Disnejs Volts

Cirka Dambo

Volts Disnejs

Cirka dambo

.

Cirka zvēri satraukti soļoja šurp un turp pa krātiņiem. Viņi ošņāja pirmās pavasara smaržas gaisā un nemierīgi blenza debesīs.

Ikviens cirkā ārkārtīgi gaidīja pavasari. Pēc garajiem mēnešiem, kas bija pavadīti ziemas telpās Floridā, klauni, cirka

meistars, muzikanti, akrobāti un zvēru dresētāji par pavasari vien domāja.

Virvju mākslinieki trenēja muskuļus pārdrošiem trikiem. Cirka vilciena lokomotīve Kesija izmēģināja kloķus un klanus, iepūta pāris reižu svilpēs, un tās noskanēja kā ērģeles. Drīz vien Kesija ar cirka trupu varēs doties ceļā.

Laiku pa laikam zvēri apstājās, lai paskatītos debesīs. Viņi visi kaut ko gaidīja! Beidzot! Šurp lidoja bars stārķu, un katrs knābī turēja lielu vīstokli. Šie pasta putni nolaidās zemu virs

cirka un nometa saiņus. Izpletņi atvērās kā ziedi, un nepacietīgi gaidītais sūtījums lēni laidās lejup.

Kad visi saiņi bija nolaidušies, cirka dzīvnieki jutās laimīgi.

Lauva Leo un viņa sieva saņēma četrus tik piemīlīgus mazuļus, kādus neviens nebija redzējis…

Šimpanzes māmiņai tika mazs šimpanzēns, ko ucināt…

Sīkais nīlzirdziņš svēra tikai 300 mārciņas1 …

Bija atsūtīts arī roņu mazulis, tik garš kā plauksta un tik kustīgs kā circenis…

Tīģeru mazulis bija laimīgs, ka viņam ir tāda māte kā Tīģeriene, kas spodrina viņa spalvu ar tik ļ,īru un mīkstu mēli…

Tās divas mazās zebriņas nokrita pavisam strīpainas…

Tikai zilonenei Džainbo, kas tik pacietīgi bija gaidījusi, netika nekas! Viņa vērīgi nopētīja debesis, meklēdama vēl kādu pasta putnu. Aizvien vēl gaidīdama, zilonene nemierpilna iestampāja savā steliņģī. Draugi ziloņi centās viņu iepriecināt, kā vien mācēdami. Tomēr tas bija grūti, jo viņi arī bija vīlušies.

— Droši vien stārķis būs aizkavējies, — viens no ziloņiem mierināja ziloneni. — Pat maziņš zilonī tis, raugi, stārķim var būt par smagu.

Zilonene nebija atmetusi cerības līdz pat brīdim, kad cirka vilciens apstājās pie iekraušanas platformas un dzīvnieki iesoļoja krātiņos. Tas bija laimīgs mirklis ikvienam, tikai ne ziloņiem. Viņi negribēja doties ceļojumā bez maza zilonīša.

1 Marciņa = 454,6 g.

Cirka vilciena lokomotīve Kesija par ziloņu mazuli nepavisam neuztraucās. Viņa pamirkšķināja starmešus, iekustināja kloķus un klanus, izpūta rūsu no svilpes un dažus dūmu gredzenus no skursteņa un palūkojās atpakaļ, lai redzētu, cik tālu tikuši ar iekraušanu. Viņa nepacietīgi iesvilpās un izšāva tvaika mutuli, lai ikviens zinātu, ka viņa ir kārtībā.

—      Iekāpt! — sauca cirka īpašnieks.

—      Iekāpt! Iekāpt! — nosvilpās Kesija, pieplaka pie zemes un, atspērusies ar riteņiem pret sliedēm, rāvās uz priekšu. Aiz lokomotīves iekustējās un iešņirkstējās vagoni, un Kesija, izgrūžot dūmu un tvaika mutuļus, pukšķināja prom no ziemas nometnes arvien ātrāk un ātrāk, un vieglāk.

Kesija gari un spalgi iesvilpās. Bija tik labi just dzestro, svaigo gaisu, kas brāzmoja garām, viņai joņojot uz ziemeļiem. Viņa svilpa, sveicinādama putnus, kas lidoja gaisā. Viņa svilpa, sveicinādama govis pļavās. Tās paskatījās augšup un iemāvās. Tā viņas darīja katru pavasari, kad Kesija brauca garam.

Kad lokomotīve rībināja pāri līdzenumiem, jaunie kumeļi ganībās gribēja ar viņu skrieties. Kesija tīšām palēnināja gaitu, lai ļautu tiem uzvarēt, jo negribēja tos sāpināt. Tas, protams, patika kumeļu mammām, kuras lepojās ar saviem dēliem un nosprieda, ka Kesija ir tīri lādzīga būtne.

Mazā lokomotīve elsa bez apstājas, svilpdama tvaikoņiem, kad trauca garām upēm, un fabrikām, kad brauca cauri pilsētām.

Tie atsvilpa pretim, jo visi bija Kesijas vecie draugi. Kesijai bija arī nopietni pienākumi. Kalnos, kad viņa priekšā ieraudzīja tuneli, viņai vajadzēja dot brīdinājuma svilpienu žirafēm, lai tās noliec kaklus. Bija kāds sevišķi garš un tumšs tunelis, kurā viņai ne nu tieši bailes bija, tomēr nosvilpties gan vajadzēja, lai nezaudētu drosmi.

Vilcienā aiz Kesijas klauni dziedāja riteņiem līdzi klikuklaku ritmā, un vagoniņu šūpošanās ieaijāja miegā zvēru mazuļus. Tikai Džambo stāvēja vientulīgi savā steliņģī, un visapkārt neskanēja kā parasti viņas draugu pļāpāšana un tērgāšana.

Zilonene būtu jutusies daudz laimīgāka, ja zinātu, kas sēž uz kāda mākonīša tepat netālu.

Tas bija sevišķs pasta stārķis! Lai izvairītos no pērkona negaisa, viņš bija metis lielu līkumu un nomaldījies. Tomēr beidzot viņš bija sadzinis Džambo pēdas. Tur tālu lejā viņš ieraudzīja cirka vilcienu, kas lēni līda pār laukiem.

—      Ei, jūs, tur lejā, uzmanieties! — viņš iesaucās un, satvēris saini, strauji laidās lejup. — Vai Džambo kundze? Kur ir Džambo kundze? — viņš sauca, pielidojis pavisam tuvu divām žirafēm, kas norādīja uz ziloņu vagonu priekšā.

—      Ē, Džambo kundze! — stārķis iedziedājās.

—      Šeit! — sauca ziloņi. — Šeit! Šurp, lūdzu!

Stārķis pa jumta atveri ielidoja vagonā, kur viņu tik karsti gaidīja Džambo.

— Vai Džambo kundze? — vaicāja stārķis, pieklājīgi sveicienam paceldams cepuri un nolikdams saini uz grīdas blakus zilonenei.

Džambo nekavējoties sāka tīt saini vaļā, bet pastnieks pieprasīja, lai Džambo, pirms attinusi sūtījumu, parakstās par zilonēna saņemšanu. Tad viņš atkal pacēla cepuri un aizlidoja. Apkārt saradās satrauktie ziloņi.

—     Ātrāk veriet vaļā, Džambo! — sauca viens.

—      Es sēžu kā uz adatām! — dīca otrs.

—      Šī mums ir laimīga, patiešām laimīga diena, — teica trešais.

Un, kad Džambo trīcošais snuķis beidzot bija atsējis saini, tajā gulēja mazs, kamoliņā saritinājies ziJonēns.

—      Vai viņš nav mīļš? — iedūdojās viens no ziloņiem.

—      īsts saldumiņš, — teica otrs.

Džambo māmiņa pilnīgi staroja, skatoties uz mazo ziloņpuiku.

—      Kā jūs viņu sauksiet? — jautāja pirmais.

—      Mazais Džambo, — māte lepni atbildēja.

«Kuti, kuti, kuti!» kāda zilonene rotaļīgi pakutināja mazuli.

No kutināšanas zilonēnam uznāca šķaudiens. Un, kad mazulis nošķaudījās, viņa ausis, kuras visu laiku bija paslēptas, izšāvās uz priekšu.

Ziloņi pārsteigumā atsprāga atpakaļ. Tik milzīgas ausis zilonim viņi vēl nebija redzējuši. Tās hija vai kur lielākas nekā pieaugušajiem ziloņiem. Viņi nevarēja vien noskatīties uz ziloņu mazuli. Pat Džambo izskatījās pārsteigta un izbijusies.

Bet mazais zilonēns tikai skatījās uz viņiem un smaidīja.

Viņa ausis atkal atkrita atpakaļ un nošļuka uz grīdas. Kāda no lielajām zilonenēm ieķiķinājās.

—      Vai viņš neizskatās muļķīgs? — viņa iečukstēja blakus stāvošajam zilonim, taču tik skaļi, ka to dzirdēja visi.

—       Patiesi smieklīgs! — piebilda otrs. — Nu, īsts ķēms, vairāk nekā.

Džambo nikni paraudzījās uz viņiem un uzsmaidīja mazulim.

Spriežot pēc ausīm, viņš būs vislielākais un visvarenākais zilonis pasaulē.

— Es domāju, ka jums labāk vajadzētu dot viņam cilu vārdu, — teica visvecākais zilonis izmeklēti saldā balsī. — Džambo nebūs īsti piemērots; drīzāk jau Dambo[1].

Visi pārējie ķiķināja un jautri smējās par tādu veiklu joku. Bet Džambo māmiņa to vairs nespēja izturēt. Viņa aizcirta tiem durvis tieši snuķu priekšā.

Cauri sienai ziloņmāte dzirdēja pārējos smejamies un jokojam. Viņa paņēma mazuli un maigi noglāstīja to ar snuķi. Zilonēns apmierināts nobubināja un lēni laidās miegā.

Visi cirka iemītnieki sauca mazo zilonēnu par Dambo. Viņa milzīgās ausis kļuva par lielāko uzjautrinājumu cirkā. Katru reizi, kad vilciens brauca cauri tunelim, klauns sacīja: cerams, ka Dambo būs ievilcis ausis. Kad pūta stiprs vējš, lielie ziloņi tēloja, ka ir uztraukušies: vējš aizķeršot Dambo ausis, pacelšot vilcienu gaisā un aizpūtīšot prom.

Dambo, to dzirdot, tikai smaidīja. Dambo ne visai mulsināja tas, ka pārējie neizturējās pret viņu sevišķi draudzīgi. Par dažiem jokiem viņš smējās līdzi arī pats. Dambo nosprieda, ka doma par lidošanu nemaz nav tik peļama — tā pat likās tīri interesanta.

Zilonene gandrīz nemaz neizgāja no sava steliņģa un nelaida arī mazo Dambo.

Viņas labais garastāvoklis nošļuka, viņa sadrūma un bija pavisam noraizējusies. Bet ziloņi nedrīkst būt pārāk drūmi un noraizējušies.

Beidzot pienāca vakars, kad visi aizmirsa Dambo. Kesija nogurusi iepukšķināja pilsētā, kur vajadzēja notikt pirmajai izrādei. Kesijai tas bija smags brauciens, bet, par spīti nogurumam, arī viņa bija uztraukusies. Pat negaiss, kas tobrīd plosījās, nespēja sabojāt cirka zvēru garastāvokli. Lai gan lietus gāza aumaļām, viņi tūliņ ķērās pie darba, jo vajadzēja uzcelt teltis un sagatavoties izrādei, kas bija paredzēta nākamajā dienā.

Cirka strādnieki atvēra preču vagonu durvis un lādēja ārā teltis un virves. Dzīvnieku uzraugi izveda ziloņus un lika tos

pie darba. Lielie dzīvnieki ar snuķiem pārnesa telšu kārtis uz būvēšanas vietu. Viņi nostūma no platformām cirka būrus un smago kravu, ko cilvēki nevarēja ne pacelt, vilka prom. Un visu laiku, kamēr viņi strādāja, lietus gāza kā ar spaiņiem un dunēja pērkons.

Kad uzliesmoja zibens, Dambo uz īsu mirkli ieraudzīja darba rosmi, kas valdīja visapkārt. Kad nodārdēja pērkons, viņš tikai stingrāk sagrāba mātes asti un turējās viņai pa pēdām. Un visur, kur viņa gāja, cēla, vēla un grūda, viņš klunkāja līdz.

Kad uzlēca rīta saule, dzestrs vējiņš iztrenkāja mākoņus, un cirks, sakārtots un gatavs pirmajai izrādei, iemirdzējās spožajā rīta gaismā.

Pēc brokastīm visi bija gatavi lielajai parādei. Klauni uzlika parūkas un maskas, uzvilka kostīmus. Zirgi tika spodrināti, līdz spalva spīdēja, un viņu krēpēs un astēs iepītas spilgtas lentes. Dzīvnieki soļoja krātiņos, un ziloņi nostājās rindā — snuķis pie astes, snuķis pie astes.

īsiem nepacietīgiem svilpieniem ieskanējās lokomotīves spožās svilpes. Šī bija pirmā parāde šai sezonā, kad viņai radās izdevība ar savu mūziku iepriecināt bērnus, kuri bija sastājušies ielu malā.

Beidzot sākās parāde. Plīvoja spilgti karogi, un simtiem priecīgu ļaužu pildīja ielas. Tur bija meitenes un zēni, vīri un un sievas, vecmāmiņas un vectētiņi, mazuļi savu māmiņu rokās, un visi uzgavilēja, kad gājiena priekšā parādījās skaistie, baltie

zirgi. Visi kliedza no sajūsmas, kad labi trenētie dzīvnieki saslējās pakaļkājās un graciozi nolaidās zemē.

Pēc tam nāca pirmā klaunu grupa. Tie lēkāja un taisīja jokus, un skrēja riņķī. Tad parādījās lielie krātiņi ar plēsīgajiem zvēriem, tiem sekoja pārējie klauni. Kaut kur tālumā bija

dzirdama spalgā lokomotīves dziesma, kas vēstīja, ka gājiens drīz beigsies. Bet vispirms, majestātiski soļodami pa ielas vidu, tuvojās ziloņi. Viņi gāja vienā solī, un katrs zilonis ar snuķi turēja priekšējā ziloņa asti. Pašās rindas beigās soļoja Dambo. Viņam nebija viegli visu laiku ar snuķi turēties mātei astē. Tomēr, lai kā Dambo centās, viņš nekādi nevarēja pieskaņoties kopējam solim.

No pirmā acu uzmetiena cilvēkiem likās, ka Dambo ir piemīlīgs zilonēns. Bet, kad tie ieraudzīja viņa nokārušās ausis, kas vilkās pa zemi, sākās ķiķināšana un irgošanās, un dažs pat skaļi iesmējās. Viņi smējās par Dambo pat skaļāk nekā par pērtiķiem un klauniem. Par pērtiķiem un klauniem ir pieņemts smieties, bet ziloņi taču ir cienīgi un majestātiski radījumi. Jūs varat jūsmot — «0!» vai «Ak!», vai «Cik milzīgs!», vai arī «Cik stiprs!» — bet jūs nedrīkstat par viņu smieties.

Nabaga Džambo mātei svila ausis, dzirdot, ka viņas mazo dēlu apsmej. Viņa nikni skatījās uz cilvēkiem ielas malās. Džambo bija laimīga, kad parāde beidzot bija galā. Bet kā gan viņa varēja zināt, kas viņu un viņas Dambo sagaida nākotnē?

Teltī Džambo māte ņēmās post Dambo pirmajai pēcpusdienas izrādei. Viņa berza zilonēnu ar savu snuķi tik ilgi, līdz viņam sāka kutēt un viņš iesmējās. Dambo plunčājās pa vannu un aplaistījās pats ar savu dušu, ievilkdams snuķī ūdeni un uzpūzdams to sev virsū.

Kad Džambo bija kārtīgi izgriezusi ūdeni no Dambo ausīm un viņš tās bija nopurinājis sausas, viņi paēda pusdienas un devās uz savu steliņģi zvērnīcā. Pārējie dzīvnieki jau bija

ieņēmuši savas vietas, visi mākslinieki sakārtojušies, un cirka meistars nospodrinājis melno cilindru. Ārpus lielās telts saucēji jau aicināja pirmos apmeklētājus, stāstīdami par brīnumiem, ko viņi redzēšot: resno dāmu un tievo kavalieri, gumijas vīru Strečo, vīru, kas rij asus zobenus un uguni, lauvas, tīģerus, akrobātus, klaunus un ziloņus.

Drīz vien teltī sāka plūst ļaudis. Bariņš zēnu nostājās pie virvju norobežotā Džambo steliņģa. Viņi rādīja ar pirkstiem uz Dambo un smējās. Dainbo, būdams ļoti draudzīgs, pagājās viņiem pretī, bet jau ar pirmo soli viņš uzkāpa savai ausij, paklupa un novēlās zemē. Mazie puikas smējās, vai pušu plīsdami.

—     Viņš slīdēja kā buru laiva, — viens no viņiem griezīgi iesaucās.

Kāds cits atpogāja mēteli un izpleta to, cik vien tālu varēja.

—      Skatieties! Es esmu Dambo! — viņš iesaucās, vicinādams mēteli, un visi smējās.

Džambo vairs' nespēja to paciest. Viņa veikli izstiepa snuķi un sagrāba zēnu, kas pašlaik Dambo rādīja mēli. Viņa kārtīgi to iepļaukāja. Pārējie puikas spiegdami ņēma kājas pār pleciem, bet uzraugi skrēja šurp, cik ātri vien varēdami.

—      Traks zilonis! — kāds iebrēcās, un pūlis metās uz izeju.

Kad pirmais dzīvnieku uzraugs mēģināja iestumt Džambo

atpakaļ steliņģa kaktā, viņa pacēla to ar savu snuķi un iesvieda siena kaudzē. Nu parādījās cirka meistars ar pātagu, bet Džambo iemeta viņu lielā ūdens kublā.

Pieskrēja vairāki uzraugi ar garām, smailām kārtīm. Viņi bikstīja ziloneni, cerēdami, ka izdosies viņu atspiest atpakaļ steliņģī, kur to varētu stingri sasiet. Bet tagad ziloņmāte saprata, ka viņu grib ieslēgt un atņemt viņai mazo Dainbo. Viņa pacēla snuķi, skaļi ietaurējās un notrieca zemē uzraugus, kas stāvēja tuvumā.

Tomēr kāds vīrs izmanījās un ātri aplika ķēdi ap viņas pakaļējo kāju. Kāds cits metās uz priekšu un viņu sasēja.

—      Lieciet viņu cietuma vagonā! — kliedza slapjais cirka meistars. — Viņa ir bīstama!

Tā zilonene tika aizvesta uz cietumu, un Dambo palika viens. Pavisam, pavisam viens.

Tajā vakarā ziloņu teltī ap siena kaudzi sapulcējās visi lielie dzīvnieki, lai ieturētu vakariņas. Ēzdami viņi pārrunāja šausmīgos tās dienas notikumus.

—       Es jau zināju, ka viņš ir smieklīgs, — viens no ziloņiem teica. — Bet tagad redzu, ka viņš ir īsts kauna traips. Kamēr viņš nebija uzradies, Džambo bija jauka, pieklājīga un cienījama zilonene.

—      Dambo apkauno ne tikai savu māti, — piebilda cits, — viņš ir visas pasaules ziloņu negods.

Siena kaudzes otrā pusē viņu sarunā ziņkāri klausījās pavisam sīks radījums. Tas bija Timotiņš — cirka pelēns. Viņš bija uzčubinājis sev ērtu guļasvietu un gulēja, gudrodams, kad atkal varētu pabiedēt ziloņus. Visu laiku, kopš Timotiņš šeit dzīvoja, viņš nespēja atteikties no baudas, ko viņam sagādāja ziloņu biedēšana. Ej nu sazini, kam tas bija ienācis prātā, bet katrā ziņā tā bija varena doma.

Kad Timotiņam bija mazliet nospiests garastāvoklis vai arī slikti bija pagājusi diena, viņam tikai vajadzēja nobiedēt ziloņu baru, un viņš atkal jutās varens un apmierināts ar sevi.

Bet šodien Timotiņš saslēja ausis un uzmanīgi klausījās, ko runā lielie dzīvnieki. Parasti ziloņi ēdot daudz nerunāja. Tagad viņi sašutuši kaut ko murmināja un sačukstējās, un Timotiņš nodomāja, ka viņi tiešām priecājas par šo notikumu, lai gan izliekas nobijušies.

Lai nu kā, Timotiņš nosprieda, ka atgadījies kaut kas uztraucošs. Ļoti žēl, ka viņš to bija palaidis garām. Tas droši vien bija noticis pa to laiku, kamēr viņš meklēja mēbeles jaunajai mājai, ko bija iekārtojis zem cirka meistara vagona grīdas. Timotiņš izbāza galvu no siena kaudzes, lai labāk dzirdētu, ko ziloņi runā.

Ienāca Dambo, lai pameklētu kaut ko ēdamu. Viņš jautri uzsmaidīja lielajiem ziloņiem, jo jutās tik vientuļš. Bet, tiklīdz ziloņi ieraudzīja Dambo, saruna pēkšņi pārtrūka, un viņi, uzgriezuši zilonēnam muguru, ciešā lokā nostājās ap siena kaudzi. Smaids izzuda no Dambo sejas, acīs saskrēja asaras, un viņš lēni devās projām.

Tagad Timotiņš saprata, par ko ziloņi bija runājuši. Un, ieraudzījis Dambo ausis, saprata arī, kāpēc.

—      Viņi nedrīkst tā rīkoties ar savu mazo biedru, — viņš nomurmināja. — Vienalga, kāds tas arī būtu.

Viņš notīrīja mazo, sarkano jaciņu, bezrūpīgi uzmauca galvā sarkano diriģenta cepurīti un ielēca ziloņu barā.

—      Fū-ū! — viņš iekliedzās, cik vien skaļi varēja. Ziloņi

atsprāga atpakaļ un ar šausmām acīs skatījās uz sīko pelēnu. Teltī sākās juceklis. Ziloņi bauroja, skrēja, stumdījās un stenēja. Viens zilonis uzskrēja pa kāpnēm augšā, vēl divi pat centās uzrāpties telts kārtī. Kad ziloņi atradās iespējami tālāk no Timotiņa, pelēns nostājās telts vidū, rokas iespiedis sānos, un dusmīgi skatījās uz ziloņiem.

—        Ak darāt pāri mazajam zilonēnam, jā? — viņš kliedza. — Kaunēties jums vajadzētu! Lieli jau jūs esat, bet ja jums būtu kaut mazlietiņ sirds! Bet nē, nav taču! Jūs zināt tikai ēst un pļāpāt, cita nekā. Jūs neļāvāt mazajam pat iekost. Jūs viņu apsmējāt un apsaukājāt. Droši vien jūs to pašu darījāt arī ar viņa māmiņu un izvedāt viņu no pacietības. Un kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņš piedzimis mazliet savādāks nekā jūs, tikai tāpēc. Man viss ir pilnīgi skaidrs. Zilonēnam ir lielas ausis. Un kas tur sevišķs. Es lieku savu galvu ķīlā — viņam krūtīs ir sirds, un tā pukst. Viņam pieder vairāk nekā jums.

Viņš ievilka elpu un palūkojās apkārt.

—      Fū-ū! — Timotiņš atkal iespiedzās. — Fū-ū! Fū-ū! Pazūdiet no šejienes!

Pārbiedētie ziloņi taurēdami metās no telts ārā. Timotiņš zināja, ka paies vismaz pusstunda, kamēr viņus sadzīs kopā un atvedīs atpakaļ. Viņš pasmaidīja pie sevis un sāka meklēt Dambo.

—      Ei, mazais, kur tu esi? Kur tu esi, Dambo? — viņš sauca. No siena ķīpas rēgojās laukā snuķa galiņš.

—      Nav ko baidīties, Dambo, — viņš teica. — Nāc laukā! Šito teātri es nospēlēju tikai tiem lielajiem ziloņiem.

Dambo bija nobijies. Bet, kad viņš dzirdēja, kā Tirnotiņš kaunina lielos ziloņus, apgalvodams, ka nav nekādas nozīmes, vai zilonim ir lielas vai mazas ausis, Dambo kļuva tik silti ap sirdi kā vēl nekad.

—       Laime, ka es gāju garām, — Tirnotiņš piebilda, — jo vienīgi es varu tev palīdzēt. Uz mani — peli Timotiņu tu vienmēr vari paļauties.

Dambo izlīda no siena kaudzes un nostājās līdzās Timotiņam, kas viņu vērīgi apskatīja.

—        Jā, diezgan prāvas ausis, — viņš noteica pie sevis. Bet, redzēdams, ka Dambo atkal kļūst bēdīgs, pelēns piemetināja: — Bet tu neuztraucies. Viss ir tā, kā jābūt. Nē, pat labāk! Redzi, tu taču atšķiries no citiem ziloņiem. Tas jau kaut kas ir. Kas notiktu, ja tu būtu līdzīgs visiem pārējiem? Nu ko tas tev dotu? Tu neesi tāds kā pārējie. Tu esi mazs zilonis ar lielām ausīm, tāpēc tev vajadzētu izdomāt kaut ko tādu, ko neviens cits zilonis nevar izdarīt. Tad gan viņi uz tevi skatītos savādāk.

Nogrimis dziļās domās, Tirnotiņš soļoja šurp un turp. Dambo satvēra ar snuķi pelēna tievo astīti un stampāja viņam pakaļ tieši tāpat, kā bija gājis aiz mātes. Ar Timotiņu viņš jutās drošs un neapdraudēts.

—      Es izdomāju! — iekliedzās Tirnotiņš un apsviedās apkārt.

—         Ja tu gūtu panākumus cirkā, viņi izlaistu tavu māti no cietuma. Un visi ziloņi tevi apbrīnotu, un tava māte būtu laimīga, un viss būtu labākajā kārtībā.

Dambo piekrītoši pamāja.

Kad Tirnotiņš to stāstīja, viss izklausījās tik viegli.

—      Tā, tagad mums jāizdomā kaut kāds priekšnesums, — Tirnotiņš nomurmināja. — Kas būtu jādara tev. Saki — vai tu esi redzējis, kā ziloņi veido piramīdu pašās izrādes beigās?

Dambo dedzīgi pamāja.

—      Nu, — Tirnotiņš turpināja, — un tagad iedomājies: ziloņi beiguši veidot piramīdu, tad negaidot izdrāzies tu ar karodziņu snuķī. Saproti?

Dambo atkal pamāja.

—       Tu skrien pāri arēnai, — stāstīja Tirnotiņš, — tieši uz tramplīnu, ko lieto akrobāti. Atceries, Dambo, ka pirms ziloņu priekšnesuma tramplīns vienmēr tiek nostumts vienā malā. Klausies tālāk, tu piedrāzies pie tā, uzlec tam virsū un uzlido pašā ziloņu piramīdas virsotnē! Tu māj ar karodziņu! Publika aplaudē! Un tu esi izrādes nagla!

Dambo bija uztraucies. Tomēr viņš šaubīdamies purināja galvu.

—      Esmu pārliecināts, ka tu to vari! — iesaucās Tirnotiņš.

—       Es tev palīdzēšu. Naktī mēs izlavīsimies ārā un īsu brīdi patrenēsimies. Mēs viņiem parādīsim!

Draudzīgi uzplikšķinājis Dambo pa snuķi, viņš pazuda kā vēja nests. Dambo sāka ēst sienu, nepievērsdams uzmanību pārējiem ziloņiem, kad tie atgriezās vēl arvien satraukti un noraizējušies. Dambo pasmaidīja, iedomājoties, cik ļoti šie lielie dzīvnieki bija nobijušies no viņa drauga Timotiņa.

Tonakt Dambo savā steliņģī gulēja ciešā miegā. Kāds viegli pieskārās viņa snuķim, tas bija Timotiņš.

— Celies, Dambo, — viņš čukstēja. — Mums jāiet trenēties.

Tas nebija viegls darbs. Pie tramplīna Dambo pieskrēja, kā nākas. Ar visu spēku viņš uzlēca uz tā un uzlidoja gaisā. Bet tad viņš vairs nespēja sevi kontrolēt. Dažreiz viņš novēlās uz muguras, dažreiz uz astes vai snuķa, gadījās nokrist arī ar galvu uz leju.

Reizēm zilonēns lēkāja pa tramplīnu kā tenisa bumbiņa — augšā, lejā, augšā, lejā. Pelēnam Dambo paskaidroja, ka tādos brīžos viņam liekas, it kā viņš lidotu. Stundām viņš varētu tā lēkāt, bet Timotiņš vienmēr lika atgriezties pie darba.

Pēc vairāku nakšu darba zilonēnam veicās tīri labi. Viņš jau mācēja nokrist uz kājām ne tikai no desmit, bet pat no piecpadsmit un divdesmit pēdu augstuma.

Beidzot Timotiņš nolēma, ka Dambo ir gatavs savam lielajam priekšnesumam. Nākošajā dienā, kā parasti, sākās izrāde. Bet ziloņiem un cirka meistaram par Timotiņa un Dambo nodomiem nebija ne jausmas. Dambo bija ļoti satraukts. Tik daudz kas bija atkarīgs no tā, vai viņš izdarīs visu, kā vajag. Viņš stingrāk satvēra mazo karodziņu.

Beidzot lielais bridis bija pienācis! Arēnā jau šūpojās ziloņu piramīda. Publika skaļi aplaudēja.

—     Aiziet! — iesaucās Timotiņš.

Pirms viņš paspēja to izteikt, Dambo jau traucās uz tramplīnu.

TAD TAS NOTIKA!

Dambo paklupa uz savām ausīm.

Kamēr Dambo, kūleņus mezdams, ripoja taisnā ceļā uz tramplīnu, zālē pieauga troksnis. Beidzot viņš uzvēlās uz dēļa, uzlidoja gaisā un krītot atsitās tieši pret lielo bumbu, uz kuras balansēja apakšējais zilonis. Bumba sāka ripot, un apakšējais zilonis izmisīgi centās to apturēt, jo piramīda jau šūpojās un līgojās uz visām pusēm.

—       Glābjas, kas var! — zālē kāds spalgi iekliedzās, un visi metās uz izeju. Bet ziloņu kalns tikai vēlās apkārt un apkārt, uz priekšu un atkal atpakaļ. Tas uzdrāzās virsū cirka ierīcēm, norāva virves un sagāza kārtis, notrieca virves dejotājus no platformiņām. Klauni uztraukti saskrēja skatīties. Cirka meistars plēsa matus un kājām mīdīja cepuri.

Mazais Dambo nemaz nespēja aptvert, ko bija izdarījis. Kā apdullis zilonēns klunkurēja pakaļ drebošajai piramīdai un vicināja snuķī karodziņu, cerēdams vēl nokļūt virsotnē.

Un tad augšējais zilonis ar snuķi aizķēra telts vidējo kārti. No viņa pieskāriena kārts salīgojās, iečīkstējās un virves pārtrūka. Lielā telts saplaka, kārts nogāzās zemē, un visa celtne sasvērās. Kliedzieniem un spiedzieniem, rēcieniem un baurošanai skanot, telts sagruva.

Virs drupām vien maza ziloņa snuķēns māja ar karodziņu. Katastrofas dēļ Kesija izveda vilcienu no pilsētas stipri vēlu. Bija jau nakts. Un tas viss notika tikai Dambo nelaimīgā kritiena dēļ. Tādu negodu slavenajam cirkam!

Ziloņu vagons līdzinājās slimnīcai. Vecajam Radžam nosaitētais snuķis bija iekārts siksnā.

—      Sešdesmit gadus esmu pavadījis cirkā, — viņš vaidēja, — bet neko tādu vēl nebiju piedzīvojis.

Kāds cits zilonis ar lieliem puniem pierē kliedza:

—      Jā, un padomājiet tikai, tas viss tā mazā, smieklīgā Džambo dēla dēļ.

—       Viņš apkauno mūsu sugu, — piemetināja trešais, — mums vajadzētu no viņa tikt vaļā.

—      Pareizi! Tev taisnība! — nu jau sauca visi.

—        Viņš patiešām ir mūsu kauna traips, — vecais Radža uzrunāja pārējos ziloņus. — Es uzskatu, ka tas ir vienīgais, ko mes varam darīt. Mes nedrīkstam pieļaut, ka zilonis klust par klaunu.

—      Par klaunu? — šausmās izdvesa pārējie ziloņi.

—       Jā, tā viņš tiek sodīts, — atbildēja Radža. — Jā, cirka meistars nolēmis viņu izmācīt par klaunu.

Visi ziloņi piekrita, ka tas tiešām ir visbargākais sods, kādu vien var uzlikt zilonim.

Nākošajā pilsētā cirka iekārta tika savesta kārtībā, un klauni gatavojās jaunajai izrādei, kurā vajadzēja piedalīties arī Dambo. Viņi aplika zilonēnam ap kaklu dzeltenu kruzuli, nopūderēja viņa galvu ķēmīgi baltu un uz skumjās sejas ar spilgti sarkanu krāsu iezīmēja platu smīnu — no vienas auss līdz otrai. Un šo bezjēdzīgo smiņķi vēl papildināja smaila āksta cepure.

Dambo bija visnelaimīgākais zilonēns visā pasaulē.

Protams, cilvēkiem, kas nekad neko tik jocīgu nebija redzējuši, joks patika. Šis joks patika arī cirka meistaram, kurš cerēja beidzot gūt kādu labumu no mazā, smieklīgā zilonēna. Joks patika visiem, bet ne Dambo, kurš caurām naktīm raudāja un nevarēja aizmigt, ne viņa mātei, kas vairāk nekā jebkad gribēja būt kopā ar savu dēlēnu, lai mierinātu viņu un rūpētos par viņu, un ne Timotiņam, kas uzskatīja, ka pie visa vainīgs ir tikai viņš, jo taču viņa izdomājums bija beidzies tik bēdīgi.

Timotiņš mēģināja smaidīt un kaut kā uzjautrināt Dambo. Viņš solīja izdomāt kaut ko citu — labāku, kas noteikti izdošoties. Bet pelēns zināja, ka klauni zilonēnam vairs nekad neļaus aiziet un nekad viņam vairs neradīsies tāda izdevība.

Dambo numurs bija izrādes nagla. Pašā telts vidū klauni uzcēla trīsstāvu māju. Protams, tā bija tikai mākslīgi veidota mājas priekšpuse, kā dekorācijas filmās. Pēkšņi no logiem izšāvās liesmas un dūmi, un atsteidzās klauni ugunsdzēsēju tērpos. Spaiņu vietā viņiem bija sieti, bet no šļūtenēm tecēja

pa pilienam ūdens. Publika sajūsmā rēca par klaunu ķēmošanos.

Negaidot pašā augšējā logā parādījās Dainbo. Ģērbies sārtā naktskreklā, zeltainu parūku galvā — zilonēns izmisīgi māja ar baltu kabatas lakatiņu. Teltī iedrāzās klauniene, bļaudama, lai ugunsdzēsēji glābj viņas mīļo bērnu. Ugunsdzēsēji izvilka no mašīnas lielu, apaļu drošības tīklu un sauca:

— Lec! Nu lec taču!

Un Dambo lēca. Viņš brāzās lejup, lejup, lejup, un publika sajūsmā auroja.

Zilonēns ar visu spēku ietriecās tīklā, izkrita tam cauri un ievēlās lielā toverī, kas bija pilns ar baltu javu.

Publika locījās no smiekliem, un klauni pateikdamies klanījās. Tā bija visveiksmīgākā diena cirka pastāvēšanas laikā!

Jā, Dambo bija sasniedzis savas slavas augstumus. Tomēr viņš nejutās laimīgs. Skanot skatītāju zobgalībām, Dambo lēnām soļoja uz izeju, atstādams aiz sevis slapjas pēdas. Kad viņš gāja garām pārējiem ziloņiem, tie uzgrieza viņam muguru, un pat mērkaķi novērsās.

Bet, kad zilonēns atgriezās savā steliņģī, viņu jau gaidīja Timotiņš. Timotiņš mundri uzsmaidīja un, kamēr Dambo mazgājās, sacīja, ka tam aiz ausīm vēl esot javas krikumiņi. Timotiņš taisīja jokus, jo viņam tik ļoti gribējās, lai Dambo pasmejas. Bet viss bija veltīgi. Dambo nesmaidīja. Viņš pat neēda zemesriekstus, ko Timotiņš viņam bija pataupījis.

Timotiņš nezināja, ko lai saka, un tā viņi likās gulēt. Pelēns uzrāpās uz Dambo snuķa un zilonēna smailās cepures atlokā atrada ērtu bedrīti.

—      Dambo, — viņš klusi teica.

Dambo tikai viegli pamāja ar galvu, lai Timotiņš redzētu, ka viņš klausās.

—      Dambo, es pavisam drīz izdomāšu kaut ko tādu, kas izbeigs šitās klaunu padarīšanas, un tava māte būs brīva, un

tu gūsi panākumus. Bet tagad guli un neraizējies. Drīz vien tu gūsi vislielākos panākumus, tu būsi laimīgs, tu augstu lidosi!

Dambo smaidīja. Timotiņš bija labs draugs, kaut arī viņa vārdi likās neticami. Viņš iesnaudās, smaidot par pareģojumu, ka drīz viņš augstu lidošot. Tas atgādināja zilonēnam vecos labos laikus, kad viņš lēkāja pa tramplīnu. Cik tas bija jauki!

Dambo aizmiga, sapņodams par notikumu, kas bija tik muļķīgi beidzies, tikai šoreiz, sapnī, viņam viss izdevās lieliski. Viņš gaidīja pie ieejas, graciozi pieskrēja pie tramplīna un uzšāvās augstu gaisā. Dambo lidoja arvien augstāk un augstāk un lidot bija tik viegli, it kā viņš būtu nevis zilonis, bet viegla spalviņa.

Tas bija brīnišķīgs sapnis, un zilonēnam likās ticams.

Rīta saule apmirdzēja brīnišķīgu dabas ainavu: kokus, zāli, strautiņu un ceļu. Tomēr šajā ainavā bija kaut kas savāds. Tas jau nu nemaz neatbilda dabas likumiem, ka koku zaros augtu aizmiguši ziloņi.

Lielā, žuburotā zarā viegli šūpojās kāds zilonis, kura ausis un kājas brīvi nokarājās lejup. Ausis nepārprotami bija kaut kur redzētas. Tas taču bija Dambo! Un viņa cepures atlokā, vēl saldi šņākdams, gulēja Timotiņš.

Viņiem apkārt bija sapulcējies bariņš putnu, kas neapmierināti skaļi rājās. Timotiņš, uzmācīgā trokšņa iztraucēts, sakustējās un samiegojies atvēra acis. Viņš pamirkšķināja, un tajā pašā mirklī kāds acu pāris tepat tuvumā atmirkšķināja viņam pretī. Liels, sabozies kovārnis, acīm redzot, putnu vadonis, nikni raudzījās uz pelēnu. Timotiņam kļuva neomulīgi.

—      Ko jūs te lejā darāt? — beidzot viņš ērcīgi jautāja.

—      Ko jūs te augšā darāt? — kovārnis strupi atcirta.

—      Ā, vācieties projām! — noteica Timotiņš, jo viņam nepatika, ka viņu, tādu puspamodušos, traucē. Viņš aizvēra acis un likās uz otras auss, lai nosnaustos vēlreiz, kamēr nav pamodies Dambo. — Es šeit esmu tāpēc, ka man te jābūt, — viņš vel noburkšķēja. — Es te dzīvoju!

—      Mēs arī! — kovārnis noķērcās.

Timotiņš atkal pavēra acis.

—     Ak, beidziet runāt muļķības, — pelēns noteica. — Laidieties lapās un nejaucieties citu darīšanās.

—      Ha! — kovārnis skali ieķercās. — Jauki gan! Protams, ja nakts vidū kokā uzlaižas zilonis, tas jau uz mani neattiecas! Ja jūs sadauzāt gabalos manu ligzdu un izbiedējat visu manu ģimeni no pēļu gultām, tas ari uz mani neattiecas! Sakiet — vai jums ir kaut mazākā sajēga, kur jūs pašlaik atrodaties?

—      Protams, — Tirnotiņš atbildēja, berzēdams acis. — Es esmu

tieši tur, kur man jābūt, — cirkā. Bet to gan es gribētu zināt, ko šeit darāt jūs un jūsu draugi.

Putnu bariņā atskanēja nevaldāmi smiekli. Timotiņš pietrūkās sēdus, pablenza lejup uz Dambo, kuram mostoties jau ietrīcējās plakstiņi. Tad viņš cieši paraudzījās uz lapu vainagu sev virs galvas, uz stumbru, mizu un zariem. Tas tiešām izskatījās pēc koka. Tad viņš palūkojās lejup — tālu, tālu lejā varēja saskatīt zemi.

Vini tiešām atradās kokā!

—      Dambo! — viņš kliedza. — Dambo! Paskaties lejā, tur lejā!

Bet, tikko Dambo, vēl arvien gulēdams uz muguras, pagrieza

galvu, Timotiņš pārdomāja.

—      NĒ, NEVAJAG! NESKATIES!

Bet Dambo jau bija palūkojies lejā. Viņš skatījās veselu minūti un tad uztrausās kājās. Cenzdamies noturēt līdzsvaru, zilonēns koka zarā grīļojās uz priekšu un atpakaļ gluži kā virves dejotājs lielā vējā.

Dambo zaudēja līdzsvaru un novēlās uz zara, kas atradās nedaudz zemāk. Timotiņš no visa spēka ieķērās ziloņa cepures atlokā un cieši aizmiedza acis. Zars nolūza, un Dambo gāzās lejup. Viņš ieķērās pašā zemākajā zarā, un likās — tas viņu noturēs. Bet ak vai! Ziloņi nav radīti, lai turētos pie zariem. Dambo krita!

Viņš iegāzās strautā, kas tecēja gar pašu koku, un Timotiņš ar visu cepuri viņam blakus. Tā nu abi draugi, izmirkuši līdz adai, sedeja paša strauta vidu, bet no augšas gazas smieklu šaltis.

—      Un tagad mēģiniet noturēties kājās vismaz uz zemes, — ieķērcās viens no kovārņiem. — Ziloņiem nav ko gaisā meklēt.

Ne vārda neatbildējuši, Dambo un Timotiņš izkāpa krastā un lēnām soļoja uz meža pusi. Abi draugi bija gluži apstulbuši» Kur viņi atradās? Dambo nekādi nevarēja saprast, kas bija noticis.

Timotiņš klusēja. Salicis rokas uz muguras, viņš gurdi tipināja blakus Dambo, un viņa seja pauda neziņu. Domas šaudījās viņa smadzenēs kā ugunsraķetes. «Ziloņiem nav ko gaisā meklēt? Interesanti, ko tas vecais kovārnis domāja, tā teikdams. Bet kā mēs gadījāmies tur tajā kokā? Dambo nemāk lidot. Viņam taču nav spārnu. Vienīgais, kas viņam ir, tās ir viņa lielās … paga, paga, man kaut kas ienāca prātā!»

Viņš apstājās un pajgriezās pret Dambo. —Vai tu pagājušo nakti lidoji?

Dambo papurināja galvu, pasmaidīja un paskatījās uz Timotiņu ar tādu izteiksmi, it kā tas būtu jucis. Pēkšņi Dambo pārsteigts apstājās.

—      Kas ir? — Timotiņš nepacietīgi jautāja. — Ejam, stāsti!

Dambo pastāstīja pelēnam Timotiņam sapni, ko bija redzējis

iepriekšējā naktī — kā viņš bija uzlēcis uz tramplīna, uzlidojis gaisā un aizplanējis projām.

—                  Ak, Dambo, ja sapnis varētu kļūt par īstenību! — Tiraotiņš iesaucās. — Kaut gan, es domāju, tam nav nekāda sakara ar lidošanu.

Viņi gāja tāpat vien uz priekšu. Bet atkal tā pati doma izskrēja caur Timotiņa smadzenēm.

«Kaut kā taču mēs tajā kokā tikām augšā, vienalga, vai tas bija sapnis vai īstenība. Ja cilvēki pa sapņiem staigā, kāpēc gan viņi nevarētu pa sapņiem arī lidot?»

Timotiņš apstājās un iespieda rokas sānos.

«Tas tik ir atrisinājums! Dambo pa sapņiem — lidoja, un tā mēs tajā kokā augšā tikām, Un, ja Dambo nav spārnu, tad viņam ir ausis, ar ko lidot!»

Viņš pagriezās pret Dambo.

—       Klausies, Dambo! Tu taču vari lidot! Tev bija taisnība! Tu lidoji pagājušo nakti. Un tu lidosi atkal! Nāc līdz, iesim trenēties!

Dambo klausīgi sekoja Timotiņain. Viņš atcerējās neskaitāmos sāpīgos kritienus, lēkājot pa tramplīnu, un to, cik bēdīgi viss beidzās. Un varēja būt vēl ļaunāk. Bet, tā kā nebija citas izejas, zilonēns nolēma paļauties uz Timotiņu.

Nonākuši pļavā, viņi ķērās pie darba. Timotiņš lika savam draugam enerģiski vēcināt ausis — uz augšu, uz leju, arvien ātrāk un ātrāk.

—      Viens! Divi! Viens! Divi! Augšā! Lejā! Augšā! Lejā! Ātrāk! Ātrāk! — Timotiņš komandēja mazo zilonēnu.

Dambo pēc komandas vēcināja ar ausīm, un vesels putekļu mākonis sacēlās viņiem apkārt. Brīnīdamies par savādo skatu, pulcējās ziņkārīgie meža putni un mazie zvēriņi. Vēcināšana kļuva arvien gausāka un gausāka, kamēr apstājās pavisam, un šķaudīdami abi draugi netīri izlīda no putekļu mākoņa.

Apkārtējos kokos atskanēja daudzbalsīgi smiekli un dzēlīgas piezīmes. Kovārņi, kas bija draugiem sekojuši, smējās visskaļāk.

—       Iegādājieties gaisa balonu, — griezīgi ieķērcās kovārņu vadonis, bet pārējie kaut ko skaļi tarkšķēja.

Timotiņš nošņirkstināja zobus, uzbāza cepuri dziļāk uz ausīm un ņēmās atkal apmācīt Dambo.

Dambo aulekšoja pa riņķi, un ar katru piekto soli ausis pacēla viņu par dažiem sprīžiem augstāk. Putni tādus brīnumus savu mūžu nebija redzējuši, tie lidoja blakus zilonēnam, atdarinādami viņa lempīgās kustības. Dambo, apmulsis un uztraukts, vairs neskatījās, kur lido, un ietriecās kokā. Izstiepies visā augumā, Dambo gulēja uz zemes, kamēr apkārt saskrēja putni un atkal sāka zoboties.

—        Apsveicu ar laimīgu nosēšanos! — lielais kovārnis notarkšķēja, pārējie kovārņi piebalsodami ieķērcās. Timotiņam par lieliem sirdēstiem pat Dambo likās, ka tas viss ir smieklīgi.

—     Nepievērs viņiem uzmanību, — viņš teica Dambo. — Varbūt viņi smējās arī par brāļiem Raitiem'. Tev iznāk tīri labi.

1 1900. g. amerikaņu lidotāji brāļi Raiti uzbūvēja savu pirmo planieri. Pec daudziem mēģinājumiem 1903. g. viņiem pirmo reizi izdevās pacelties gaisā ar motora dzitu lidmašīnu. (Tulk.)

Tagad aiziesim uz to mazo kalniņu un pamēģināsim pacelties no turienes.

Dambo no kalniņa pacēlās tīri labi, bet nolaidās vēl labāk — dubļu peļķē. Timotiņš, kas ceļoja Dambo cepurē, arī dabūja triecienu.

Kovārņi sekoja Timotiņam un Dambo un smējās, cik vien skaļi varēja.

Pelēns to vairs ilgāk nevarēja izturēt.

—      Pagaidiet brītiņu! — Timotiņš iebļāvās no dusmām aizsmakušā balsī.

Putni ziņkārīgi pašķieba galvas.

—      Es jums gribu kaut ko pavaicāt. Vai starp jums ir kaut viens, kam ir sirds?

Timotiņš pārlaida skatienu visapkārt. Pēkšņi iestājās klusums, un mazais pelēns bargi palūkojās uz apmulsušajiem putniem.

—      Ja ir kāds, — pelēns turpināja jau mierīgāk, — es viņam pastāstīšu kādu skumju gadījumu. Reiz piedzima kāds radījums, kas bija citāds nekā citi, un tikai tāpēc, ka viņš bija citāds — un tā nebija viņa vaina, — viņš sagādāja raizes sev un savai nabaga vecajai mātei. Šis mazais radījums centās nenokārt degunu un smaidīja, arī viņam taču gribējās būt laimīgam. Bet tad nāca visnežēlīgākais trieciens viņa dzīvē. Viņš tika pārvērsts par KLAUNU!

Līdzjūtības nopūtas atskanēja putnu un dzīvnieku bariņā.

— Es palīdzu savam draugam Dambo trenēties un gūt panākumus, un ko darāt jūs? Jūs tupat zaros un smejaties par mums — jā, jūs smejaties par mums!

Putni vainīgi nokāra galvas. Iestājās klusums, un tad ierunājās lielais kovārnis.

—       Redzat, — viņš teica atvainodamies, — mēs to nezinājām. Bet tagad mēs jums palīdzēsim, kā vien varēsim, vai ne, draugi?

Atskanēja skaļi piekrišanas saucieni, un putni nolidoja lejā pie Dambo un Timotiņa.

Vecais kovārnis aizveda Timotiņu sānis.

—      Klausies, — viņš teica, — Dambo nevar palidot vienīgi tāpēc, ka viņam trūkst pašpaļāvības. Viņš tikai domā, ka nevar palidot. Mūsu mazajiem putneļiem ir gluži tā pati nelaime. Galvenais, ka viņi baidās mēģināt. Viņi nobīstas, jau paskatoties ārā no ligzdas. Tāpēc mēs viņiem dodam spalvu — vienalga kādu vecu spalvu — un iestāstām, ka tā ir burvju spalva no Persijas un ikviens, kas to tur knābī, spēj lidot, Tas vienmēr iedarbojas. Te ir spalva. Še, ņem un iedod to Dambo.

Timotiņš paņēma no vecā kovārņa spalvu un priecīgs gāja atpakaļ pie Dambo. Mazais zilonēns gan šaubījās, bet Timotiņš izskatījās tik laimīgs, pārliecināts un drošs, ka Dambo pelēnam noticēja. Viņš satvēra snuķī spalvu un juta, ka viņā atgriežas spēks. Timotiņš iekāpa Dambo cepurē, un mazais zilonēns uzskrēja vēlreiz kalnā.

Putni, kas bija sapulcējušies apkārt un pacietīgi gaidīja, vairs nesmējās. Kad Dambo nostājās kalna korē un sāka vēcināt ausis, iestājās klusums. Viņš aizvēra acis, sažņaudza burvju spalvu un sāka vēcināt ausis arvien ātrāk un ātrāk. Timotiņš ieķērās Dambo cepurē. Viņš aizvēra acis, lai paglābtos no putekļiem. Viņš neko neredzēja, bet tad sajuta, ka Dambo

sakustas. Kad putekļi izklīda, viņš palūkojas pari cepures malai. Dambo LIDOJA!

— Skaties, Dambo, skaties! — Timotiņš kliedza, un Dambo atvēra acis — pirmo reizi! Kad zilonēns ieraudzīja savā priekšā

koka galotni, viņš nobijās un gandrīz nogāzās zemē, bet tad atcerējās spalviņu, sažņaudza to vēl stingrāk, savēcināja ausis un, lēni sasvēries uz sāniem, slaidā lokā palidoja kokam garām. Kovārņi lidinājās apkārt, pamudinoši kliegdami. Dambo lidoja arvien iznesīgāk, nu jau pavisam viegli.

Tas bija brīnišķīgi! Vēl brīnišķīgāk nekā sapnī!

Dambo lēnām laidās arvien zemāk un zemāk — tuvojās nosēšanās. Pirmajai reizei — tas nemaz nebija slikti! Viņš atsitās pret zemi un novēlās uz snuķa, izsviezdams no cepures

Timotinu.

»

Bet abi draugi par to neuztraucās. Smiedamies un līksmi klaigādami, viņi piecēlās kājās. Putni riņķoja ap viņiem un priecīgi aplaudēja.

Dambo vingrinājās vairākas stundas. Kovārņi mācīja viņam pacelties, griezties, svērties uz sāniem, planēt un taisīt cilpu. Drīz vien Dambo jau mācēja nolaisties uz visām četrām.

Un tad jau Vietēja saule, nāca vakars.

— Paklau, mums jādodas atpakaļ uz cirku, — Timotiņš teica. — Šovakar izrādē mēs viņus pārsteigsim. Mums jāizdomā, ko teikt, kur mēs visu dienu bijām pazuduši.

Vecais kovārnis pastāstīja, kā nokļūt līdz cirkam, kas atrodas dažas jūdzes tālāk, un, mājot sveicienus draugiem kovārņiem, Dambo aizlidoja.

Timotiņš lika viņam nolaisties pie pilsētas robežas un doties uz cirku kājām. Viņš bija rūpīgi izdomājis vakara izrādes plānu un negribēja, ka Darabo to izpauž, pirms nav pienācis īstais brīdis. Dambo apsolījās neteikt ne pušplēsta vārda.

Un tā abi draugi atgriezās cirkā. Timotiņš aizdrāzās uz savu dzīvokli zem cirka meistara telts, bet Dambo ar savu ierašanos iepriecināja klaunus. Viņi jau bija nobijušies, ka smieklīgais zilonēns būs pazudis pavisam, bet viņš taču bija cirka nagla.

Dambo pacietīgi sēdēja, kamēr klauni viņu grimēja un ģērba. Un, kad pienāca laiks atkal rāpties kartona mājas logā, Timotiņš ielēca Dambo cepurē, lai dotos līdz.

— Lielais brīdis ir klāt, Dambo! — Timotiņš uztraukumā čukstēja. — Tikai pagaidi — pēc šī priekšnesuma visa pasaule ēdīs no tavas rokas.

Dambo tikai pamāja ar galvu un pasmaidīja. Viņš centās izlikties mierīgs un rāms, lai gan iekšēji drebēja. Viņam negribējās, ka Timotiņš redz viņa bailes. Dambo paļāvīgi skatījās uz mazo, melno spalviņu, ko bija cieši sažņaudzis snuķī.

Sākās klaunu priekšnesums. No mājas logiem šāvās ārā dūmi un liesmas. Iesteidzās klauni ar caurajiem spaiņiem un šļūtenēm, pa kurām netecēja ūdens. Logā starmešu gaismā parādījās Dambo. Viņš paskatījās lejup — tur stāvēja klauni, turēdami drošības tīklu virs tovera ar balto javu.

«Nē, man pietiek!» viņš nodomāja un lēca. Bet tajā brīdī melnā spalviņa izslīdēja no snuķa un aizlidoja. Dambo sirds šausmās pamira. Vai atkal izgāšanās?

Timotiņš arī redzēja, ka spalva aizlido, un saprata, kā tas var ietekmēt Dambo. Kad viņi slīdēja lejup, arvien tuvāk un tuvāk zemei, Timotiņš uzsauca Dambo, lūgdams, lai viņš vēcina ausis. Bet likās, ka Dambo nedzird. Viņš bija aizmiedzis acis un nospriedis, ka viņa lielās cerības atkal ir vējā. Vienā acumirklī

Timotiņš izlēca no cepures, cenzdamies noturēties taisni, noskrēja pa Dambo snuķi un paskatījās viņam acīs.

— Dambo! — viņš izmisis sauca. — Dambo! Tu proti lidot! Tā spalva neko nenozīmē. Tā bija parasta spalva. Tu proti lidot bez tās. Tu proti lidot! Tu proti lidot!

Timotiņa neatlaidīgie vārdi beidzot iedarbojās. Dambo atvēra

M | %

I

1 \ |

11

- &

acis un ieraudzīja tieši sev apakša ugunsdzēsēju tiklu. — TU PROTI LIDOT! — spiedza Timotiņš. Kad līdz tīklam bija atlikušas tikai divas pēdas, Dambo izpleta ausis, cik vien plati varēja, un šāvās gaisā.

Skatītāji vienā balsī noelsās! Viņi berzēja acis! Viņi knieba sev! Viņi zināja, ka tā nevar būt, un tomēr tā bija!

Dambo lidoja!

Timotiņš, kas jau bija samierinājies ar domu par neveiksmi, lēni atvēra acis un ierāpās atpakaļ cepures atlokā. Kad pelens beidzot bija atguvis elpu, viņš pāri cepures malai lepni palūkojās lejup uz publiku, kas vētraini aplaudēja.

— Dambo, tu esi vienreizējs! — viņš kliedza. — Brīnišķīgs! Visizcilākais zilonis pasaulē! Dambo, paskaties taču, kā viņi jūsmo! Viņi jūsmo par tevi, Dambo!

Dambo uzlidoja līdz telts visaugstākajai vietai un metās lejup, arvien zemāk un zemāk, un ZEMĀK, līdz pēdējā brīdī apstājās un tad leni lidoja pāri skatītāju galvām, kuri no lielas sajūsmas krita vai no krēsliem nost.

Dambo atkārtoja savu piķējošo numuru. Tikai šoreiz viņš lidoja ačgārni, ar muguru lidojuma virzienā taisīja cilpas, virpuļoja un atdarināja krītošas lapas. Tad viņš* laidās lejup, lai paceltu zemesriekstus, un uzšļāca klauniem pilnu snuķi ūdens. Pūlis rēca.

Jaunā vēsts izplatījās zibens ātrumā. Visa pilsēta bija sacelta kājās un steidzās uz cirku. Arī visi cirka zvēri zināja par notikušo. Uzraugi steidzīgi izlaida no cietuma vagona ziloneni, lai arī viņa varētu paskatīties, kā viņas dēls satracina skatītājus. Tiklīdz zilonene ienāca teltī, Dambo sveicinādams nolaidās pie viņas, un publikā nodārdēja aplausi par godu šī lidojošā brīnuma mātei.

Dambo lidoja veselu stundu, un, kad viņš beidzot skaisti nolaidās pie mātes sāniem, visi no jūsmošanas bija noguruši un no kliegšanas aizsmakuši. Kamēr Dambo ar māti cienīgi soļoja uz stalli, Timotiņš centās apturēt pūli, kas viļņojās apkārt.

— Atkāpieties! Visi atkāpieties! — viņš kliedza. — Ļaujiet zvaigznei atpūsties. Ļaujiet lielajam Dambo, Lidojošajam Zilonim, kaut mazu brītiņu pabūt vienatnē ar mīļo māti. Šodien — nekādas preses konferences.

Un tā Timotiņš kļuva par Dambo saimnieku. Viņš slēdza brīnum izdevīgus līgumus un rūpējās, lai Dambo būtu liela alga, viņa mātei pensija un cirka vilcienā īpašs pludlīnijas vagons. Dambo piedalījās lielās aviācijas sacensībās, apbraukāja ar viesizrādēm Dienvidameriku, pārspēja visus augstuma rekordus un palīdzēja armijai un jūras kara flotei lidojumu treniņos.

Tomēr Dambo palika tikpat vienkāršs un laipns kā agrāk. Viņš neaizmirsa savus draugus kovārņus, kas bieži sarīkoja ar viņu sacensības. Viņš nopirka jaunas un spīdīgas svilpes Kesijai, uzmanīja, lai Timotiņam nekad netrūktu laba siera.

Un tagad, kad cirka vilciens pukšķināja pāri laukiem, Kesija laimīgi pūta savās jaunajās, spožajās svilpēs. Ziloņu vagonā

lielie ziloņi, sakāpuši uz kastēm, vēcināja ausis. Viņi lēkāja, gribēdami palidot kaut vai pāris pēdu! Bet cits pēc cita viņi atmeta visas cerības.

Beidzot visi ziloņi — pat vecais Badža piekrita, ka tikai Dambo var saukties par Lidojošo Ziloni.

Pašā vilciena galā īpašā pludlīnijas vagonā, pieglaudies mātei, sēdēja Dambo. Zilonene ar snuķi bija viņu maigi apķērusi. Turpat blakām sēdēja Timotiņš un apmierināts dungoja kādu melodiju.

Un tā vilciens ar uzrakstu «Lidojošā Dambo cirks» joņoja pāri laukiem pretim Holivudas spožajām ugunīm; tur Timotiņu un Dambo, vienu vienīgo Lidojošo Ziloni, gaidīja jaunas uzvaras.

\

\

Walt Disney FANTASYLAND Golden Press, New York, 1965

У. Дисней СЛОНЕНОК ДАМБО Серия «Пчелка» Издательство «Лиесма»

Рига 1975 На латышском языке Перевела с английского Б. Зиедоне Иллюстрации студии У. Диснея

Volts Dlsnejs CIRKA DAMBO

Redaktore T. Pētersone. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore S. Zandberga.

Korektore M. Banga.

Nodota salikšanai 1974. g. 6. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 30. aprīlī. Ofseta papirs Nr. I. (ormāts 84x90/16. 3 fiz. iespiedi.; 4.20 uzsk. iespiedi.; 3.02 izdevn. 1. Metiens 100 000 eks. Maksa 40 kap. Izdevniecība «Liesma» Rigā, Padomju liulv. 24. Izdevn. Nr. I55/27006-B-302. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Riga, Vienības gatvē II. Pašūt. Nr. no8.

A (Amer) 70801-155__ ©Tulkojums latviešu valodā.

Di 793 D M801 (10 -75 38475 «Liesma», 1975

[1] dambo — muļķīgais, stulbais, Džambo — lempis. (Vārdu spēle.)

Content

Disnejs Volts Cirka Dambo