Bauga Anna

Brīnumputns

Anna Bauga

Brīnumputns

dzīvoja kāds ķēniņš, kuram bija trīs dēli. Ķēniņš valdīja valsti, dēli auga. Abus vecākos visi daudzināja par varen gudriem, un, kur jau divi brāļi gudri, tur trešo citādi nesauc kā par muļķi. Paliksim arī mēs pie tā vārda.

Kā gadījās, kā ne, bet ķēniņš kļuva neredzīgs. Kāda var būt valdīšana bez acu gaišuma! Nu aicināja no visām malām dziedniekus, lai vainu dziedinātu, sauca riebējus ar stipriem vārdiem, lai kaiti aizdzītu, beidzot dzina rokā večiņas ar zāļu tējām — nekāda labuma! Visā valstī bija lielas bēdas, jo pavalstnieki ķēniņu mīlēja.

Tad kādu vakaru pilī iegriezās vecs vīriņš, naktsmājas meklēdams. Redzēdams pils saimi noskumušu, viņš apvaicājās, kāda nelaime šos piemeklējusi. Kad viņš dzirdēja par ķēniņa kaiti, tad sacīja:

— Aiz trejdeviņām valstīm dzīvo kāds valdnieks, kam pieder brīnumputns. Kad šis putns dzied, visi aklie kļūst redzīgi. Sūtiet kādu pēc putna — ja to atvedīsiet mājās, tad jūsu bēdām būs gals.

Kad ķēniņš dabūja to zināt, tad bagātīgi apdāvināja veco vīriņu. Pēc tam viņš lika sūtņiem doties

uz tālo valsti un nopirkt šo putnu vai izlūgties, lai vismaz aizdod to uz kādu laiciņu. Pēc trim gadiem sūtņi atgriezās ar tukšām rokām. Svešais valdnieks bija atteicies putnu pārdot vai aizdot un vel izsmējis šos: labi, ka viņu ķēniņš neredzīgs, šis atnākšot ar savu karaspēku un paņemšot valsti sev. Tāds akls jau to ne zināšot, ne matīšot!

Tad ķēniņa vecākie dēli sacīja:

—        Nebēdā, tēv, mēs to putnu atvedīsim, lai tur vai kas!

Abi paņēma pa naudas maisam, sēdās krietnos zirgos un devās ceļā. Viņi jāja auļiem vien, jo zirgi nebija skubināmi. Tikai, par nelaimi, abi jājēji domāja, ka laika vēl diezgan. Tāpēc viņi nelaida garām nevienu krogu un, ja kur spēlēja kārtis, tad tūliņ sēdās pie galda klāt. Tā viņiem ceļš ievilkās garumā.

Pagāja trīs gadi, bet no dēliem ne vēsts. Nabaga ķēniņš bēdājās dienu un nakti, ka pazaudējis savus mīļos dēlus, un lēja gaužas asaras. Muļķītim sirds sāpēja tēva dēļ, un viņš sacīja:

—        Mīļo tēt, laid mani brāļus meklēt! Varbūt man laimēsies viņus atrast un, kazi, atvedīšu tev arī brīnumputnu!

Tēvs ar visām bēdām pasmējās:

—      Ko nu tu, dēliņ, izdarīsi, ja tavi gudrie brāļi neko nav panākuši! — Un nopūties piebilda: — Kas to zina, kur viņu kauliņi atdusas! Paliec nu vien pie manis, tādiem darbiem tavs prātiņš par īsu!

Muļķītis tomēr nerimās lūgties, un beidzot tēvs laida viņu arī. Klusībā viņš domāja, ka dēls tālu netiks, ja viņam nedos ne zirga, ne naudas, un pēc pāris dienām būs atpakaļ. Bet muļķītis neko neprasīja, iebāza kabatā miežu karašu un rīta agrumā pameta pili. Ceļš veda caur biezu mežu, un muļķītis soļoja naski vien. Ap brokastlaiku sagribējās

ēst. Viņš apsēdās pavēnī zem krūma un nolauza gabalu karašas.

Te, kur gadījies, kur ne, zaķis klāt:

—      Bāliņ, kurp iedams?

Muļķītis pastāstīja, ka brāļi devušies pēc brīnumputna, kurš atdotu tēvam acu gaišumu, un ka viņš savukārt ejot meklēt gan brāļus, gan brīnumputnu.

—     Tad, bāliņ, pamielo mani: es tev šai ceļā varu noderēt!

Muļķītis gan klusībā pasmējās: kur nu zaķis tādā ceļā var noderēt! — taču pamieloja arī. Gāja abi tērzēdami tālāk, līdz pienāca laiks ieturēt pusdienas. Abi apsēdās pavēnī zem krūma, te, kur gadījusies, kur ne, lapsa klāt:

—      Bāliņ, kurp iedams?

Muļķītis atkal izstāstīja visu no viena gala līdz otram, un lapsa sacīja:

—       Tad, bāliņ, pamielo mani: es tev šai ceļā varu noderēt!

Muļķītis gan klusībā pasmējās: kur nu lapsa tādā ceļā var noderēt! — taču pamieloja arī. Gāja nu visi trīs tērzēdami tālāk, kamēr pienāca launaglaiks. Apsēdās pavēnī zem krūma launagu ieturēt, te, kur gadījies, kur ne, vilks klāt:

—      Bāliņ, kurp iedams?

Muļķītis atkal izstāstīja visu no viena gala līdz otram, un vilks sacīja:

—      Tad, bāliņ, pamielo mani: es tev šai ceļā varu noderēt!

Muļķītis gan klusībā pasmējās: kur nu vilks tādā ceļā var noderēt! — taču pamieloja arī. Gāja visi četri tērzēdami tālāk, kamēr pienāca vakars. Apsēdās zem krūma ieturēt vakariņas, te, kur gadījies, kur ne, lācis klāt: — Bāliņ, kurp iedams?

Muļķītis atkal izstāstīja visu no viena gala līdz otram, un lācis sacīja:

—     Tad, baliņ, pamielo mani: es tev šai ceļā lieti noderēšu!

Muļķītis gan klusībā pasmējās: kur nu lācis tādā ceļā var noderēt! — taču pamieloja arī. Tad lācis teica, ka tagad vajagot kārtīgi nosnausties, jo rīt lieli darbi priekšā. Viņi likās uz auss un aizvadīja nakti cietā miegā.

No rīta lācis sacīja muļķītim:

—      Sēsties man mugurā, tā mēs tiksim ātrāk uz priekšu!

Nu viņi dienām un naktīm joza tā, ka vējš svilpoja gar ausīm, un muļķītis atjēdzās tikai tad, kad lācis nolaida viņu zemē un teica:

—      Mēs esam pie tā ķēniņa pils, kuram pieder brīnumputns. Iebāz kabatā manu spalviņu, tad neviens tevi neredzēs un nedzirdēs. Ej droši pilī iekšā, trešajā kambarī tu atradīsi putnu. Tikai klausi, ko tev sacīšu: ņem putnu, bet būrīti neņem. Ja ņemsi būrīti, tev būs slikti.

Muļķītis nosolījās to ievērot un devās drošu prātu pilī iekšā. Trešajā kambarī, kā lācis bija teicis, viņš ieraudzīja brīnumputnu. Spalvas tam laistījās kā varavīksne. Muļķītim acis apžilba, tik mirdzošs un skaists bija putns, bet arī būrītis bija skaists un laistījās vienā zeltā.

—      Kur es likšu putnu bez būrīša? — muļķītis prātoja. — Jāņem vien ar visu būrīti.

Taču, līdzko viņš pieskaras pie būrīša, tas iešķindas, saskrien sargi, saķer muļķīti un ved pie sava ķēniņa. Tas bargi noprasa:

—    Kas tu tāds esi, no kurienes nākdams un kādā vajadzībā?

Muļķītis nu izstāsta savu vajadzību un lūgtin lūdzas, lai dodot šim putnu, bet ķēniņš saka:

—      Sodu jau esi gan pelnījis, ielauzdamies manā pilī, lai nolaupītu manu brīnumputnu. Tomēr es tev

piedošu un dabūsi arī putnu, ja atvedīsi man no kaimiņvalsts divus sunīšus, par kuriem nav skaistāku pasaulē.

To teicis, viņš atlaiž muļķīti, un tas dodas pie saviem biedriem. Lācis, izdzirdējis par muļķīša likstu, top varen sirdīgs un izbar viņu, par ko nav klausījis. Bet neko darīt, kāda putra ievārīta, tāda jāizstrebj. Lai sēstoties atkal šim mugurā!

Tā nu viņi laiž auļiem vien, kamēr sasniedz kaimiņvalsti. Te lācis saka muļķītim:

—       Iebāz manu spalviņu kabatā, tad tevi neviens neredzēs un nedzirdēs. Pils pagalmā tu ieraudzīsi sunīšus, par kuriem nav skaistāku pasaulē. Atraisi sunīšus, viņi skries tev pakaļ. Tikai neņem ķēdītes, — ja ņemsi tās, tad būs slikti.

Muļķītis nosolās to ievērot un dodas drošu prātu pils pagalmā iekšā. Tur viņš ierauga varen skaistus sunīšus pie zelta ķēdītēm. Muļķītis jau dzīrās laist sunīšus vaļā, bet tad sāk prātot:

—      Kā es aizvedīšu sunīšus bez ķēdītēm? Ja nu viņi nenāk man līdzi? Un ķēdītes tik smalkas un greznas, taisni žēl pamest!

Taču, līdzko aiztiek ķēdītes, tās iedžinkstas, saskrien sargi, saķer muļķīti un ved pie sava ķēniņa. Tas bargi noprasa:

—     Kas tu tāds esi, no kurienes nākdams un kādā vajadzībā?

Muļķītis nu izstāsta savu vajadzību un lūgtin lūdzas, lai dodot šim sunīšus, bet ķēniņš saka:

—      Sodu jau gan esi pelnījis, ielauzdamies manā pilī, lai nolaupītu manus sunīšus. Taču es tev piedošu un dabūsi arī sunīšus, ja atvedīsi man no kaimiņvalsts kumeļu, par kuru nav labāka drasātāja pasaulē.

To teicis, viņš atlaiž muļķīti, un tas dodas pie saviem biedriem. Lācis, izdzirdējis par muļķīša

likstu, top varen pikts un nebeidz vien bārties, kāpēc šo nav klausījis. Bet neko darīt, kāda putra ievārīta, tāda jāizstrebj. Lai sēžoties vien šim mugurā!

Tā nu viņi laiž auļiem vien, kamēr sasniedz kaimiņvalsti. Te lācis saka muļķītim:

—        Iebāz manu spalviņu kabatā, tad neviens tevi neredzēs un nedzirdēs. Pils zirgu stallī tu ieraudzīsi kumeļu, par kuru nav labāka drasātāja pasaulē. Ņem kumeļu, bet iemaukti lai paliek. Ja ņemsi tos, tad būs slikti.

Muļķītis nosolās to ievērot un iet drošu prātu pils zirgu stallī iekšā. Tur viņš ierauga staltu kumeļu. Spalva laistās vien, krēpes mirguļo, pats dīžāt dīžājas. Muļķītis jau grib vest kumeļu projām, bet uzmet acis iemauktiem, kas mirdz vienā zeltā un dimantos, un sāk prātot:

—         Kā es aizvedīšu kumeļu bez iemauktiem? Viņš var izrauties un aizbēgt. Un tik skaistus iemauktus pamest ari žēl!

Taču, līdzko pieskaras iemauktiem, tie iežvadzas, saskrien sargi, saķer muļķīti un ved pie sava ķēniņa. Tas bargi noprasa: — Kas tu tāds esi, no kurienes nākdams un kādā vajadzībā?

Muļķītis nu izstāsta savu vajadzību un lūgtin lūdz, lai dodot šim kumeļu, bet ķēniņš saka:

—       Sodu jau gan esi pelnījis, ielauzdamies manā pilī, lai nolaupītu manu kumeļu, par kuru nav labāka drasātāja pasaulē. Taču es tev piedošu un dabūsi arī kumeļu, ja atvedīsi no kaimiņu valsts princesi, par kuru nav daiļākas pasaulē.

To teicis, viņš atlaiž muļķīti, un tas dodas pie savējiem. Lācis, izdzirdējis par muļķīša likstu, aiz dusmām nešpetni ārdās kā pērkons, kāpēc neesot šo klausījis. Bet neko darīt, kāda putra ievārīta, tāda jāizstrebj. Lai sēstoties šim mugurā!

Tā nu viņi laiž auļiem vien, kamēr sasniedz kaimiņvalsti. Te lācis saka muļķītim:

—         Iebāz manu spalviņu kabatā, tad neviens tevi neredzēs un nedzirdēs, iekšā ejot. Ķēniņa un ķēniņienes nav mājās, princese ir viena pati un priecāsies par ciemiņiem. Bet nu brīdinu tevi: ja vēlreiz neklausīsi maniem vārdiem, tad savu mūžu neredzēsi ne brīnumputnu, ne savu tēvu. Princese mielos tevi ar gardiem ēdieniem un dzērieniem. Nedzer ne pilītes, lej visu sev aiz apkakles. Princese dzers, noreibs un iemigs, tad ņem viņu uz rokām un steidzies šurp.

Muļķītis nosolījās klausīt lācim uzvārda un devās pilī iekšā. Kad viņš ieraudzīja princesi, tad viņam acis apžilba un prāti apstulba, tik daiļa viņa bija. Viņa priecājās par negaidīto ciemiņu, mieloja muļķīti ar gardiem ēdieniem un dzērieniem, bet viņš, atcerēdamies lāča vārdus, lēja visus dzērienus sev aiz apkakles. Kad princese noreiba un iemiga, muļķītis paņēma viņu uz rokām un nesa viegli kā spalviņu pie saviem biedriem. Viņš sēdās lācim mugurā ar princesi klēpī, un visi loba, ko kājas nes.

Princeses tēvs un māte, pārradušies mājās, velti meklēja meitu pa visām malām. Bet meita bija jau gabalā — pie tā ķēniņa pils, kur pret princesi vajadzēja iemīt kumeļu. Te nu muļķītis sāka liet gaužas asaras un princese tāpat — tik žēl bija abiem šķirties. Tad lācis sacīja:

—       Skaists jau ir kumeļš un labs drasātājs, bet neder atdot par viņu daiļo princesi. Tev, lapsiņ, jāsapošas par princesi un jāiet muļķītim līdzi uz pili. Paliec tur, kamēr muļķītis aizved kumeļu, bet vēlāk noskati izdevīgu brīdi un šaujies mums pakaļ.

Sacīts, darīts. Lapsa saposās par visdaiļāko princesi pasaulē, un muļķītis veda viņu uz pili. Ķēniņš,

ieraudzījis daiļo princesi, nezināja, ko darīt aiz priekiem. Viņš atdeva muļķītim kumeļu ar visiem iemauktiem un pats gāja ar princesi parkā pastaigāties. Staigāja abi, staigāja, bet lapsa tikai meta acis apkārt, vai neredzēs žogā kādu spraugu. Kā pamanīja spraugu, tā šmauca iekšā un projām. Ķēniņš rokas vien noplātīja.

Lapsa drīz panāca pārējos, un visi kopā noskrēja līdz nākamajai valstij, kur vajadzēja labo drasātāju atdot pret abiem sunīšiem. Bet lācis teica:

—      Skaisti jau ir sunīši, nav vārdam vietas, bet atdot par viņiem labo drasātāju gan neder. Es pats iešu par kumeļu.

Sacīts, darīts. Lācis saposās par labāko drasātāju pasaulē, un muļķītis vedЈ viņu uz pili. Ķēniņš līksmot līksmoja, ieraudzījis brašo kumeļu, un atdeva bez vārda runas abus sunīšus ar zelta ķēdītēm. Kumeļu ielaida aplokā, un visi galma ļaudis salasījās to apbrīnot. Kumeļš joņoja pa aploku, ka krēpes vien plīvoja, augsti mētāja kājas un spēra zemes gaisā. Taču klusībā lācis tikai laida acis apkārt, vai nepamanīs kādu spraugu sētā. Caur aploku tecēja upīte. Lācis ielēca tanī, papeldēja zem mūra žoga un projām bija. Ķēniņš un galminieki rokas vien noplātīja.

Lācis drīz panāca biedrus, un visi kopā noskrēja līdz nākamajai valstij, kur sunīšus vajadzēja atdot par brīnumputnu. Taču lācis sacīja:

—       Skaists ir brīnumputns un vajadzīgs ļoti, bet neder atdot par viņu sunīšus. Vilciņ, zaķīt, jums jābūt par sunīšiem.

Sacīts, darīts. Vilks ar zaķi saposās par visskaistākajiem sunīšiem pasaulē, un muļķītis veda viņus uz pili. Ķēniņš bija varen priecīgs, ieraudzījis skaistos sunīšus, un bez vārda runas atdeva brīnumputnu ar visu būrīti. Viņš lika sunīšus paēdināt un

nevarēja vien nobrīnīties, ka viens aprij visu gaļu, bet otrs neiet tai pat tuvumā. Tad ielaida abus dārzā, lai redzētu, vai ir labi skrējēji. Sunīši šaudījās pa dārzu kā atspoles un sacēla kājās visus zvērus un putnus. Ķēniņš priecājās, ka nu šim būšot vareni medību suņi, bet šie pamanīja, ka dārza vārtiņi vaļā. Vienā stiepienā abi bija ārā un projām. Ķēniņš rokas vien noplātīja.

Vilks ar zaķi drīz panāca savējos, un nu visi kopā ar brīnumputnu, visdaiļāko princesi, vislabāko drasātāju un visskaistākajiem sunīšiem pasaulē devās mājup. Kad viņi sasniedza muļķīša tēva valsti, lācis deva muļķītim pēdējo padomu:

—       Dodies nu taisnā ceļā uz mājām, nepērc pa ceļam dzīvu gaļu un dzīvo laimīgs!

Muļķītis no sirds pateicās labajiem ceļabiedriem par palīdzību un padomu un mīļi atvadījās no tiem. Viņi atgriezās mežā, bet muļķītis ar saviem pavadoņiem devās tālāk. Nonākuši pie kāda kroga, viņi iegriezās tur pārgulēt nakti. Krodzinieks, redzēdams, kādas bagātības svešais ved līdzi, uzplijās viņam, lai nākot ar šo kārtis spēlēt. Muļķītis, būdams priecīgā prātā, sēdās arī pie galda. Laime viņam smaidīja, un viņš iespēlēja veselu maisu zelta naudas. Krodzinieks tapa vai zils aiz dusmām. Tad muļķītis meta mieru un likās gulēt, lai kā krodzinieks gribēja viņu pierunāt, lai spēlē vēl.

No rīta muļķītis ar savējiem posās doties tālāk, bet aiz dārza žoga ieraudzīja divus dzelžos ieslēgtus vīrus dzenam ar ričām zemi. Viņš apvaicājās krodziniekam, kas šie nelaimīgie esot. Tas atbildēja, ka tie esot viņa parādnieki. Muļķītis iežēlojās par nabadziņiem un jautāja, cik liels esot viņu parāds.

—      Vesels maiss zelta naudas!

Muļķītis atdeva krodziniekam vakar laimēto maisu ar zelta naudu un gāja pateikt nelaimīgajiem,

ka nu viņi ir brīvi. Un to prieku un laimi, kad viņš izpirktajos pazina savus vecākos brāļus!

Nu viss bars gāja uz mājām. Muļķītis pa ceļam izstāstīja brāļiem visu, kas ar viņu atgadījies, bet brāļu ļaunās sirdis vai plīsa aiz skaudības. Un kā nu ne: viņi, gudri būdami, nav panākuši neko, bet muļķim tāda laime! Abi neko neteica, tikai sametās ar acīm un, kad gāja pāri tiltam, paķēra muļķīti un iesvieda dziļā atvarā. Princesei viņi piekodināja, lai neko nesaka, ja grib palikt dzīva.

Kad viņi ieradās pilī, tēvs aiz priekiem nezināja, kā cildināt savus gudros dēlus, bet gaustin gaudās, ka laidis muļķīti šos meklēt. Diezin kur nu nabadziņš maldoties.

—     Būs iekūlies kādā purvā un dabūjis galu, — brāļi sacīja. — Vai nu tāds zina, kur savu kāju liek.

Putns nu būtu mājās, bet ķēniņam no tā nekāda prieka. Putns nedzied, sunīši nelakstās un nelēkā, kumeļš nedrasā, princese nerunā ne vārda, tikai slauka asaras, turklāt neviens ne ēd, ne dzer.

Vecākie brāļi baiļojās, vai tiem nav piemetusies kāda ļauna slimība. Aicināja nu atkal no visām malām dziedniekus, lai vainu dziedinātu, sauca riebējus ar stipriem vārdiem, lai kaiti aizdzītu, beidzot dzina rokā večiņas ar zāļu tējām — nekāda labuma! Un vecais ķēniņš vēl gaužas par jaunāko dēlu — visa pils bēdu pilna!

Tikmēr lācis iet pa mežu un dzird kraukli runājamies ar krauklēniem: — Ja sēdēsiet godīgi ligzdā un neplūksieties, tad atnesīšu jums gaļu. Zinu upi, kur viens slīkonis izmests krastā.

Lācis tūdaļ krauklim klāt: lai parādot, kur tā vieta esot, citādi nosviedīšot no koka ligzdu ar visiem krauklēniem. Krauklis aizved šo pie upes, un lācis ierauga muļķīti beigtu. Viņš tūdaļ sasauc visus biedrus un saka:

—      Viņu var glābt vienīgi dzīvais ūdens, bet to avotu sargā divi milži. Skriesim uz turieni, es sākšu ar milžiem lauzties, bet jūs iekampiet mutē pa malkam dzīvā ūdens un skrieniet uz šejieni, gan es jūs panākšu.

Sacīts, darīts. Viņi aizskrien uz avotu, lācis sāk ar milžiem lauzties — kauli vien brakšķ un zeme līgojas. Tikmēr lapsa, vilks un zaķis iekampj mutē pa malkam dzīvā ūdens un lobj pie muļķīša. Lācis beidzot met milžus vienu pret otru tā, ka tie apveļas, pats arī paķer mutē malku dzīvā ūdens un drāžas pie muļķīša. Kad zaķis uzspurc viņam pirmo malku, muļķītis pakustina locekļus, uzspurc lapsa — atver acis, uzspurc vilks — uzslienas sēdus, uzspurc lācis — pietrūkstas kājās un krīt draugiem ap kaklu.

—        Rīkstes tu esi pelnījis, ka neklausīji mani, — lācis saka, — bet nav laika ar tevi ķēpāties. Tavu labumu brāļi uzdevuši par savu, bet princese, sunīši, kumeļš un brīnumputns gauži noskumuši un ne ēd, ne dzer. Brāļi meklē visādus dziedniekus, tāpēc tev jānopērk pilsētā kariete ar uzrakstu: ,,Dziednieks, kas atbrīvo no visām kaitēm!" — citādi pilī iekšā netiksi. Tur tu īstā brīdī izstāsti visu, un, ja vajadzēs, mēs arī būsim pie rokas.

Muļķītis klausīja lāča padomu uz vārda. Kad pilsētā parādījās kariete ar uzrakstu: ,,Dziednieks, kas atbrīvo no visām kaitēm” — galma ļaudis tūdaļ steidza aicināt muļķīti uz pili un laist ziņu, ka brauc brīnumārsts. Līdzko muļķītis iegāja pilī, te putns sāka dziedāt, sunīši lēkāt un lakstīties ap viņu, kumeļš bubināt un dīžāties, princese metās viņam ap kaklu, un vecais ķēniņš atguva acu gaismu.

Viņam nu bija lieli brīnumi, ka jaunākais dēls mājās un visi slimie arī veseli. Muļķītis tagad izstāstīja visu, kas noticis. Taču vecākie brāļi

liegtin liedzās, un tēvs vairs nezināja, kam ticēt, — negribējās taču domāt, ka paša bērni tik ļauni. Tad ienāca lācis, vilks, lapsa un zaķis un apstiprināja muļķīša vārdus. Nu ķēniņš bija bezgala pateicīgs jaunākajam dēlam un viņa krietnajiem biedriem un solīja tiem visādus labumus, bet lācis sacīja:

— Mums neko nevajag, labs darbs jau pats ir alga. Tev, ķēniņ, mīksta sirds tāpat kā tavam jaunākajam dēlam, bet savā reizē arī stingrība ir zelta vērta. Dod man savus vecākos dēlus mācībā, es viņus likšu pie meža darbiem. Ja viņi neizputēs un no viņiem dienās iznāks cilvēki — labi; ja izputēs — arī nav liela nelaime: ja nezāles mazāk, zālei tas nāk tikai par labu!

Tā arī palika. Ķēniņš atdeva valsti jaunākajam dēlam, tas apprecēja daiļo princesi, un visi dzīvoja laimīgi kopā ar brīnumputnu, labāko drasātāju un skaistākajiem sunīšiem pasaulē. Un, kad jaunajam ķēniņam ievajagas laba padoma, tad viņš iet uz mežu pie kādreizējiem ceļabiedriem.

Lf

Br 556

Серия «Клубок сказок»

ВОЛШЕБНАЯ ПТИЦА Латышская народная сказка

Литературная обработка Анны Эрнестовны Бауги

Художник К. Сунынь Издательство «Лиесма» Рига 1974 На латышском языке

BRĪNUMPUTNS Latviešu tautas pasaka

Redaktore A. Sprīvule Māksi, redaktors H. Purviņš Tehn. redaktore V. Dārziņa Korektore I. Kopiņa

Nodota salikšanai 1973. g. 2. martā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 15. maijā. Ofseta papīrs 120 g, formāts 60 X90/83 fiz. iespiedi.; 3 uzsk. iespiedi.; 5,52 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Maksā 76 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 571/25834-B215. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 103.

©«Liesma», 1974.

literārā apdare, ilustrācijas

Content

Bauga Anna Brīnumputns