Ādamsons Ēriks

Čigānmeitēns Ringla

Ēriks Ādamsons

Čigānmeitēns Ringla

Čigāntautai, kā jau zināms,

Mielasts meža vidū svinams;

Sprēgā ugunskurs, ap to

Sievas naski saimnieko,

Vīri pārrunā par zirgiem,

Jēriem, auniem, gada tirgiem.

Tālāk vecāmāte Jaža

Sēd — tai galvā teika daža.

Bērni apkārt salīp tai,

Lūgdamies pa pasakai.

Bet visvairāk kāro to

Meitēns galvu pinkaino,

Apaļa tā ir un vingra —

Tā jau Lūša meita — Ringla.

Tai ir sarkans lakatiņš,

Košs kā zemeņoga viņš,

Svārki raibi, ko tur teikt

— Nevar apbrīnot vien beigt!

Ringla paceļ snīpīti,

Vecāmāte pīpīti,

Pakš, pakš — ievelk saldu dūmu

Un tad pašķir kuplu krūmu,

Kurā smaidīgs, gaišs un maigs

Lūkojas jau mēness vaigs.

—       Bērni, man kas prātā nāk,

— Vecāmāte stāstīt sāk,

—     Silā dzīvo lācis Ričus,

Redzējis ko čigāns Pičus.

Stiprāks tas par lauvu pašu,

Nogāž ozolu ar dvašu.

Bet viņš ir liels kārumnieks,

Kuram medu našķot prieks.

Medus muižā dzīvo tas,

Un tam netrūkst it nekas:

Piparkūkas, rauši saldi,

Kriņģeļiem tam pilni galdi.

Ringla, auša, tev, paties,

Derētu tur ciemoties! —

Vieglā vējā plīvo liesmas,

Atskan čigānbērnu dziesmas —

Dzied ar Lailu Čvekus tā:

«Jauki mežā, ai dai dā!»

Bet tad mēness teic: — Man šķiet,

Laiks jums, mīļie, gulēt iet!

— 2igli tuvojas jau miegs.

Reizē stiprs tas un liegs —

Visi drīz jau teltī mīt

Un tad miega varā krīt.

Tikai Ringla nomodā,

Jo par Riču domā tā.

Medus garšo tai pārlieku,

Bet kā iegūt tādu prieku?

Vējš top palaidnīgs un sauc:

—     Ringla, prom pie Riča trauc!

— Katrs putns, koks un taka Ringlai, 'šķiet, to pašu saka,

Un pat vijolīte zilā Savu kluso balsi cilā:

—     Ai, cik jauka pasaule,

Ringla, nepaliec vairs te! —

Visi dus — pat mēness kokā, Lielo galvu balstot rokā.

Tik kāds ods vēl apkārt skraida, Bet to Ringla mājās raida,

Un tad viegli aiztek viņa It kā sila cielaviņa.

Tek un tek un domā klusi Sevī tā: «Uz kuru pusi?

Pag, lūk, Ozoltēvs stāv sirmais — Viņš man ceļu rādīs pirmais.» Ringla nav nebūt tik kautra,

Prasa Ozoltēvam jautra:

—     Teic, kur dzīvo Ričs, tas.lācis?

—     Viņš nereti šurp ir nācis, — Atbild Ozoltēvs, — es zinu,

Kur viņš mīt, bet pirms to minu, Izdari tu darbu šādu —

Te, lūk, kur visapkārt rādu, Sabirušas zīles riekšām,

Tīk tās meža cūku iekšām.

Tās te nāk un zemi rok,

Tā ka mani spēki plok.

Visas zīles salasi

Un tad projām aiznesi! —

Tās te ir visapkārt grēdām, Bet vai tādēļ vietas bēdām — Ringlu gan tās nenomāc, Zīles prom tā žigli vāc.

Un, kad darbu beidzot veic, Lielais koks tai laipni teic:

—     Eji, lūk, uz šito pusi, Saulīte kur uzkāpusi. — Ringla lec uz vienas kājas — Nu ir rokā Riča mājas! Aizskrien meitēns, ai dai da, Ozoltēvs pat pasmaida, Smaida vāvere un bekas, Ziedi smaržīgie uz tekas. Saulīte jau brangi silda,

Bet te piktas balsis pilda

Piemīlīgo rīta gaisu,

Bēglei nesot vēsti baisu:

—     Kur ir Ringla, urkšķ, urkšķ, urkšķ, Mūsu vēders kurkšķ, kurkšķ, kurkšķ! — Ringla atskatās — ak vai! —

Meža cūkas seko tai,

Lielas, mazas, resnas, liesas,

Dusmīgas no visas tiesas.

Tās drīz Ringlai apkārt stājas,

Lai cik žiglas viņai kājas.

Mežābelei piespiežas Meitēns kliegdams: — Kas tad fas? — Vecā meža cūka sāk Runāt tad visprātīgāk:

—     Jā, tu aplam ļauna biji,

Visas zīles aplasīji.

Nu mums nav ko grauzt nekā —

Nevar, Ringla, nevar tā! —

Kviec tad citas: — Urkšķ, urkšķ, urkšķ, Mūsu vēders kurkšķ, kuršķ, kurkšķ!

—

Ko ar tevi darīsim? —

Vecā jautā. — Gudrosim! — Cūkas ilgi apspriežas,

Kopā cieši saspiežas,

Beidzot spriedums gatavs tiek Un to Ringlai priekšā liek:

—

Sagādā mums še uz vietas šādas patīkamas lietas — Kāļus desmit birkavus,

Tikpat arī burkānus, Kartupeļus, bietes grēdām, Gals lai mūsu lielām bēdām, Saldus ābolus simts sieku Mūsu vēderiem par prieku Surp, nes šurp šo mūsu daļu, Ātrāk neredzēt tev vaļu! — Ko nu darīt? Cūkas gaida Un, kā parasts, sevī smaida. Bet kā gan lai Ringla smej?

Te aust gaisma dvēselei.

—     Meža cūkas, pirms to daru,

Vai kaut ko jums palūgt varu?

Ko? To teikšu jums tūlīt:

Atļaujiet jūs pakasīt! —

Pirms to izteikt Ringla beidz, Cūkas atbildēt jau steidz:

—     Kādēļ ne? To var, to var — Tīkas mums, kad sānus skar! — Citas piebalso: — Jā gan,

Urkšķ, urkšķ, urkšķ, ir man, ir man! Ringlai atkal darba gana,

Bet tā sekas drīz jau mana;

Rokā akmens šķemba asa Un tik kasa, kasa, kasa Meža cūku sānus sarus,

It kā īlenus tik garus,

Viena līdz pēc otras tās —

Blākš! — pie zemes noveļas;

Kas vēl tikušas nav klātu,

Gaida pazemīgu prātu.

Beidzot visas zemē guļ,

Urkšķ un gaisu kājām kuļ.

Saule, kas mīt debešos, Svētlaimīgos vārdus šos Meža cūku acīs lasa:

«Jauki dzīvot tam, ko kasa.» Kamēr bars šo meža rukšu Valstās, Ringla nolemj: «Mukšu!» Bēg pār laukiem tā, cik jaudas, Jo, tiklīdz no savas snaudas Meža cūkas pamodīsies,

Viņas atkal pakaļ dzīsies.

Bet tām saulītē tik līksmi Un pēc kasīšanās tīksmi,

Ka ne prātā nenāk celties,

Tik uz otriem sāniem velties.

Tā nu Ringla droši iet Tur, kur pareizāk tai šķiet.

Pēkšņi te uz pļavas kādas Aina jocīga tai rādās:

Košu ziedu apbrīnoti,

Dievgosniņu aplidoti,

Divi mazi zaķēni Spēlējas kā kaķēni.

Virslūpa tiem pušu šķelta,

Acis gluži kā no zelta,

Ausis'garākas kā paši,

Abi turas itin braši.

—     Ei, — sauc meitēns, — ļipad-ļepas, Ko jūs darāt? Dodiet ķepas!

—     Dīdāmies aiz garlaicības.

Tālus ceļus mērot gribas, —

Saka tie. Tad Ringla: — Draugi,

Tālu eju es. — Nu, raugi, Pievienosimies, paties,

Gribam labi izskrieties, —

Runā zaķēni. — Jūs gan, —

Atbild Ringla, — bet vai man Kāda patika ir skriet?

—     Mēs jau arī varam iet.

—

Es uz Medus muižu eju Redzēt Riča laipno seju.

—     Visu darīsim, ko spēsim, Gan varbūt tev noderēsim.

—     Nu, tad līdzi ņemu jūs, — Meitēns teic, — gan labi būs. Kam jūs skumdināšu tīši, Nāciet, mīļie garausīši! —

Tā nu visiem trim zem kājām Ceļš ir viens — uz Riča mājām. Bet te kāds tos uzrunā:

—     Kur nu, kur nu jūs tad tā? — Melnos svārkos, vesti baltu, Augumu tāpat jo staltu Žagata sēd stabā viena —

Ekur neveiksmīga diena:

Nav ar ko tai parunāt!

Nāk nu ceļinieki klāt.

Zaķēniem nav sirdī viltus,

Tie tūlīt teic vārdus siltus:

—     Ejam mēs ar soli brašu Prom uz Medus muižu pašu.

—     Ak, pie Riča! — iesaucas Žagata un palecas.

Runā zaķēni ar to,

Žagata tak aizlido.

Tad teic Rirtgla: — Vientiesīši Esat jūs, ne garausīši!

Kam to visu sacījāt?

Nelaime, nudien, būs klāt! Žagata tak liela pļāpa,

Tā pēc jaunām vēstīm slāpa; Dabūjusi tās, tūlīt Visiem skrēja izstāstīt.

Pateiks tēvam, tad būs bēdas, Sāks tad dzīt viņš mūsu pēdas, Mani it kā stirnu medīs, Atradīs un mājās vedīs.

—      Gan pie Riča tiksi tu, — Panāksim mēs žagatu

Un tai klusēt palūgsim.

Viss būs labi, kā līdz šim, —

Abi zaķēni tā spriež.

Bet uz citu pusi griež Ringla viņu domas tā:

—     žagata jau gabalā!

—     Kas par to! — tā zaķi klaigā,

—     Panāksim to īstā laikā!

Noskriet žagatu mums nieks — Tāds uz skriešanos mums prieks. — Kā no kramenīcas lodes

Zaķēni tā projām dodas,

Pierauj mugurai ik ausi,

Skrej un domā: «Cik mēs gausi!» Bet vēl mirklis apkārt nav,

Kad tie atpakaļ ir jau,

Priecīgi tie stāsta nu Meitēnam par žagatu:

—     Notvērām to brīdī tajā,

Savā balsī negantajā

Kad tā jauno vēsti skudrām Stāstīja un bitēm gudrām. Apsolījās nesacīt,

Kurā malā Ringla mīt,

Tā līdz mūža galam savam Gudram Lutim, tēvam tavam.

—'Labi, ka vēl tā, — teic Ringla Un tad tālāk dodas vingra. Zaķēni līkločus lec —

Tāds tiem paradums ir vecs.

Tā ir jauka staigāšana,

Drīz tak pļāpu sekas mana. Ringla pļavu viršus plūc,

Bites te visapkārt dūc:

—     Ringla iet pie medus Riča! Ringla iet pie medus Ričai

—     Bitītes, jel rāmas esat,

Labāk medus dravā nesat!

—     Medu našķos lācis stiprais, Ringla, čigānmeitēn ņiprais!

—

Bitītes, kam jūs tik diktas? — Tad tās top pavisam piktas:

—     Dzelsim, meitiņas, šo aušu,

Drīz būs tai daudz medus raušu — Ričus, Ričus cienās to,

Katra lai to ievaino! —

Vieglāk uzveikt lauvu baigu Nekā zelta biti naigu.

Zin to Ringla, meža bērns,

Kas nu kļuvis kluss un lēns.

Ko nu darīt? Ko nu sākt?

Padom, padom, laiks tev nākt! Veikla, kā jau čigānam,

Mēle ir šim meitēnam.

—     Ja jūs mani dzelsiet sīvi,

Pašas beigsiet savu dzīvi, —

Ringla saka maigi tām,

Bitēm brūni zeltainām.

—     Esmu čigānmeitēns priecīgs, Brālis man ir virsis niecīgs.

Lūk, man lauku puķes klanās, Skatīdamās acīs manās. Paraugieties manās māsās — Kādās tās ir košās krāsās, Skaistākas par mani viņas,

Ai jūs medus nesējiņas!

Dzeliet tās*, ne mani vārgu, Savākdamas medu dārgu. —

Bites spriež: — Teikts labi tas! Skriesim viršos, meitiņas!

—     Skrejiet, zeltspārnītes, skrejiet, Ringla teic, — un ziedos ejiet! — Aizskrej ziedos tās labprāt,

Un nu ceļu turpināt Ringla sāk ar zaķēniem,

Bet vairs negrib veikties tiem — Mežiem gala nav, ne malas,

Un tur balsis skan un čalas:

Dūdo meža balodis,

Irbe svelpj: — Ceļš aplams šis! —

Dzeņi kaļ, teic vāvere:

—

Kādēļ, draugi, nākat te? —

Putniņš tītiņš brīžam sauc:

—     Tī-tī, kas jums ceļu jauc? —

Tā starp priedēm, bērziem slaidiem, Kas ir pilni gaužiem vaidiem,

Stāv tie lielā neziņā.

Bet, kad Ringla saka tā:

—     Zaķēni, vairs labi nav! —

Pēkšņi atskan skaļš «mi-au!»,

Kliedz tad zaķi: — Nu ir gals —

Tā ir runča Mikus balss!

Viņš ir slavens medinieks,

Ceļotājs un gudrinieks.

Pusmūžu viņš mežā bijis Un šai pusē pavadījis.

Tas gan izeju mums rastu Un uz ceļa uzvest prastu.

Tur viņš žagarkaudzē mīt,

Nedod, dievs, to ieraudzīt!

Garas ūsas, acis spīd,

Bomis plecos draud ikbrīd! — Zaķi čukst: — Viņš ļoti dzirdīgs, Redzīgs tumsā pat un sirdīgs. Kad tam tuvumā kāds nāk, šņākt un spļaut tūlīt viņš sāk. — Ringla*teic: — Kamēr te ciešu, Labāk tad pie viņa iešu. — Zaķēni kaut vaimanā,

Iet pie runča Mikus tā.

Mikus nams nupat ir klāt.

Iznāks kalps, bet nelabprāt, Teikdams: — Pagaidi vēl tu — Mikus samaļ kafiju. —

Paiet laiks, un Ringla gaida, Beidzot saucienu tā raida.

Iznāk kalps un saka gausi:

—     Mikus mazgā labo ausi. — Paiet laiks, un Ringla gaida, Beidzot saucienu tā raida.

Iznāk kalps un saka gausi:

—     Mikus mazgā kreiso ausi. — Ringla ciešas, ciešas gan,

Bet tad teic: — Nu pietiek man! — 2agarkaudzi — braku-briku! — Sagāž tā un gaida Miku.

Kā melns padebess tad nākdams, Rūkdams, spļaudīdams un šņākdams Izlec Mikus sparīgi Un tad jautā svarīgi:

—     Mi-au, kas notiek te par brēku? Kas te sagāž manu ēku? —

Runcis Mikus skatu stingru Vēro palaidnīgo Ringlu.

Pēkšņi abi pazīstas,

Un tad Ringla atzīstas:

—Mūsu veco runci Miku,

Kā es meklējusi tiku

Tevi visās malu malās,.

Kokos, pagrabos un alās!

Kam tu aizgāji no mums —

Tas ir visiem jautājums.

Pamest tādu dzīvi jauku Gan pa teltīm, kulbām, lauku!

Jēra gaļu ēdi kārs,

Te tu kļūsi gluži vārs! —

Mikus pacēļ balsi skaļu:

—     Labāk pašam pelnīt gaļu! — Zaļām acīm nozibsnī.

—     Brīnumjauka dzīve šī! —

Ringla teic: — Lūk, kas par lietu — Nepazīstu es šo vietu,

Es uz Medus muižu eju,

Bet nu ceļu pazaudēju.

—     Mīļā Ringla, eji, rau,

Pa tām birzīm prom, mi-au! — Ringla viņu apbrīno:

—     Kā tu zini visu to? —

Mikus atbildēt tai trauc:

—      Kas ķer peles, tas zin daudz! —

Saule dedzina pārlieku, Nesagādādama prieku.

Tā ir mīļi sarunājas,

Kamēr jācilā ir kājas.

Ringla un tās kaķis klusi Katrs iet uz savu pusi.

Ceļš nu tālāk lai tiek veikts Pa tām birzīm, kā jau teikts. Gājiens nebūtu par grūtu, Rāmāki ja zaķi būtu —

Te pa kreisi, te pa labi Aizšaujas kā lodes abi Un, kad atgriežas, tad smej: — Ekur labi ir, kad skrej! — Kas gan var tiem izsekot?

To jau tikai suņi prot,

Žiglā Ringla tomēr ne — Zaķēni to nokausē.

Putni ogas viņai nes, Riekstus mundras vāveres — Ko tas līdz? Tā kustas gausi, Ceļi put kā milti sausi.

Beidzot, gluži pagurusi,

Ringla zaķēniem teic klusi:

—     Garus ceļus paveikt spētu,

Ja tā saule nekarsētu. —

Saulīte t<5 dzird un, proti,

Apvainota paliek ļoti.

«Labi,» viņa nolemj sevī,

«Vairs es nesildīšu tevi.»

Un tūlīt top vēsāks gaiss,

Kas tā negurdina vairs.

Ringla priecīga kā kvasu Padzer lauku tulpju rasu Un kā tulpe pati spirgta Skrej pār lauku laukiem žirgta. Nonāk tad pie kāda koka,

Kuru skaudri vēji loka.

Viens, div, trīs! — tā augšup kāpjas Un tad līkā zarā rāpjas,

Nu sāk ņiprā Ringla trūkties, Labo sauli gauži lūgties,

Bet tā nedzird vārdus šos, Paslēpusies mākoņos.

Un tad kuplām pārslām liegi Sanāk mīksti, dziļi sniegi. Ringla mēžā iet, ak vai, Neklājas vairs labi tai:

Sajūt, sajūt kājas basās Ledus adatiņas asās,

Gaužus vārdus mēle runā, Strautiņš rodas padegunē, Zobiņi jo sīki klab,

Lakatiņš kā ēda grab,

Sasalis viscauri ragā It kā dadža lapa vagā. Meitēns stāv ar zaķēniem, Trīc un dreb nu blakus tiem. Bet tad dziļā mežā šajā Brīdī visugrūtākajā,

Smej un klaigā vēl turklāt:

—     Medus muiža drīz būs klāt I— Aizmirst koks, ka plosās vēji,

Un sāk arī smieties spēji,

Tikai mazie zaķi abi Sačukstas: — Nav atkal labi. — Tie, kas citkārt bij tik jestri,

Pēkšņi jūt, ka paliek dzestri.

Un, kad Ringla tālāk dodas,

Tai daudz jautājumu rodas;

Prasa bezdelīgām žiglām:

—     Kurp jūs traucat cauri miglām? Atbild tās: — Kas te vairs sirgs? Projām, vidžu, vidžu čirrksl — Prasa dzērvēm, kurp tās trauc, Gulbjiem. — Projām! — visi sauc. Prasa ziediem — kādēļ vīst?

—     Ai, mūs rīta salnas nīst! — Prasa lapām — kādēļ birst?

Lapas atbild: — Daba mirst. —

Ak tu brīnums, brīnums tīrs,

Kāpj pa sniegu varens vīrs.

Pinkains tas un rūc pie sevis:

—     Ta ta ziemu dieviņš devis! — Kaut tam iznešanās baiga, Labsirdīgs tas ir no vaiga.

Nūja tam, lai nepaklūp,

Zobos kunga pīpe kūp;

Kur viņš iet, tur paliek ledū Rauši, cepti tīrā medū.

Ringlai pamirst sirds — tā zin,

Ričs tas ir, ko visi min,

Medus muižas īpašnieks, —

Kāds tas prieks, ai, kāds tas prieks! Ričus mīlīgs apstājas,

Runā tā un mīņājas:

—     Balodis pie manis bija Un man visu pastāstīja,

Kā tu, Ringla, manas mājas Sen jau meklējot bez stājas.

Saku, redzēsi tu tās,

Kāp nu tik man pičpaunās! —?

Iet uz muižu viņi tā,

Apkārt zaķi ļepadā.

Mūžam gribētu tā jāt čigānmeitēns, bet jau klāt Medus muiža brīnumjaukā.

Lāča māte iztek laukā,

—     Ringlīt, — teic, — še medutiņu, Palaizi nu drusku viņu! —

Ringla laiza, sacīt lieki —

Nu tik sāksies beidzot prieki! Kambaros ved Ričus pats,

Atklājas tur tīkams skats:

Seši mazi lācēni,

Apaļi kā rācēni,

Sēd uz galda un uz grīdas,

Laužas, ņamā, valstās, dīdās.

Galds ir medus podiem klāts,

Tā ka ielīksmojas prāts.

Griestos rauši karājas —

Izskatās tik labi tas!

Visi tad pie galda dodas,

Kur daudz omulības rodas:

Ringlai medū spulgo zaigi Deguns, piere, smakrs, vaigi, Vienā rokā kriņģelis,

Otrā žīdu beiģelis.

Lāča māte kāpj ar podiem Kā uz kādiem lieliem godiem, Zaķēni pa vidu maisās,

Diet ap milzu podu taisās.

Lācēni jūt lielu slāpi,

Dzer un dzer, līdz apgāž grāpi. Lāča māte grāpi ceļ,

Lācēnus pie malas veļ.

Ričus laimīgs smaida vien.

—     Omulīgi mums arvien!

Eurā, paēsts nu! Kas prot,

Lai nāk polku uzdancot! — Lācēni, kā zināms, tūļas,

Un tie velti dejot pūlas.

Ringlai, redzot to, nāk smiekli — Dejo tā kā tauriņš viegli Līdz ar zaķiem, un, var just,

Tie prot diet, ka ausis kust.

Ričus arī, čaps, čaps, čaps, Dejotājs ir varen labs.

Ričs tad saka: — Gana diet, Mācībā nu vajag iet! — Lācēnus Ričs māca šā Mežu tautas valodā:

—     Katrs iegaumē un zin,

Kā būs skaitīt: jek, dui, trin! — Tad viņš lie*k tiem kāpaļāt Un uz pakaļkājām stāt,

Bet, ak posts, tie, tikko ceļas, Augšupēdus atkal veļas.

Tā pie Riča paiet laiks,

Līdz tam nopietns kļūst vaigs.

—     Nu es esmu padzīvojies, Paēdies un pagulējies, —

Teic viņš un sāk durvis vērot.

—     Tagad iešu spēkus mērot. — Un, kad teicis viņš ir tā, Rūkdams iziet pagalmā. «Apnīkst reiz pat medus pods, Un pie tā tad palikt — sods,»

Tā sāk domāt Ringla kārā

Un tad žigli izbēg ārā.

Ārā ir jau pavasars,

Zied, jau zied dažs ābeļzars.

Saulīte ir atkal omā,

Visu apglāstīt tā domā,

Arī Riču, kas pilns spara

Lielus spēka darbus dara:

Apkampj priedi tā, ka krakšķ

Un tad pārlauž pušu — brakš!

Kaut gan bij tik jauki ziemā

Padzīvot pie lāča ciemā,

Tomēr prom iet Ringla ņiprā,

Atvadās no Riča stiprā,

Atvadās no lācēniem

Un no abiem zaķēniem.

Zaķēni dod savu ķepu,

Aizcilpo tad ļipu-ļepu.

.Ringla iet — bet kas tad tas?

— Lielceļš, rati tuvojas.

Brauc tur, ziemu bargi jutis,

Savos ratos gudrais Lutis,

Brauc no tirgus tas uz tirgu

Līdz ir Smoko — jauno zirgu.

Bet aiz zirga varen brašā

Ratos sēd, lūk, saime plašā:

čvekus, čaris, čaroro, šafla, Laila, Maroro.

Kad tie Ringlu redz, tie kliedz:

—   Kur tu biji? Roku sniedz!

— Un, kad ratos iekāpj tā,

Lutis, tēvs, to uzrunā:

—   Ej kur iedama, arvien

Mājās reiz būs jānāk vien.

— Blakus vecaimātei Jažai,

Blakus aitai, vistai dažai

Laimīga sēd Ringla ratos,

Un tai magone ir matos.

\

28 кар.

Эрик Адамсон. Цыганочка Рингла

Художник Маргарита Старасте. Издательство «Лиесма». На латышском языке

Redaktors I. Lasmanis. Māksl. redaktors V. šelkovs. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore D. Črgle Nodota salikšanai 1967. g. 14. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 8. februārī. Ofseta papīrs 120 g., formāts 60Х90/8. 2 fiz. iespiedi.; 2 uzsk. iespiedi.; 3,93 izdevn. I. Metiens 80 000 eks. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21421-J2182. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 2039-A.

7—6—1 L2

1968—39 Ād156

Content

Ādamsons Ēriks Čigānmeitēns Ringla