdu… krustmāte man allaž saka…

—      Bet, ja tev otrā krastā patiks, nekāda ļaunuma no tā tev nebūs.

—      Kaut arī es mazliet samirkšu?

—      Kaut tu caurcaurēm samirksi.

—      Labi, ja tu tā saki, peldēsim.

Zirdziņš ar mazo jātnieku uz muguras iebrida ūdeni un drīz peldēja pa straumi uz pretējo krastu. Tur gvaijābo koku pudurī bija salaidies vesels bars mazu papagailīšu, kas sparīgi tiesāja gvaijabas.

—      Kas tie par putniem? — vaicāja zēns un iesmējās.

—      Tie ir vislielākie pļāpas šai apvidū, — atbildēja zirdziņš. — Stundām ilgi tērgā visādas blēņas, un tomēr tie ir vajadzīgi —ar savām košajām spalvām tie izdaiļo ainavu.

—      Paskaties taču, cik papagailīši ir burvīgi!

—      Ja tu nepievērs uzmanību tam, ko tie vāvuļo, tie patiešām var likties burvīgi.

Zēns, vārdā Alehandro — viņa vārdu mēs vēl netikām minējuši vienīgi tāpēc, ka zirdziņam nebija nekādas vajadzības to zināt,— gardi pasmējās par pļāpīgajiem pap^gailīšiem un tad, uzmetis skatienu zirdziņam, ieraudzīja, ka tas noliec viņam gataviem augļiem pārpilnu zaru.

—      Vai šos te var ēst?

—      Kādu vien vēlies, cērt tikai zobus iekšā!

Alehandro norāva gvaijabas, taču, kolīdz grasījās kost vienā, atkal saminstinājās.

—      Bet ja tie ir skābi?

—      Ko?

—      Nē, nu es nezinu. Varbūt tas kaitē vēderam, krustmāte vienmēr saka — ja…

—      Ja tev patīk to smarža, patiks arī garša. Nekā nelāga te nevar būt. Pagaršo!

Tikai tad bērns iekoda auglī. Gvaijabas bija tik gardas, ka viņš tās notiesāja, atstādams vienīgi kātiņus. Arī zirgs kāri ēda gvaijabas, un Alehandro pirmoreiz mūžā dzirdēja ausij tīkamas skaņas — muti nepavērdams, zirdziņš skaļi kraukšķināja.

Pēc tam tas pie upes padzērās, un zēns iespēja pavērot, cik interesanti zirgi dzer ūdeni, — mazie guldzieni kā bumbiņas virzījās pa kaklu uz augšu un noplaka kaut kur zem ādas.

Kad mazie papagailīši jau bija krietni paēduši un savas sirdis, kā nākas, izkratījuši, tie savicināja spārnus, uz mirkli aizsegdami debesis ar košu spalvu ņirboņu, un aizlaidās. Zirdziņš tad sacīja:

—      Kap nu man mugura, dosimies ari mes prom!

—      Kā, jau uz mājām? Vai tiešām tik ātri visam pienākušas beigas? — Alehandro uztraucās, bet baltais karuseļa zirdziņš, jautri iezviedzies (zirgi tā parasti smejas), iesaucās:

—      Nē, vēl ne. Vēl mums daudz kas jāredz, vēl saule nav uzlēkusi. Rausies tik augšā!

—      Bet uz kurieni tagad mēs dosimies? — vaicāja Alehandro. Zirdziņš pirmo reizi pikti atglauda ausis un attrauca:

—     Ja tu esi ar visu apmierināts, tad nav svarīgi, uz kurieni tu dodies.

Taisnību sakot, zēns šoreiz īsti nesaprata teikto, jo arī zirgi reizēm izsakās ļoti dīvaini. Bet, tā kā zirdziņš ausis joprojām turēja atglaustas, bērns nodomāja, ka tas nozīmē kaut ko ļoti svarīgu, un tūdaļ uzrausās tam mugurā.

—      Labi, ved mani, uz kurieni vēlies!

Un baltais karuseļa zirdziņš sāka auļot, jo tas viņam ļoti patika.

Zēnam gar ausīm vējš svilpoja tā, it kā viesulis aurotu stiepļu vados. Cieši ieķēries krēpēs, viņš tikai pamanīja, ka priekšā zibenīgi pašķiras ceļš — šaura, pasakaina kalnu taka, un ik pa brīdim viņam vajadzēja pieliekt galvu, lai zemākie zari necirstos sejā.

Tā viņi jāja un jāja, kamēr auļotāja solis tapa rimtāks, bet ceļš stāvāks, itin kā tas gribētu ievest pašos mākoņos.

—      Kurp mēs jājam? — Alehandro tomēr nenocietās un skaļā balsī, lai viņu labāk sadzirdētu, iesaucās, bet zirdziņš neapstājās, tikai atskatījies atbildēja:

—      Uz augšu, kalnā. Un vēl augstāk, ja vien ceļš vedīs turp.

Alehandro apmierināts pasmaidīja un, tā kā viņi tagad jāja daudz lēnāk, paraudzījās apkārt. Pa kreisi tālumā palika upe, kuras krastā viņi vēl nesen bija stāvējuši, bet pa labi pletās kalniene, kas aizvien biežāk aizšķērsoja ceļu ar klintsbluķiem un koku saknēm.

—      Paklau, upe tagad izskatās kā sudraba josta!

—      Pagaidi, drīz tev tā liksies kā smalks pavediens. Aizpogā apkakli, tur augšā ir auksti.

—      Vai man tas kaitēs?

—      Itin nemaz.

—      Tad kādēļ man jāaizpogā apkakle? Bez tam ar rokām es cieši turos pie tevis. Ar ko lai es pogāju?

—      Tu kļūsti prātīgs, bet es pārvēršos par nejēgu.

Viņi jaja arvien augstak un augstak, kamēr beidzot sakarsušais, putās sadzītais zirdziņš apstājās pašā kalna galā.

—      Lec zemē un skaties! — baltais zirdziņš aicināja.

Ainava bija tik skaista, ka aicinat divreiz nevajadzēja. Alehandro veikli nolēca no zirga un piegāja pie kraujas malas, lai palūkotos lejup.

Cik sulīgs zaļums, cik daudz nokrāsu! Tur lejā uz zirga, sīciņa kā sienāzis, jāja kāds vīrs, jāja savu ceļu mazītiņš kā skudra. Un upe tagad patiesi šķita kā smalks, sudrabots dzīpars, kas aizvijas starp kokiem. Taču Alehandro uzmanību visvairāk saistīja laiskais mākonis, kurš zem viņiem lēnām tuvojās kalnam.

—      Kā? Mēs stāvam virs mākoņiem?

—Tu taču pats redzi, — atteica zirdziņš.

—      Nē, nevar būt. Mākoņi vienmēr ir cilvēkam virs galvas.

—      Tā tas ir, ja vien šis cilvēks nav nolēmis mākoņiem pacelties pāri. Vai tu nekad neesi lidojis ar lidmašīnu?

—      Nē, nekad. Bet tu?

—      Vai tev prāts, Alehandro! Kur tas redzēts, ka zirgi lidotu ar lidmašīnu!

—      Tev taisnība, — smiedamies sacīja zēns, un arī zirdziņš līksmi iezviedzās.

Pēc tam Alehandro saplūca nekad neredzētas, skaistas puķes, kuras aug tikai kalnos un kuras neviens nekad neliek māla vāzēs, it kā tikai rozes un dārza ziedi būtu visjaukākie. Pa to laiku zirdziņš atgūlās zālē, un vajadzēja redzēt, cik veikli tas valstījās no viena„.sāna uz otru, draiskodamies kā bērns. Alehandro priecājās par tā lieliskajām spējām un vingrumu, bet, kad zirdziņš redzēja, ka zēnam tīk šādas izdarības, tas ņēmās tik pārgalvīgi jārēties, ka pēc kāda kūleņa bīstami tuvu pievēlās pie kalna krants.

—      Uzmanies! — iesaucās Alehandro, bet zirdziņš attrauca:

—      Vai tu re! Bijis es pārgalvīgāks, tev vienam vajadzētu kāpt lejā. Tomēr labāk dosimies atpakaļ. Tu jau esi apskatījis visu, kas šeit ir jauks.

—      Kā vēlies, — zēns piekrita, — dosimies atpakaļ, tikai… uz mājām gan vēl ne, labi?

—      Labi, — atbildēja zirdziņš un šoreiz noliecās līdz zemei, lai zēnam būtu vieglāk uzkāpt tam mugurā.

—      Nu tā, tagad… turies pie manis vēl ciešāk! Ja kalnā es jāju auļos, iedomājies, kā būs, kad es jāšu lejā.

—      Es nebaidos, — sacīja Alehandro, bet šoreiz zirdziņš vienīgi noteica:

—      Tā gan. — Un laidās aulekšiem.

Šoreiz ātrums patiešām bija tik liels, ka zēns ne uz brīdi neatrāva vaigu no auļotāja kakla un rol-’ām bija dzelžaini iekrampējies krēpēs. Tādēļ viņš nemaz neredzēja ceļu, pa kuru jāja, līdz zirdziņš piepeši apstājās un Alehandro uzvēlās tam uz galvas.

—      Vai tu traks!—pārsteigts izdvesa zēns, bet zirdziņš sacīja:

—      Pacel galvu! Tagad skaties, klausies un dziļi ievelc elpu! Vai tu redzi, kas ir tavā priekšā?

Patiesi, te bija ko redzēt, dzirdēt un just. Ne velti zirdziņš tā tika sacījis. Alehandro nezināja, vai tā ir jūras šalkoņa, ko viņš izdzirdēja vispirms, vai sāļā vēsma, kas iesitās nāsīs, vai arī acis vispirms uztvēra spilgto, skaisto zilgmi, kas vēlās pret krastu un sašķīda putās.

—      Tā ir jūra! — pagalam sajūsmināts iesaucās zēns.

—      Tā ir jūra, — piebalsoja zirdziņš.

—      Pasakaini! Viļņi tik veļas un veļas! Bet putni, kas laižas virs jūras, — kurp tie lido?

—      Tās ir kaijas, — paskaidroja karuseļa zirdziņš.

Tad Alehandro nolēca zemē un steidzās ģērbt nost drēbes. Vispirms viņš novilka zābakus, pasvieda tos patālāk, pēc tam norāva kreklu, bet, kad viņš bija atsprādzējis siksnu, viņš neviļus apstājās un paskatījās uz zirdziņu. Tas, protams, zināja, kas bērnam atkal iešāvies prātā. Nē, neviens nerāsies, ja viņš izģērbsies kails. Viņi taču ir draugi, bez tam abi vīriešu kārtas pārstāvji. Bet — atkal tās pašas šaubas. Te nu zirdziņš ļāva, lai zēns runā.

—      Jā, bet… — galvu nodūris, zēns murmināja,— varbūt sāļais ūdens… manas pēdas… krustmāte saka…

Taču šoreiz karuseļa baltais zirdziņš viņam neatbildēja. Lēniem soļiem tas pienāca klāt, noliecās uz zēna pusi un sacīja:

—      Nomet drēbes un sēdies!

Alehandro paklausīja. Viņš izmetās pavisam kails, kāds bija nācis šai pasaulē, kur tik maz ir balto zirdziņu, un uzkāpa savam zirgam mugurā; tas, protams, iebrida jūrā un pēc mirkļa jau peldēja, bet zēns sākumā turējās pie krēpēm, pēc tam pieķērās pie astes, un beigās abi vai beidzās nost no smiekliem.

Vai maz jāteic, ka tur viņi pavadīja visu dienu. Dažbrīd peldēdamies jūrā, dažbrīd sauļodamies piekrastes smiltīs vai meklēdami milzu gliemežvākus, kas zaigoja un laistījās visās rītausmas krāsās. Beidzot abi jutās brīvi un laimīgi, līdz pienāca vakars un Alehandro sagribējās ēst un gulēt, jo galu galā neviens bērns taču nevar dzīvot no svaiga gaisa un gvaijabām vien.

Tādēļ zirdziņš viņam sacīja:

—      Sēdies, jāsim!

Abi atkal auļoja zem zvaigžņotās debess, līdz nonāca pie Alehandro istabas loga. Tur bērns atvadījās no zirdziņa, lielā pateicībā noskūpstīdams to uz pieres tik skaļi, ka likās — nopaukšķ raķete.

Zirdziņš viņam sacīja:

—      Nebēdājies! Gan mēs atkal būsim kopā. Tikai iegaumē — tagad tu pats sameklē mani!

—      Labi jau, labi, — Alehandro teica un noskatījās, kā zirdziņš piegāja pie karuseļa, lai ieņemtu savu vietu pārējo zirdziņu rindā.

Nākamajā dienā ap pievakari pie Alehandro atnāca ārsts, un, kad viņš vaicāja, kur ir zēns, krustmāte, starodama kā vislaimīgākais cilvēks pasaulē, atbildēja, ka Alehandro aizgājis uz karuseli pabraukāties ar baltu zirgu. Vecais, gudrais un lādzīgais vīrs, pārsteigts par šādu ziņu, uztrūkās kājās.

—      Kā tad tā — viņš vēl nemaz nestaigā!

—      No šodienas staigā, — krustmāte atteica, bet ārsts, pavēries pa logu uz karuseli, atkrita atpakaļ krēslā un izdvesa:

—      Tas tik ir vareni! Neticami! Jā, ir gan labas tās manas zāles!

LIDOJOŠAIS KRABIS

Reiz kāds mazs krabēns raka zemē dziļu iedobi, kad piepeši, kur gadījusies, kur ne, atlidoja meža dūja un uzsāka sarunu.

—      Glīta gan tev sanāk tā aka! — sacīja dūja, bet krabis, paslējis uz augšu acu radziņus, paskatījās uz dūju un mierīgā balsī atteica:

—      Tā nav aka, es taisu sev māju.

—      Kā! — pārsteigta iesaucās dūja. — Šī tumšā bedre būs tava māja?

—      Nu jā… mana māja.

—      Bet vai tas nav neprāts, draudziņ?

—      Nekā neprātīga es te neredzu, seņjora Dūja.

—      Ak ne? Un tev tas šķiet sīkums, ka tu nosauci par mājokli vienkāršu bedri? Paklau, kādēļ

tu gribi mitināties tumšas akas dibenā, ja vari dzīvot kokā uz zara?

—      Seņjora, — nezaudēdams pašcieņu, iebilda krabēns, — jums droši vien aizmirsies, ka es esmu no vēžu dzimtas. Es neesmu balodis, seņjora.

—      Bet kāda tam nozīme, ja tu esi krabis ar lielu gribasspēku?

«Krabis ar lielu gribasspēku,» klusi atkārtoja krabēns un domīgi pacēla pret debesīm acu radziņus. «Vai tas maz iespējams?» Un tūdaļ viņam saplaka dūša.

—      Kur tas redzēts, ka krabji dzīvotu augstu kokos tāpat kā putni? Seņjora, jūs laikam smejaties par mani?

—      Es itin nemaz nesmejos. Es tikai' saku — kāpēc tu gribi ierakties zemē, ja vari dzīvot augstu kokā?

—      Bet manā ģimenē visi vienmēr tā darījuši.

—      Varu iedomāties, kāda ir tava ģimene. Tā teikt, visi tikai to dara, ko viens kādreiz pasācis. Vai patiešām tavu tuvinieku vidū nav neviena drošinieka?

—      Ir tikai krabji… drošinieka, cik es zinu, nav.

—      Labi, — noteica dūja, — tad tu būsi pirmais, kas dzīvos kokā.

—      Kā? Es dzīvošu kokā?

—      Tu — pats pirmais.

—      Bet vai zināt, seņjora Dūja, — vectēvs šorīt lika man rakt alu, sacīdams, ka man, tāpat kā lielajiem krabjiem, jau pienācis laiks ķerties pie darba.

—      Bet, draudziņ, saki man — kam tu to māju šeit roc?

—      Sev, seņjora, kam gan citam?

—      Nevienam, jo vai tad tu esi redzējis māju bez logiem un durvīm?

—      Nē… neesmu, patiešām, tādu es neesmu redzējis.

—      Kur tev tur apakšā būs logs, un vai pa to varēs iekļūt gaisma un svaigs gaiss?

—      Jums taisnība.

—      Un, pat ja pieņemam, ka tev būs logs bez gaismas un gaisa, saki — vai kāds putniņš dziedās pie tava loga, kad pienāks vasara?

—      Nē, nedziedās.

—      Tagad tev viss ir skaidrs, vai ne? Tev jātaisa māja augstu gaisā, draudziņ.

—      Kā tā — augstu gaisā?

—      Tas ir, kāda koka zarā. Koku vari izraudzīties, kādu vien vēlies.

—      Tā taču būs ligzda!

—      Jā, ligzda zem klajas debess; tā šūposies vējā, pa dienu virs tās spīdēs saule, pa nakti — zvaigznes.

—  Ak, cik tas būtu labi! Patiesību sakot, arī mēs, krabji, gribam sasniegt zvaigznes. — Tomēr krabēns atkal sadrūma. — Bet es taču esmu tikai krabis!

—      Beidziet pļāpāt! Jūs esat tas, kas gribat būt! Esiet reiz krabis ar lielu gribasspēku!

No ilgās runāšanas it kā nogurusi, meža dūja savicināja spārnus, pacēlās gaisā un aizlaidās pāri krabēnam, kas, izslējis acu radziņus, sekoja tai, kamēr tā pazuda skatienam.'

Krabēns vairs nespēja rakt alu tālāk. Tādēļ to pašu vakaru, nomazgājis upē spīles, viņš devās taisnā ceļā pie vectēva.

Vecotēv, es gribu sev taisīt māju nevis zemē, bet virs zemes.

—      Kā! — iesaucās vecais krabis, un kumoss tam izkrita no mutes.

—      Jā, es gribu; ja vien man izdosies, es uztaisīšu to kāda kupla koka zarā.

Mans bērns, — sacīja vecais krabis, bažīgi lūkodamies uz mazdēlu, — tev jābūt ļoti uzmanīgam ar ēdienu. Atzīsties, ko tu šodien esi ēdis!

—      Palmu lapas, vecotēv. Bet es šodien runāju ar meža dūju.

—      Ar to neprāti?

—      Viņa teica, ka neprāts esot dzīvot kā sliekai zem zemes.

Lai nu tā būtu, tikai iegaumē, ka tu, draudziņ, esi vienīgi krabis.

—      Krabis, kas kādudien varbūt dzīvos pie pašām zvaigznēm.

—      Bet kas tā būs par māju?

—      Ligzda, vecotēv, ligzda.

—      Ligzda? Bet kur ir tavi spārni, draudziņ?

—      Kas viņu zina, kas zina, varbūt ar laiku…

Šoreiz gan vecais krabis neļāva mazdēlam turpināt.

—                Mazais, — viņš nogranda pērkona balsī,

—    kamēr vien tu esi krabis, tev nebūs ne spārnu, ne spalvu. Kā krabis tu esi piedzimis, kā krabis arī nomirsi!

Tomēr vecā krabja mazdēls bija stingri nolēmis strādāt. Viņš devās uz mežu un sameklēja visaugstāko un kuplāko koku.

Darbs nebija no vieglajiem. Vajadzēja rāpties kokā un rāpties zemē tik daudz reižu, cik nepieciešams, lai augstā zarā novītu ligzdu. Taču krabēns nenobijās no grūtībām, viņš sakrāva uz muguras sausus žagariņus un sveķu lāsītes — visu to, kas bija vajadzīgs darbam.

Ar asi krumuļainām kājiņām cieši turēdamies pie stumbra, viņš daudz reižu rāpās uz augšu un uz leju, tā ka drīz koka mizā izveidojās vesela pakāpienu taciņa. Bet darbs jau kaulus nelauž, tāpat arī bailes te uznāk, te pāriet, traucē tikai pārējo zemes iemītnieku valodas.

—  Traks kas traks — kokā sadomājis rāpties!— uzrausies uz akmens upes malā, sirdījās mazais bruņurupucis ar dzeltenmelniem raibumiem uz bruņām. — Ja ne šodien, tad rīt nositīsies! Mājai logs esot vajadzīgs!

Bet pretim krabēns neko nesacīja. Nenoguris viņš nesa nastiņu un lēnām rāpās augšā un lejā. Dažkārt gadījās, ka pusceļā viņam pietrūka spēka un nesamais nokrita. Tomēr, nemainījis lēmumu, viņš pacietīgi rāpās zemē, satvēra nesamo un atkal rāpās kokā, ik pa brīdim palūkodamies uz augšu, uz visaugstāko zaru, kur jau veidojās viņa ligzda.

Toties krabēna vectēvs bija gaužām nobēdājies un pat sacīja, ka mazdēls sajucis prātā un tas ir pirmais šāds gadījums viņa ģimenē.

Tomēr galu galā valodas par neparasto krabi apskrēja visu Salu. Kādu rītu uz viņu paskatīties salidoja putni no visām sešām provincēm. No Orjentes ieradās skaits ķivulis ar dzeltenu krūtežiņu. No Kamagvejas — karaliskais dzenis ar sarkanu pavēderi un raibiem svārkiem mugurā. No Santaklāras — dziedātājstrazds, kuru dēvēja par Eskambraijas kalnu lielo dziedoni. No Matansasas — dūja ar visjaukāko un maigāko balsi. No Havannas — zilais kolibrijs, kas mācēja planēt uz vietas. Un beidzot no Pināras del Rio — Viņjālesas ieplakas lakstīgala, kuru vairāk gan dēvēja par Aragonas flautu.

Visi putni salaidās vienuviet un ņēmās uzteikt

krabēna ligzdu, kas atgādināja balkonu, — tā šūpojās vējā, un to apspīdēja saule. Krabēns pateicās par laipnajiem vārdiem un pacienāja putnus ar saldenajiem augļiem, kas bija jau nogatavojušies pomeranču un gvaijābo koku zaros pie upes.

To pašu dienu, metoties krēslai, krabēnam uznāca snaudiens, un viņš nobrīnījās. Vai tā būtu kāda slimība? Krēslas stundās viņš nekad netika snauduļojis. Gluži pretēji, krabji taču tajā laikā parasti iziet pastaigā, vienīgi putni dodas pie miera.

Tā viņš galu galā aizmiga. Sabiezēja krēsla, un pagāja nakts ar zvaigznēm un pavadoņiem, kamēr krabēns mierīgi gulēja ciešā miegā.

Bet, kad viņu nākamajā rītā pamodināja siltā rīta saule, viņš pēkšņi jutās tā, it kā viņam ligzdā trūktu vietas. Krabēns pacēla vispirms vienas acs radziņu, tad otras acs radziņu. Palūkojās pa labi un tapa vai mēms aiz pārsteiguma, palūkojās pa kreisi un tāpat izbrīnījās — sānos viņam bija izauguši spārni, divi spārni ar liesmainām kardinālputna spalvām! Tie viņam bija izauguši pa nakti un šķita garāki par spīlēm.

Tad krabēns, nezinādams, vai nu raudāt vai smieties aiz prieka, papleta augšup skaistos spārnus, skaļi savicināja tos, tā ka norausa zemē sažuvušās koka lapas, un metās pretī vējam, lai uz mūžīgiem laikiem kļūtu par lidoni.

Kopš tā rīta visi nebeidza vien apbrīnot lidojošo krabi un, galvu grozīdami, nolūkojās, kā viņš lido, bet vecais krabis tagad lepni sacīja:

—      Mazdēlam, manam mazdēlam izauguši spārni, viņš ir tik skaists kā kardinālputns un šķeļ gaisu kā vējš!

DZEŅA BĒRNI

Karalisko dzeņu ģimenē bija trīs bērni, un neviens no viņiem neparko negribēja dzīvot tā kā putns. Ar nagiem ieķerties palmas stumbrā, lai ar aso knābi kā ar cirtni izkaltu dziļu dobumu,— tas viņiem i prātā nenāca.

Taču dzeņu māte dzīvoja cerībā, ka vēlā pavasarī, kad mazulīšiem pūku vietā būs izaugušas spalvas, viņiem pašiem uznāks vēlēšanās lidot, tādējādi viņi aizmirsīs savas muļķīgās iedomas. Bet mīlošā māte kļūdījās — trīs brāļi jau kala plānus, un kādu rītu, kad māte viņiem pajautāja, par ko viņi grib kļūt, ja nevēlas dzīvot kā spārnoti putni, visi trīs atbildēja:

—      Mēs gribam būt jūrnieki.

—      Kas? — brīnījās māte.

—      Jūrnieki! — korī attrauca jaunie dzeņi.

—      Bet, bērni mīļie, pie kā novedīs šī jūsu iedoma? Vai jūs jel kad esat redzējuši putnu, kas brauc pa ūdeni?

—      Jā, pīli, — atbildēja dzeņa bērni.

—      Nu protams! Bet pīle nav jūrnieks, tā ir tikai pīle. Jūrnieks brauc ar kuģi, un neviena pīle taču nebrauc pati uz sava klāja. Katrā ziņā ir jābūt kuģim, un no pīles nekāds jūrnieks nesanāk.

—      Bet mēs būsim jūrnieki,—ietiepās dzeņa bērni.

—      Labi, gan redzēsim, gan redzēsim, kad jums būs spārni, vai tie prasīsies lidot vai braukt pa ūdeni.

Un, domādama, ka pēc šiem vārdiem viņas mazie pūkainīši atskārtīs, ka nav spējīgi kuģot, dzeņu māte uzspurdza gaisā, lai kukaiņu mākulī virs upes sameklētu bērniem barību.

Vecākais dzenēns nopūtās un tad sacīja:

—      Tā, beidzot mēs esam viņai to pateikuši.

—      Es arī priecājos, — piebilda otrs, — tagad mēs vairs mātei nemelosim un nemānīsim viņu.

—      Mēs būsim jūrnieki, — noteica trešais, un visi trīs pabāza galvas laukā no ligzdas, lai vēlreiz palūkotos uz upi.

Jā, tieši uz upi, jo bija sagadījies tā, ka togad ogļdeģi pie upes tika izcirtuši kokus un nebija neviena tāda stumbra, kur varētu izkalt

dobumu, tāpēc dzeņu mātei vajadzēja samierināties ar pamestu kerekē putna1 ligzdu vientuļā korķozola zarā, kas zemu bija noliecies pār upi.

Tādējādi, tikko visiem trim dzeņa bērniem bija atvērušās acis uz šo pasauli, pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija dzidrais ūdens, kas lejā zem viņiem nerimus tecēja un tecēja. Varbūt tieši tādēļ visi trīs sapņoja kļūt par jūrniekiem un braukt ar kuģi, līdz kādubrīd paši sev jautāja:

—      Jā, bet uz kurieni tek upes?

—      Kas to lai zina!—atteica Otrais Dzenēns, bet Trešais Dzenēns sacīja:

—      Man rādās, ka tās apmet līkumu un atkal atgriežas, jo ūdens vienmēr ir viens un tas pats.

—      Kas to lai zina!—atkārtoja Otrais Dzenēns.

Taču īsto atbildi viņi saņēma tikai pēc dažām

dienām, kad koka zarā notupās kāds vecs pelikāns, kas bija ieradies-palūkoties uz ziedošajām kalnu pļavām.

—      Laba diena! — uzsauca pelikāns.

—      Laba diena! — atņēma dzenēni. — Ko tad jūs? Vai garām lidodami?

—      Jā gan, apmetu vienu līkumiņu. Bet jūs?

—      Mēs gaidām, — atbildēja dzenēni.

'Bezdelīgai līdzīgs putns. (Tulk. piez.)

—      Vai mammu, vai?

—      Nē, gaidām, kad būsim lieli un mums izaugs spalvas.

—      Laba doma!—piekrita lielais jūras putns.

—      Bet vai jūs, seņjor Pelikān, dzīvojat tālu no šejienes?

Kā to ņem, — atteica pelikāns lepns kā ārzemnieks. — Īstenībā es dzīvoju uz jūras.

—      Uz jūras? Bet kas ir jūra? — jautāja dzenēni.

—      Tā ir vieta, kur satek upes.

—      Ko? Kā jūs sakāt? Pastāstiet tuvāk, seņjor Pelikān, par to vietu, kur satek upes!

Un pelikāns pastāstīja viņiem, cik brīnumaina ir jūra. Cik tā ir bezgalīga, un kādi tur ir viļņi un kuģi, un zivis, kas pa to peld, un cik visuvarens tur ir vējš. Taču visvairāk dzeņa bērnus interesēja kuģi.

—      Vai tie ir tik lieli kā kokosriekstu čaulas, kas peld pa upi?

—      Ha, ha! — iesmējās pelikāns. — Tūkstoškārt lielāki par tūkstoš kokosriekstiem kopā.

—      Cik brīnišķīgi!

—      Šie kuģi apceļo visu pasauli, un tos vada jūras braucēji, kas visu mūžu strādā un dzīvo uz tiem.

—      Mēs tomēr būsim jūrnieki, — izlēma dzeņa bērni.

Tikšanās ar veco pelikānu bija palikusi tik

dzīvā un neizdzēšamā atmiņā, ka Trešais Dzenēns, pastiepis kaklu, nolūkojās uz upi un teica:

—      Tad nu tā, ja esam nolēmuši kļūt par īstiem jūrniekiem, vispirms mums jātiek līdz jūrai.

—      Protams, — piekrita abi pārējie brāļi.

—      Bet tādā gadījumā ko mēs vēl gaidām?

—      Kā — ko? Nu lai mums izaug spalvas,— sacīja Pirmais Dzenēns. — Kā gan citādi, ja ne lidojot, tādi kā mēs varam tikt līdz jūrai?

—      Paklausieties, — nerimās Trešais Dzenēns,

—    ja visas upes ved uz jūru, aizvedīs arī šī. Kāpēc lai mēs tūlīt neuzsāktu ceļojumu, bet spalvas, ja augs, izaugs arī ceļā.

—      Braucam pa upi! — No sajūsmas abiem pārējiem dzenēniem aizrāvās elpa. — Tikai… mums nav kuģa.

—      Jā gan, kuģa mums pagaidām nav. Bet, ja labi paskatāmies, kāds-kuģītis tomēr atradīsies, — noteica Trešais Dzenēns, un viņa actiņās pavīdēja kaut kas blēdīgs, ko uzreiz brāļi nemaz nesaprata

—      Kuģis jau ir gatavs. Mums atliek vienīgi iemest to ūdenī.

—      Kāds kuģis? — tincināja brāļi.

—      Šī pati ligzda, — atteica Trešais Dzenēns.

—    Mums tā vienīgi jāsašūpo, kamēr tā iekritīs ūdenī, bet upe paveiks pārējo.

—      Mēs noslīksim!

—      Brālīši, salmi un zari taču peld pa ūdeni!

—      Cik baismīgi! — nošausminājās abi brāļi dzeņi.

—      Es jums saku — upes straume paveiks pārējo. Mūs aiznesis līdz jūrai.

—      Kā īstu kuģi? —vēl arvien brīnījās Pirmais Dzenēns.

—      Protams, kuģi, jo mums tas būs kuģis, — piebilda Trešais Dzenēns, bet Otrais Dzenēns, jau drebēdams aiz sajūsmas, nenocietās:

—      Tūlīt pat šūposim, šūposim — un cauri!

Lēnītiņām, pamazītiņām viņi sāka ligzdu šū-

pināt, kamēr — plunkš! — tā iekrita upē un aizlīgoja līdz ar visiem trim dzeņa bērniem.

—      Urā! — spiedza dzenēni. — Braucam!

Pagalam apmierināti viņi smējās, uz augšu

palēkdamies, un ligzda ar jautro ekipāžu, straumes nesta, devās ceļojumā.

Te tūdaļ jāteic, ka pēc brīža, dabūjusi zināt notikušo, viņiem pakaļ aizelsusies laidās viņu māte.

—      Mani bērni! — iztālīm sauca māte un strauji tuvojās ligzdai.

Taču, pirms viņa paguva nosēsties uz ligzdas malas, Pirmais Dzenis pasteidzās māti brīdināt:

—      Mamm, uzmanies, nesēdies virsū! Kuģis lieku svaru neizturēs!

—      Kādu svaru? Atpakaļ uz. mājām, jūs noslīksiet!

—     Kas to teica? Kuģot ir lieliski, mamm!

Tad dzeņu māte, apmetusi gaisā nelielu loku,

vēlreiz lidoja zemu pār mazuļu galvām.

—      Uz mājām, tūlīt piestājiet krastā!—viņa sauca un atkal uzšāvās gaisā.

Bet piespiest mazos kuģiniekus atgriezties vairs nebija iespējams. Vispirms tāpēc, ka viņi paši nevarēja peldošo ligzdu nedz apstādināt, nedz tuvināt krastam, otrkārt, tāpēc, ka viņiem nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt.

—      Mīļmāmiņ, saproti taču!—viņi visi kā vienā balsī mīlīgi iesaucās. — Mēs reiz atgriezīsimies, un tu varēsi lepoties ar mums!

—      Uz mājām, uz mājām! — sauca dzeņu māte, aizspurgdama garām kā izšauta bulta.

Mēs jau sacījām, ka tur neko vairs nevarēja darīt. Jaunie dzeņi bija nelokāmas apņēmības pilni un nepavisam necentās krastam tuvoties.

—     2ēl, ka mūsu vecenīte mūs nesaprot, — ierunājās Otrais Dzenēns.

—     Sāpīgi gan! — piekrita Pirmais Dzenēns.

—     Tas nekas, — sacīja trešais, — kad būsim kuģa kapteiņi, mēs viņu krietni tālu aizvizināsim.

Pa tam dzeņu māte aizlidoja pie zilspārnīša kolibrija pēc padoma, jo viņš ir ļoti gudrs putns; viņam patīk gan našķoties kalnu pļavās ar retu ziedu saldo nektāru, gan arī planēt augstu gaisā, lai labāk apsvērtu savas domas.

—      Saki, lūdzams, ko lai es daru, — mani bērni nupat aizceļoja pa upi!

: — Labi izdomāts, — gudri prātoja kolibrijs,

—     laika ziņās teikts, ka debesis šodien būs skaidras un lielas temperatūras svārstības nav gaidāmas.

—      Lūdzams, nerunā ta ar mani! Saproti, es esmu māte un nezinu, kāds liktenis sagaida manus bērnus.

—      Nu, nu, es tīri labi aptveru, ka tu esi māte. Bet tavu bērnu liktenis būs gluži tāds pats tiklab tavā paspārnē, kā arī ārpus tās.

—      Tas nav iespējams.

—      Tas ir pilnīgi iespējams. Būtu slikti, ja viņi patlaban darītu to, ko nemaz nevēlas darīt. Tas gan viņiem nāktu par ļaunu, kaut arī viņi dzīvotu tev blakus. Ar laiku viņi izaugtu par bailīgiem un sērīgiem dzeņukiem.

—      Bet tikai četras dielias pagājušas, kopš viņi izšķīlušies no oliņām!

—      Jā, bet tagad viņi ir kuģinieki uz kuģa!

—      Uz kuģa? — nicīgi pārvaicāja dzeņu māte, taču kolibrijs tūdaļ iebilda:

—      Jā, uz kuģa; dzīvē daudz kas mums liekas tāds, kādu to saskatām, nevis tāds, kāds tas ir patiesībā.

Un saruna pārtrūka.

Tad cita aiz citas sekoja bezgalīgi garas dienas uz kuģa, bads un nogurums. Taču dzeņa bērni

joprojām turējās braši un bija nelokāmi. Kādā vietā upe piepeši tapa šaura un sagriezās vērpatā. Ūdens brāzās uz priekšu, neganti triekdams ligzdu te pret vienu, te pret otru akmeni, tomēr ne uz brīdi mazajiem tālbraucējiem neienāca prātā savu kuģi pamest. Viņi pacietīgi izturēja badu, lietus gāzmu, pērkona dārdus un vēja brāzmas, neviens no viņiem pat neieminējās par atgriešanos. Līdz kādā agrā rīta stundā, kad vēl bija tumšs un virs viņiem mirgoja tūkstošiem zvaigžņu, Otrais Dzenēns, kurš snauda, kaut arī stāvēja sardzē, piepeši uztrūkās no miega un iesaucās:

—      Ehei, kas tad tas?

Tā bija vesela skaņu jūra — kāds dūca, tad pierima, pēc tam atkal iedūcās, un beigās atskanēja trīs gari dūcieni; tie tūdaļ uzcēla abus pārējos ceļabiedrus.

Bet tad, acis plati iepletuši, dzeņa bērni vai pamira aiz pārsteiguma. Priekšā pletās upe bez gala un malas — tikai debesis un ūdens klajs, tik daudz ūdens, ka, liekas, debesīs būs zvaigžņu par maz, lai šo klaidu apjumtu.

—      Jūra! — iesaucās Otrais Dzenēns. — Beidzot!

—      Paskat, kuģis! — atguva valodu arī Pirmais Dzenēns.

Atkal atskanēja dūcieni. Dūcējs bija milzīgais kuģis, kas peldēja pa jūru, vienos uguņos mirdzēdams.

Pa tam vecais kuģa kapteinis, uzmanīgi vērodams jūru, pamanīja ligzdu, kas nevarīgi šūpojās viļņos.

—      Tris aiz borta!—viņš iesaucās. — Veicīgāk laivu ūdenī! Uzņemt cietušos!

Tā šie novājējušie, taču bezgala priecīgie kuģotāji, beidzot nokļuvuši īstā jūrā, pirmo reizi mūžā uzkāpa uz īsta kuģa.

Kuģis ar dzeņa bērniem devās tālu, tālu, izbraukāja krustu šķērsu visas pasaules jūras; tā pagāja viens gads, pagāja otrs un vēl viens — veseli trīs gadi tika pavadīti uz ūdens.

Tad dzeņi nolēma aizlidot uz mājām, un kādu pēcpusdienu, kad dzeņu māte kala palmā dobumu, kas bija jau piektais viņas mūžā, viņa piepeši izdzirdēja trīs pieaugušu dzeņu balsis, kas sauca viņai no lejas:

—      Mamm, nāc apkamp savus dēlus!

—      Mani bērni! — izdvesa dzeņu māte un jau grasījās dēlus skūpstīt, ar acīm tos vai apēzdama. Tomēr uz brīdi viņa savaldījās, lai aplūkotu dēlu mazās cepurītes — trīs kuģa kapteiņu cepurītes.

Vēl jāpiebilst, ka pēc tam šie kapteiņi ar saviem kuģiem izvadāja māti pa visu pasauli. Kādu dienu viņi atgriezās, atvezdami dāvanas kolibrijam, kas joprojām iebauda vissaldāko un retāko ziedu nektāru.

ČŪSKA

«Tur lejāk pie upes dzīvoja čūska, kas neļāva putniem mieloties ar pomeranču augļiem.»

Zēns no Silanlro ciema Sjerrcimaesfrā

L_ejak, tur, kur pomeranču koka zari noliekušies pār četriem upes līčločiem, dzīvoja Čūska.

Redzēt tomēr viņu varēja tikai krēslas stundās, kad saule dzīrās uz rietu, bet apaļais sārtvaidzis mēness jau lūkojās pāri koku galotnēm.

Tas notika, kad parādījās lielā Čūska ar mazajām, zaļajām ačtelēm, šķelto mēli un garo, sudrabzvīņaino asti. To pašu brīdi iekliedzās putns, kas stāvēja sardzē. Jo putni savā starpā tika norunājuši— kamēr Čūska peldēsies upes straujtecē, tie salaidīsies pomeranču koka zaros un pagūs savos knābjos aiznest gatavos augļus.

Tā tie allaž arī darīja.

Līdz ar sardzes putna dziesmu vesels bars mazo mušķērāju un citu putniņu, kas bija paslēpušies zālē, pacēlās spārnos un vienā ņēmienā nolasīja gatavās pomerances.

Kad Čūska pēc rīta peldes pabāza galvu no ūdens ārā, bija ko noklausīties — visbriesmīgākie lāsti nāca no viņas mutes.

—      Lai tūkstoškārt nolādēti putni, kas mani apzog! — viņa kliedza.

—      Bet varbūt vainīgs vējš? — augstā dagames kokā tupēdams, noķērca lielais zobgalis kovārnis.

—      Tu esi tas vainīgais! Tu un tavi radi — jūs visi esat viena zagļu banda! — šņāca Čūska, kļūdama tik nikna un saceldama tik lielu traci, ka pat bruņurupucim zuda viņa lielā pacietība un viņš iestarpināja:

—      Ej nu ej, ļaunvārdīt, kas tev sacījis, ka pomeranču koks ir tavs?

—      Tas ir mans, jo es to vienmēr uzmanu, un, ja kāds kaut ko uzmana, tas viņam arī pieder.

—      Ei, ei, tu neesi ne zeme, ne saule, tu esi vienīgi rāpule!

—      Ko tu teici?

—      Teicu, ka tu neesi ne zeme, kas baro koku, ne saule, kas gādā, lai augļi nogatavotos.

—      Es esmu tā, kas es esmu! Pie joda visas tavas runas! Es nevēlos tevī nemaz klausīties! — sacīja stipri saniknotā Čūska un, trakotās dusmās šņākdama un svelpdama, izlīda no upes laukā un aizmetās atpakaļ uz savu alu, jo viņa ļoti labi zināja, ka gudrā bruņurupuča mēle ir daudz, daudz dzēlīgāka par jebkuru no šķeltajām mēlēm, kas vien ir pasaulē.

Bet, ne jau domādama par atpūtu, Čūska saritinājās kamolā un palika tumšajā alā; visu šo laiku

viņa pārcilāja prātā kārtojamos rēķinus otrai dienai un, kā parasti, zvērēja sev vienu un to pašu:

«Rīt nekādā gadījumā neiešu upē, visu cauru dienu būšu uzmanīga.»

Bet nākamajā dienā saule atkal karsēja tikpat nežēlīgi un, kolīdz akmeņi alā sakarsa, Čūska, aiz svelmes vai prātu zaudēdama, atkal atstāja alu un iemetās upē. Un tūdaļ, protams, notika tas pats, kas parasti: atkal putni tika brīdināti, un atkal saniknotā Čūska sacēla briesmīgu traci.

Tik daudz reižu tas notika, tik daudz reižu atkārtojās dienu no dienas, ka bruņurupucis beidzot pagura no šādas dzīves, no tā, ka viņam mūžīgi tikai jānoskatās uz nabaga putniem, kas spiesti rīkoties kā zagļi, lai dabūtu paēst.

Tādēļ kādu vakaru, kad Čūska jau bija iemigusi, pie durvīm kāds pieklauvēja — tuk, tuk!

—      Kas tur ir? —■ uztrūkusies jautāja Čūska.

—      Es, bruņurupucis.

—      Atradis gan īsto laiku ciemiem! — noburkšķēja Čūska.

—      Kas tur liels, ka ir vēls, — atbildēja bruņurupucis,— kad jākārto darījumi, laikam nav nekādas nozīmes.

Droši vien lieki te būtu piebilst, ka Čūskai ārkārtīgi patika visādi darījumi. Ne jau velti viņas astei tik daudz sudraba zvīņu, tāpēc viņa tūdaļ atdarīja durvis.

—      Vispirms es gribu, lai tu to zini, — izlikdamies par draugu, sacīja bruņurupucis, — neviens putns, manuprāt, nav nekādā vērtē liekams.

—      Ko tu ar to gribi sacīt? — neticēdama savām ausīm, jautāja Čūska.

—      To, ka visupēdīgi tev piekrītu. Pomeranču augļi pieder tikai tev, un šie putni ir gatavie vandaļi.

—      Kas?

—      Nu, vandaļi, tā teikt, mežoņi. Tādi, kas visu noposta.

—      Vai tagad tu redzi, ka es esmu gudrāka par tevi? — augstprātīgi noteica Čūska.

—      Es tam piekrītu. Tu esi daudz, daudz gudrāka par mani. Bet ko mēs darīsim, lai pārmācītu putnus?

—      Ak, ja man būtu spārni! Es putnus panāktu gaisā un aprītu!

—      Tas tiesa, tomēr spārnu tev nav. — Un bruņurupucis apklusa, jo iepriekš jau zināja, ko tūdaļ sacīs Čūska.

Čūska sacīja:

—      Daudzkārt esmu domājusi uzlīst augļu kokā, paslēpties starp lapām un, kolīdz atlido putni…

—      Sasper jods! Apēst visus uzreiz! — bruņurupucis sajūsmināts iestarpināja. — Asprātīgi izdomāts! Man kaut kas tāds nekad nebūtu ienācis prātā!

—      Jā, bet viss ir velti; droši vien no koka es tūlīt pat rāpšos zemē un metīšos upē — es neciešu karstumu.

—      Tik traki nemaz nav, tu kaut ko tomēr esi piemirsusi.

—      Ko tad?

—      Nu to, ka tur augšā pūš dzestrs vējiņš un nemaz nav karsti.

—      Karamba![1] Kā man tas agrāk nebija ienācis prātā!

—      Bet tu taču domā par daudz ko, kas stāv augstāk par koku galotnēm. Tikai es te blēņas vien melšu.

—      Nepavisam ne. Zini, tā nebūt nav slikta doma. Rīt pat es uzlīdīšu un paslēpšos kokā, tā ka mani starp lapām nemaz nevarēs pamanīt.

—                Protams, — aši piebalsoja bruņurupucis.

—    Uzlien, uzlien kokā — mēģināts nav zaudēts.

Bet nākamajā dienā agri jo agri, pirms vēl i Čūska bija pamodusies, bruņurupucis aizsteidzās uz putnu māju.

—      Veicīgāk, man vajadzīgi divsimt dzeņi! — paziņoja bruņurupucis.

—      Divsimt dzeņi! Bet vai drīkst zināt, kam tie tev vajadzīgi? — jautāja smējējstrazds un pasita ar astīti.

—      Man padomā kāds darbiņš, jums tas būs ļoti pa prātam.

Viņš putniem kaut ko pačukstēja, un viņi tik labi sapratās, ka putni tūlīt pacēlās spārnos, lai sapulcinātu dzeņus, un jau pēc brīža divsimt dzeņi ielenca augļu koku.

Tad, palūkojies uz augšu, bruņurupucis uzsauca Čūskai:

—      Vai tu jau tur esi, Čūska?

—      Kuš-š-š! Nenodod mani! Š-š-šeit pat es esmu,—nošņāca lielā lodātāja.

—      Tad jau labi. Esi tik laipna, paskaties uz leju! Vai tev patīk?

Čūska paskatījās uz leju un ieraudzīja apkārt stumbram it kā sarkanu mākoni — tie bija dzeņu košie cekuliņi.

—    Bet kā tad tā? Vai tu tos esi atsaucis?

—      Es, tavs padevīgais kalps, — atteica bruņurupucis, bet Čūska, niknā naidā iekvēlodamās, sauca pretī:

—      Tā, nu es tūlīt tos visus lejā apēdīšu!

Sacīts — darīts, viņa sāka slīdēt pa zaru uz

leju, taču, tikko bija izkustējusies no vietas, atskanēja bruņurupuča pavēle:

—      Dzeņi, uz priekšu, gāziet koku zemē!

—      Nevajag, nevajag, es nositīšos! — kliedza pārbiedētā Čūska, redzēdama, ka tik daudz dzeņu vienā laikā iecērtas ar saviem knābjiem pomeranču kokā. Tad bruņurupucis, kas visu jau bija iepriekš paredzējis, atsauca savu pavēli.

—      Nu, vai redzi? — viņš Čūskai sacīja. — Kad būsim nogāzuši koku, nekur tālu tu netiksi, tu ievelsies atvarā vai sašķaidīsi galvu uz akmeņiem.

—      Jā, jā, tikai nedariet to, prasiet no manis, ko gribat!

—      Tādā gadījumā iekārtojies uz dzīvi tur augšā un mierīgi ēd pomerances.

—      Bet es nemaz neēdu augļus, bruņurupucīt, tu taču to zini.

—      Ak tu nemaz neēd augļus? — ar gandarījumu pārvaicāja bruņurupucis un, pagriezies pret dzeņiem, čukstus ar tiem brīdi apspriedās. Pēc tam atkal pacēla galvu augšup.

—      Ko tu teiktu, — viņš sacīja, — ja mēs norunātu, ka tu nolīdīsi no koka, savāksi savas mantiņas un aiziesi no šīs vietas?

—      Jā, jā, protams! Es izdarīšu visu, ko jūs liksiet, kā nu ne! Paņemšu tikai kaut ko līdzi un tūlīt došos projām.

—      Labi, lien zemē, bet, kad būsi savākusi savu pauniņu, pazūdi no šejienes uz mūžīgiem laikiem, vai skaidrs?

—      Skaidrs, skaidrs! — atšņāca Čūska.

Beidzot viņa atstāja koku — bāla, pārbiedēta

un pazemota kā vēl nekad. Viņa ielīda alā, pavandījās pa savām mantām, sasēja sainī visnepieciešamāko un devās pa upes krastu lejup; lai arī atkal sasārtusi un atguvusi augstprātību, Čūska tomēr nozuda uz visiem laikiem.

Kopš tās reizes droši varam doties uz turieni, kur ik vasaru, kad nogatavojas augļi, kokos nepaliek pāri neviena, ko nebūtu notiesājuši putni.

PUTNS, SIKSPĀRNIS UN PELE

Atgadījās reiz tā, ka sikspārnis, juzdamies kā bārabērns šai pasaulē, nolēma kādu dienu iet un sameklēt sev ģimeni, tuviniekus, kuriem viņš varētu dāvāt savu sirds siltumu un no kuriem varētu arī to saņemt, lai nebūtu vientuļi jādzīvo un jāklīst pa laukiem.

Un, tā kā sikspārnis zināja, ka viņam ir tāda pati galviņa kā pelei, viņš devās taisnā ceļā uz peļu māju un pieklauvēja pie durvīm — tuk, tuk!

—      Labdien! Es atnācu pie jums tāpēc, ka esmu jums tuva rada, — viņš sacīja, pūlēdamies ar savu plato muti mīļi pasmaidīt.

—      Kādi papīri to apliecina, cienījamais seņjor? — jautāja visviltīgākā no pelēm.

—      Tas ir… nekādu papīru man nav. Bet vai

tad jūs neredzat, kādas man ir ausis? Vai es neesmu gluži tāds pats kā pele?

—      Par tām ausīm un par visu pārējo, protams, var strīdēties, — atteica pele. — Jāpaskatās vēl uz kaut ko — papletiet plašāk rokas!

Un sikspārnis, cerēdams, ka apskate nebūs pārāk barga, izpleta rokas.

—      Apsveicami! Tie tik ir spārni! Neko darīt — jūs esat vai nu putns, vai papīra pūķis, tikai ne pele. Tā ka meklējiet vien savas mājas pie putniem, tur jūs tās visdrīzāk atradīsiet.

Pēc kāda brītiņa sikspārnis pielidoja pie putnu mājas, taču šoreiz viņš vispirms paskaloja kaklu, lai iespētu izlocīt balsi līdzīgi dziedātājstrazdam.

—      Labvakar jūsmājās! Kā klājas maniem tuviniekiem? Mēs taču esam no vienas ģimenes; sagadījies tā, ka esmu atlidojis pavēlāk, ceļā nomaldījos… -

—      Paga, paga, ceļiniek, kazi, tā nemaz nav, — iebilda vecākais no putniem. — Sakiet vispirms, kur ir rakstīts, ka jūs esat no mūsu saimes.

—      Nu… šite!—atteica sikspārnis un spēji izpleta spārnus.

—      Vai re, cik modīgi! — sarosījās putni. — Bez šaubām, spārni jums ir, pat ļoti iespaidīgi, tomēr vēl jāpaskatās. Paceljet galvu uz augšu!

Sikspārnim, kas bija runājis ar zemu noliektu galviņu, nekas cits neatlika kā to pacelt.

—      Nē, neko darīt — tāda ģīmja putniem nav! — iesaucās putni. — Redzat, jūs esat kļūdījies ceļa izvēlē. Ejiet uz peļu māju, tur jūs droši vien atradīsiet sev tuviniekus.

—      Peles taču teica, ka šeit būšot manas mājas!— atteica sarūgtinātais sikspārnis, bet putni viņam atbildēja:

—      Paklausieties, draugs, tad jau labāk iegriezieties pie cilvēkiem — tiem ir tādas pašas ausis kā jums.

Atsācis ceļojumu, sikspārnis klimta pa daždažādām takām, līdz nonāca pie cilvēka mājas. Cilvēks tieši tobrīd skatījās spogulī, kurā pats varēja redzēt savas ausis, kad piepeši viņu uzrunāja sikspārnis:

—      Tēv, cik mums abiem ir līdzīgas ausis!

—      Traks kas traks! Nu gatavais velnēns! — iesaucās saniknotais cilvēks un nogrūda sikspārni no palodzes.

Nabaga sikspārnim pēc tam kļuva tik bēdīgi un tik nomācoši skumji, itin kā viņš būtu putns, kuram nav izauguši spārni kā putnam, vai pele, kurai nav asu zobu, vai arī cilvēks, kuram nemaz nepukst sirds krūtīs. Viņš atgriezās savā plašajā un drošajā alā, kur būtu gana vietas visiem putniem un visām pelēm; tur viņš gluži viens gulēja ar galvu uz leju, augšpēdus karādamies pie griestiem, un izskatījās kā tintes traips.

Bet dzīve ārpus alas ritēja kā parasti. Putni laidelējās šurpu turpu, knābādami saldenās gvaijabas; peles drudžaini rausa sev barību, bet cilvēks savukārt šaudīja putnus un izlika pelēm slazdus.

Tikai naktī, kad visur valdīja klusums un miers un apaļais mēness veltīgi izgaismoja zemi, sikspārnis izlaidās laukā no alas, lai pagrauztu kādu augli. Nabadziņu joprojām nomāca mūžīgā vientulība, un tikai dažreiz, savmaļus turēdamies, viņš klausījās, kā netālu smejas peles, pārstāstīdamas jokaino atgadījumu ar sikspārni, kas iedomājies, ka ir pele.

Tā ritēja laiks bez gala un malas, līdz kādu dienu jau no paša rīta sāka gāzt lietus kā no caurām debesīm. Lija aumaļām bez pārtraukuma, un šoreiz tas nebija nekāds mazais lietutiņš, un tā tas turpinājās, kamēr laika ziņās paziņoja galīgo slēdzienu — tuvojas ciklons.

Trīs dienas un trīs naktis no sava drošā patvēruma— ieejas alā sikspārnis vēroja, kā trako lietus un vējš. Upe kļuva divtik plata un divtik dziļa, tā aiznesa sev līdzi visu, kas stājās tai ceļā. Niknais, brāzmainais vējš izrāva no zemes kokus, bet tiem, kurus nespēja izcelt ar saknēm, aplauza zarus un galotnes.

Kad beidzot pie debesīm atkal parādījās saule, žēl bija noskatīties uz šo galīgo postažu. Nekur

neredzēja neviena vesela koka, neviena augļa zarā, tikai cilvēka māja stāvēja, kā stāvējusi.

Kādu vakaru, kad sikspārnis tupēja savas alas priekšā, lobīdams gatavam banānam mizu, viņš saklausīja tādu kā kņadu, kā strīdēšanos.

—      Nē, viņš ir pele — tāpat kā mēs visas!…

—      Nē, putns — tāpat kā es!

Pārsteigtais sikspārnis drīz ieraudzīja ķildniekus. Tur bija sapulcējušies gan putni, gan peles, un visi savā starpā strīdējās.

Patiesību sakot, kā vieni, tā otri izskatījās nožēlojami; ja arī kāds no tiem nebija cietis badu šīs dienas, tad stāvēja sarāvies un sabozies, pūlēdamies noslēpt izplūkātās vietas un domādams, kur meklēt sev jaunu pajumti.

—      Kas šeit notiek? — vaicāja sikspārnis, un kāds putns, izlēcis citiem priekšā, viņam paskaidroja:

—      Mēs taču esam no vienas saimes, seņjor Sikspārni! Jūs un mēs, vai nav tiesa? Bet šitās muļķa peles apgalvo, ka tas tā neesot. Lūdzu, parādiet pelēm savus spārnus, lai tās redz, ka mēs esam brāļi!

—                Ak nu mēs esam brāļi! — noteica sikspārnis.

—    Tomēr tu maldies, putniņ! Ieskaties labāk — man ir peles galva!

—      Tiesa! Mēs to nupat sacījām, tikai mums šitie zaļknābji netic. Jūs esat no peļu dzimtas, seņjor Sikspārni. Un, protams, mēs jūs ļoti mīlam.

—      Pagaidiet, pagaidiet, pele, — iebilda sikspārnis,— es neesmu arī jūsējais. Paskatieties taču uz maniem spārniem!

—      Mūsējais, mūsējais! — cits caur citu sauca putni, un izcēlās tāda kņada un tāds strīds, ka sikspārnim vajadzēja iejaukties:

—      Uzklausiet mani! Lai būtu kā būdams — pirms jūs esat vienis prātis, pie kuras ģimenes es piederu, pirms kāds te ienāk, ļaujiet man mierīgi apēst šo banānu.

Un, kamēr iekarsušie putni un peles strīdējās, pirmoreiz mūžā sikspārnis nodomāja — labāk tomēr šai pasaulē būt kam vairāk nekā putnam un vairāk nekā pelei.

SATURS

BALTAIS ZIRDZIŅŠ LIDOJOŠAIS KRABIS . DZEŅA BĒRNI . . .

ČŪSKA ……………………….

PUTNS, SIKSPĀRNIS UN PELE

О. X. Кардосо БЕЛАЯ ЛОШАДКА Рига «Лиесма» 1980 На латышской языке Перевела с испанского Г. Рамоса Иллюстрировала Е. Антимонова

[1] ak tu velns! (spāņu vai.)

Content

Kardoso Onelio Horhe Baltais zirdziņš

Baltais zirdziņš

LIDOJOŠAIS KRABIS

DZEŅA BĒRNI

ČŪSKA

PUTNS, SIKSPĀRNIS UN PELE

SATURS