Igo Viktors

Kozete

Viktors Igo

Kozete

Vairāk nekā pirms simt gadiem Monfermeijas ciemā netālu no Parīzes bija traktieris, kurā mēdza apmesties ceļavīri. Traktieris piederēja vīram un sievai Tenardjē.

Kādā pavasara vakarā uz traktiera sliekšņa sēdēja krodziniece Tenardjē kundze. Turpat blakus spēlējās divas meitenītes — viņas bērni. Garām traktierim pa ceļu gāja sieviete. Arī viņai bija bērns, kuru viņa nesa uz rokas. Sieviete apstājās un ilgi noraudzījās uz meitenītēm.

— Cik jums ir jauki bērni, kundze,— viņa sacīja.

Tenardjē kundze pacēla galvu, pateicās un piedāvāja garāmgājējai apsēsties. Abas sievietes sāka sarunāties. Māte ar bērnu nāca no Parīzes, viņa bija palikusi bez darba un tagad devās uz savu dzimto pusi, cerēdama tur atrast kādu darbu un nopelnīt. Viņa zināja, ka ar bērnu viņu neviens darbā neņems, un viņai vajadzēja uz laiku savu meitiņu kaut kur atstāt. Bet visā pasaulē viņai bija tikai šis bērns, un bērnam visā pasaulē bija vienīgi māte. Ieraudzījusi tik jautrus un tīrus bērnus, viņa nodomāja, ka tiem ir laba māte un ka pati laime viņu atvedusi uz šoļ traktieri.

—   Vai jūs būtu ar mieru paturēt pie sevis manu meitiņu? — viņa pēkšņi jautāja traktiera saimniecei. — Es jums maksāšu un drīz atgriezīšos pēc savas drostaliņas.

Tenardjē kundze bija ar mieru bērnu pieņemt. Meitenītei bija kādi trīs gadi, viņa bija dūšīga un veselīga zilace. Viņu sauca par Kozeti. Māte par bērnu kārtīgi maksāja, un Tenardjē viņai rakstīja, ka Kozetei klājoties brīnišķīgi. Bet tā nebija taisnība. Tenardjē ģimenē meiteni neieredzēja, viņu ģērba vecās, meitu novalkātās drēbēs, ēdināja ar ēdienu paliekām pagaldē kopā ar kaķi un suni. Kozete vēl nebija piecus gadus veca, kad kļuva par mājas kalponi. Viņai bija jāslauka grīda istabā, jāslauka pagalms, iela, jamazgā trauki, pat jānes smagas nastas. Tenardjē traktieris bija kā zirnekļa tīkls, kura Kozete bija iepinusies. Viņa bija kā muša zirnekļa kalpībā. Un, ja būtu atbraukusi māte, tā savu bērnu nepazītu. Bet māte nebrauca un sen vairs nesūtīja naudu. Varbūt viņa bija mirusi?

Tā aizritēja vairāki gadi. Kādu vakaru pirms svētkiem Tenardjē traktiera apakšstāva zālē pie galdiem, kurus apgaismoja sveces, bija sapulcējušies vairāki važoņi un apkārtceļojoši tirgotāji. Pats Tenardjē sēdēja kopā ar viesiem, dzēra un sprieda par politiku. Tenardjē kundze gatavoja vakariņas uz pavarda uguns.

Kozete sēdēja savā parastajā vietā — uz virtuves galda šķērskoka pavarda tuvumā. Mugurā viņai bija skrandas un kailajās kājās koka tupeles. Pavarda uguns gaismā viņa adīja vilnas zeķes Tenardjē meitenēm. Zem krēsliem rotaļājās kaķēns. No blakus istabas varēja dzirdēt divu skanīgu bērnu balsu smieklus un čalas — tur draiskuļojās Eponīne un Azelma.

Kozete sēdēja, nogrimusi skumjās domās, un, kaut gan viņai bija tikai astoņi gadi, viņa jau bija tik daudz cietusi, ka izskatījās drūma kā vecenīte. Kozete domāja par to, ka ir jau nakts, tumša nakts, ka viņai vajadzēja pieliet ar ūdeni krūzes un karafes atbraukušo ceļavīru istabās un ka ūdensmucā pašlaik nav

vairs ūdens. Mazliet viņu nomierināja tas, ka Tenardjē majas ūdeni daudz nemēdza dzert — visi taču dzēra vīnu. Tomēr bija tāds brīdis, kad meitene nodrebēja: Tenardjē kundze pacēla vāku katlam, kas mutuļoja uz pavarda, tad paķēra glāzi, žigli piegāja pie ūdensmucas un pagrieza krānu. Meitene, pacēlusi galvu, sekoja katrai saimnieces kustībai. No krāna iztecēja tieva ūdens strūkliņa un piepildīja glāzi līdz pusei.

—       Te nu bij, — krodziniece noteica, — ūdens vairs nav!

Kozete aizturēja elpu.

—       Kaut gan, — Tenardjē kundze piebilda, raudzīdamās puspilnajā glāzē, — liekas, ka pietiks.

Kozete no jauna ķērās pie adīkļa, bet labu laiku juta, kā krūtīs lēkāja sirds.

Viņa skaitīja minūtes un vēlējās, kaut drīzāk pienāktu rīts.

Šad tad kāds traktiera apmeklētājs palūkojās ārā un iesaucās: «Tumšs kā ellē!»

Pēkšņi istabā ienāca kāds no tirgotājiem, kas bija apmeties iebraucamajā vietā, un nikni sacīja:

—         Mans zirgs nav padzirdīts.

—          Kā ne, viņu padzirdīja, — Tenardjē kundze atbildēja.

—  Bet es jums, saimniec, saku, ka nav padzirdīts, — tirgotājs nerimās.

Kozete izlīda no pagaldes.

—  Tiešām, kungs, jūsu zirgs padzēra, viņš dzēra no spaiņa, izdzēra veselu spaini, es pati viņam devu dzert un vēl runājos ar viņu.

Tā nebija taisnība. Kozete meloja.

—  Vai tu redzējies: tāda maza knīpa, bet piemelo veselu vezumu! — iesaucās tirgotājs. — Bet es tev saku, mazā blēde, ka zirgs nav padzirdīts! Viņš tā savādi sprauslā, kad grib dzert, — es to labi pazīstu.

Kozete nepiekāpās un aiz bailēm piesmakušā balsī, kuru tikko varēja dzirdēt, piebilda:

—          Un tomēr viņš krietni padzērās!

—               Kas tur tik daudz ko runāt! — tirgotājs nikni iekliedzās.

—        Tūlīt pat padzirdiet manu zirgu, un cauri!

Kozete ielīda pagaldē.

—               Pareizi, — Tenardjē kundze noteica, — ja lopiņš nav dzēris, tas ir jāpadzirda.

Un viņa pavērās apkārt:

—          Kur tas skuķis palika?

Viņa noliecās un ieraudzīja Kozeti, kas bija ierāvusies vistālākajā kaktiņā zem galda.

—          Vai tu līdīsi ārā! — krodziniece sauca.

Kozete izlīda no savas paslēptuves.

—          Ej, palaidne, un padzirdi zirgu!

—          Bet, kundze, — Kozete bikli ieteicās, — nav taču ūdens.

Tenardjē kundze plaši atvēra ārdurvis.

—          Tad ej un atnes!

Kozete nodūra galvu un paņēma tukšo spaini, kas stāvēja

kaktā pie pavarda. Spainis bija lielāks nekā pati nesēja — viņa būtu varējusi itin ērti tajā iesēsties.

Tenardjē kundze atgriezās atpakaļ pie pavarda, pagaršoja ar koka karoti ēdienu, kas vārījās katlā, un norūca:

— Avotā ūdens netrūkst. Vai tad nu grūti to atnest?!

Tad viņa parakņājās galda atvilktnē.

—  Atpakaļ nākdama, ieej maiznīcā un nopērc lielo klaipu. Te būs piecpadsmit sū.

Kozete klusēdama paņēma naudas gabalu un ielika to priekšauta kabatiņā. Pēc tam ar spaini rokā palika stāvam atvērto durvju priekšā. Likās, viņa gaidīja, ka kāds ies palīgā.

—  Ej taču! — Tenardjē kundze uzkliedza.

Kozete izgāja. Durvis atkal aizvērās.

Tuvojās svētki, un ciemā bija sabraukuši daudzi apkārtklejojoši tirgotāji. Viņi bija sacēluši tirgusbūdas no baznīcas līdz pat Tenardjē traktierim. Šīs būdas spoži apgaismoja sveces. Pēdējā no būdām, kas atradās tieši pretī Tenardjē traktiera durvīm, bija pilna ar brīnišķīgām rotaļlietām. Pašā priekšā visredzamākajā vietā stāvēja milzīga lelle rožainā kleitā, ar zeltainu vārpu vainagu galvā, ar īstiem matiem un stikla acīm. Šis brīnums bija visu dienu stāvējis tirgusbūdas logā, kārdinot garāmgājējus, kas bija jaunāki par desmit gadiem. Bet Monfermeijā nebija nevienas mātes, kas savam bērnam būtu varējusi nopirkt tik dārgu lelli. Eponīne un Azelma stundām ilgi bija lūkojušās uz šo lelli, un pat Kozete, gan pazagšus, bija iedrošinājusies pamest uz to acis.

Arī tagad, kad Kozete iznāca uz ielas ar spaini rokā tik bēdīga un nobažījusies, viņa nespēja atturēties nepaskatījusies uz brīnumaino lelli, uz «dāmu», kā viņa to dēvēja. Viņa lūkojās uz skaisto, rožaino kleitu, skaistajiem, gludajiem matiem un domāja: «Cik šī lelle ir laimīga!» Kozete nespēja atraut acu no pasakainās tirgusbūdas. Viņai vairs nekas nebija prātā, viņa pat bija aizmirsusi uzdoto darbu. Pēkšņi viņu atsauca īstenībā Tenardjē kundzes skarbā balss:

—  Ko, tu vēl neesi aizgājusi, tūļa?! Pagaidi, gan tu man dabūsi!

Kozete metās skriet, ko kājas nes.

Viņa vairs neapstājās ne pie viena skatloga. Kamēr viņa gāja pa galveno ielu, gaišie tirgusbūdu logi viņai apgaismoja ceļu, bet drīz vien pazuda pēdējās būdas pēdējais gaismas stars. Nabaga meitene atradās tumsā, it kā iegrima tajā. Viņu sagrāba, bailes, un soļodama viņa, cik vien stipri varēdama, kustināja spaiņa rokturi. Šis troksnis it kā kliedēja viņas vientulību.

Jo tālāk Kozete gāja, jo biezāka kļuva tumsa. Ielās nebija neviena cilvēka. Viņa sastapa tikai kādu sievieti, kas, viņu ieraudzījusi, atskatījās, apstājās un nomurmināja: — Kurp gan šis bērns var iet? — Bet tad, meiteni pazinusi, piebilda: — Pag. tā taču ir Kozete — Cīrulītis!

Kamēr gar ceļa malu stiepās mājas vai pat tikai žogi, Kozete soļoja itin droši. Šad tad caur slēģu spraugām izlauzās pa gaismas staram — tur bija dzīvība, bija cilvēki, un tas Kozeti nomierināja. Bet, jo tālāk viņa gāja, jo gausāki kļuva viņas soļi. Iegriezusies aiz pēdējās mājas stūra, meitene apstājās. Paiet garām

pēdējai tirgusbūdai bija grūti, paiet garām pēdējai mājai likās neiespējami. Kozete nolika spaini zemē. Viņas priekšā pletās lauki — melns, tukšs klajums. Izmisusi viņa raudzījās šai tumsā, tur, kur vairs nebija cilvēku, kur bija zvēri un varbūt pat spoki.

Tad viņa atkal paķēra spaini — bailes viņai piešķīra drosmi. «Pateikšu viņai, ka ūdens vairs nebija!» Kozete nodomāja un apņēmīgi pagriezās atpakaļ uz māju pusi.

Bet viņa vēl nebija pagājusi ne simt soļu, kad atkal apstājās. Tagad viņai rādījās Tenardjē kundze, riebīgā Tenardjē kundze ar hiēnas purnu un dusmās zalgojošām acīm. Meitene pameta lūdzošu skatienu uz priekšu un atpakaļ. Ko darīt? Kurp doties? Priekšā rēgojās Tenardjē kundze, aiz muguras — nakts spoki un mežs. Kozete pagriezās un sāka skriet pa ceļu uz avotu. Viņa izskrēja ārā no ciema un ieskrēja mežā, ne uz ko vairs neskatīdamās, neko vairs neklausīdamās. Viņa apstājās, vienīgi lai atvilktu elpu, bet tad soļoja vēl uz priekšu.

Tā viņa sasniedza avotu.

Bija ļoti tumšs, bet Kozete bija pieradusi nākt šurp pēc ūdens. Ar kreiso roku viņa tumsā sataustīja jauno ozoliņu, pret kuru mēdza atbalstīties. Pieturēdamās pie zara, viņa noliecās un iegremdēja spaini ūdenī. Viņa nemaz neievēroja, kā no priekšauta kabatiņas izslīdēja un iekrita ūdenī piecpadsmit sū monēta. Izvilkusi gandrīz pilnu spaini ūdens, Kozete nolika to zālē.

To izdarījusi, viņa sajuta, ka nav vairs galīgi spēka. Viņa nevarēja paspert ne soli un, atslīgusi zālē, sakņupa.

Kozete aizvēra acis, tad atkal tās atvēra. Turpat blakus spainī sakustinātais ūdens meta lokus. Pār galvu klājās debess ar smagiem, tumšiem mākoņiem. Pūta salts vējš. Kozete piecēlās. Viņu atkal sagrāba bailes. Prātā bija tikai viena doma: skriet prom, skriet, ko kājas nes, cauri mežam, pāri laukiem, līdz mājām, līdz gaišajiem logiem, līdz degošajām svecēm. Viņas skatiens atdūrās pret spaini. Un bailes no Tenardjē kundzes bija tik lielas, ka viņa neiedrīkstējās pamest ūdens spaini. Abām rokām viņa satvēra stīpu un ar pūlēm pacēla spaini.

Tā viņa nogāja savus desmit soļus, bet pilnais spainis bija smags, un tas atkal bija jānoliek zemē. Brīdi atvilkusi elpu, viņa atkal satvēra stīpu un atkal gāja tālāk, šoreiz noiedama mazliet garāku ceļa gabaliņu. Taču drīz atkal bija jāapstājas, un pēc tam viņa atkal gāja. Kozete gāja salīkusi, nodūrusi galvu kā vecenīte. Spaiņa stīpa griezās viņas slapjajās un nosalušajās roķelēs, bet, kad viņa apstājās, saltais ūdens šļācās pāri spaiņa malai un lija viņai uz kailajām kājām.

Un tas viss notika mežā, naktī, ziemu, tālu no cilvēkiem, un meitenītei bija tikai astoņi gadi.

Kozete elpoja ar tādiem kā sāpīgiem gārdzieniem; kaklu viņai žņaudza raudas, bet viņa neiedrošinājās raudāt — tik ļoti viņa baidījās no Tenardjē kundzes, būdama pat prom no tās.

Kozete nesa spaini pavisam lēnām. Viņa ar bažām domāja, ka, la ejot, vajadzīga vismaz stunda, kamēr viņa pārnāks atkal mājās, un ka Tenardjē kundze viņu atkal sitīs. Tikusi līdz vecajam, labi pazīstamajam kastaņkokam, meitene pēdējo reizi apstājas, lai krietni atpūstos; pēc tam viņa saņēma kopā visus spēkus, pacēla spaini un sāka naski soļot uz priekšu.

Pēkšņi viņa juta, ka spainis kļuvis viegls. Kāda roka, kas viņai izskatījās milzīgi liela, satvēra spaiņa stīpu. Meitene pacēla galvu. Liels, melns stāvs tumsā soļoja viņai blakus. Tas bija vīrs, kas nedzirdot bija pienācis viņai klāt no muguras. Meitene neizbijās.

Vīrs viņu uzrunāja. Viņš runāja nopietnā, gandrīz klusā balsī.

—          Mīļais bērns, šis spainis tev ir par daudz smags.

—          Jā, kungs.

—           Dod man. Es panesīšu.

Kozete palaida vaļā spaiņa stīpu.

—          Cik tad tev, mazā, ir gadu?

—          Astoņi, kungs.

—          Vai tu nāc no tālienes?

—           No avota mežā.

—          Un tev vēl tālu jāiet?

—          Vēl kādu stundas ceturksni.

Vīrs brītiņu klusēja, tad pēkšņi jautāja:

—          Vai tad tev mātes nav?

—                Nezinu, — meitene atbildēja un, iekām svešais vīrs paguva kaut ko pateikt, piebilda: — Domāju, ka nav. Citiem ir. Bet man — man nav.

Pēc tam viņa vēl piemetināja:

—           Es domāju, ka man viņas nekad nav bijis.

Vīrs apstājās, nolika spaini zemē, pieliecās un uzlika rokas meitenītei uz pleciem, pūlēdamies tumsā saskatīt viņas seju.

—           Kā tevi sauc? — svešais vīrs jautāja.

—           Kozete.

Viņi devās tālāk.

—  Kas tad tevi tik vēlu sūtīja uz mežu pēc ūdens?

—  Tenardjē kundze.

—  Ar ko tad šī tava Tenardjē kundze nodarbojas?

—  Tā ir mana saimniece. Viņai pieder traktieris.

—  Traktieris? — svešinieks pārjautāja. — Tad es tur šonakt pārgulēšu. Aizved mani turp.

—  Mēs jau turp ejam, — meitene atbildēja.

Vīrs soļoja diezgan ātri. Kozete bez pūlēm turējās viņam līdzL Viņa vairs nejuta nogurumu.

Pēc brīža vīrs atsāka:

—  Vai tad Tenardjē kundzei kalpones nav?

—  Nē, kungs.

—  Tātad tu esi vienīgā?

—  Jā, kungs.

Saruna atkal pārtrūka, bet tad Kozete piebilda:

—  Viņai ir vēl divas meitenītes.

—  Kādas meitenītes?

—  Ponīne un Zelma.

—  Kas tad šī Ponīne un Zelma tādas ir?

—  Tās ir jaunkundzes, Tenardjē kundzes meitas.

—  Un ko tad viņas dara, tās jaunkundzes?

—  O! — Kozete iesaucās. — Viņām ir skaistas lelles, daudz

visādu spožu mantiņu! Viņas spēlējas, rotaļājas.

—  Augu dienu?

—  Jā, kungs.

—  Un tu?

—  Es strādāju.

—  Augu dienu?

Meitene pacēla uz augšu lielās acis, kurās iemirdzējās asaras, un klusi atbildēja:

—  Jā, kungs.

Brīdi klusējusi, viņa turpināja:

—  Dažreiz, kad esmu beigusi darbus un kad man atļauj, arī es spēlējos.

Kā tad tu spēlējies?

Kā varu. Man atļauj. Tikai man ir maz mantiņu. Ponīne un /clma man neļauj spēlēties ar viņu lellēm. Man ir tikai mazs alvas zobentiņš — šitik liels. — Meitenīte parādīja mazo pirkstiņu.

—        Un tas nav ass?

—              Nē, kungs, ass gan. Ar to var griezt salātus un nocirst mušām galvas.

Viņi sasniedza ciemu un pagāja garām maiznīcai. Kozete bija galīgi aizmirsusi, ka saimniece viņai likusi pārnest maizi. Svešais vīrs vairs nekā nejautāja un drūmi klusēja.

Kad viņi jau tuvojās iebraucamai vietai, Kozete bikli pieskārās svešinieka rokai.

—        Mēs jau esam tuvu pie mājām, — viņa sacīja.

—        Nu un tad?

—        Atļaujiet man tagad paņemt spaini.

—        Kāpēc?

—              Ja saimniece ieraudzīs, ka man to kāds palīdzējis nest, viņa mani sitīs.

Svešais vīrs atdeva spaini meitenei. Pēc brīža viņi jau stāvēja pie traktiera durvīm.

Viņa nespēja noturēties nepametusi skatienu uz lielo lelli, kas joprojām stāvēja rotaļlietu veikala skatlogā. Pēc tam viņa pieklauvēja. Durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās Tenardjē kundze ar sveci rokā.

—             Ak tu tā esi, palaidniece! Apžēlojies, cik tu ilgi biji prom! Droši vien būsi kaut kur spēlējusies, draņķe tāda!

—              Kundze, — Kozete ierunājās, trīcēdama aiz bailēm, — šis kungs grib šeit pārnakšņot.

Tenardjē kundzes īgno sejas izteiksmi uzreiz nomainīja laipna grimase. Taču, kad vienā acumirklī viņa bija nopētījusi svešinieka apģērbu un mantu sainīti, šī laipnā grimase nozuda un no jauna parādījās īgnums.

—              Ļoti žēl, mīļais cilvēk, bet man nav vairs vietas! — Tenardjē kundze iesaucās.

—            Ierādiet man guļu, kur vien vēlaties, — vīrs atbildēja

—    bēniņos vai stallī. Es samaksāšu kā par istabu.

—      Četrdesmit sū!

—      Četrdesmit sū? Lai notiek.

Ceļavīrs iegāja zālē un, atstājis uz sola sainīti un nūju, apsēdās pie galda, uz kura Kozete bija pasteigusies uzlikt pudeli vīna un glāzi. Tirgotājs, kas bija licis atnest savam zirgam ūdeni, aizgāja to padzirdīt. Kozete atkal apsēdās savā parastajā vietā zem virtuves galda un ķērās pie adīkļa. Svešais vīrs vēroja meiteni ar neparastu uzmanību.

Kozete bija vāja un bāla; viņai bija gandrīz astoņi gadi, bet pēc izskata varēja dot ne vairāk par sešiem gadiem. Rokas viņai bija pavisam sasprēgājušas no aukstuma, basās kājas bija sarkanas un tievas. Mugurā viņai bija kankari, un pa caurumiem varēja redzēt kailu miesu, kas bija vienos zilumos. Viņai pastāvīgi sala, un tāpēc viņa bija paradusi sēdēt ar kopā saspiestiem ceļgaliem. Un tagad, pārnākusi mājās gluži izmirkusi, viņa pai neiedrīkstējās pieiet pie pavarda, lai izžāvētu drēbes.

Pēkšņi Tenardjē kundze iekliedzās: — Jā, un kur tad ir maize?

Izdzirdusi saimnieces kliedzienu, Kozete, kā paradusi, žigli izlīda no pagaldes.

Maizi viņa bija pavisam aizmirsusi. Glābiņu meklēdama, viņa ķērās pie līdzekļa, pie kura allaž ķeras iebiedēti bērni, — viņa meloja.

—        Kundze, maiznīca bija slēgta.

—        Vajadzēja pieklauvēt.

—        Es klauvēju, kundze.

—        Nu, un?

—        Man neatvēra.

—              Rīt es uzzināšu, vai tā ir taisnība, — Tenardjē kundze noteica,— un, ja būsi melojusi, dabūsi pamatīgu pērienu. Bet tagad atdod man tos piecpadsmit sū.

Kozete iebāza roku priekšauta kabatā un nobālēja. Piecpadsmit sū monētas tur vairs nebija.

—        Žiglāk! — Tenardjē kundze sauca. — Vai tu dzirdi?

Kozete apgrieza kabatu otrādi — tā bija tukša. Kur gan nauda

varēja palikt? Nabadzīte nespēja izrunāt ne vārda. Viņa stāvēja kā sastingusi.

—             Tātad tu tos piecpadsmit sū esi pazaudējusi? — Tenardjē kundze ierēcās. — Vai varbūt tu man tos gribi nozagt?

Un viņa pastiepa roku pēc pletnes, kas karājās virs pavarda.

Sī briesmīgā kustība atdeva Kozetei spēku iekliegties:

—   Piedodiet, kundze! Es vairs tā nedarīšu, kundze!

Krodziniece noņēma pletni.

Kozete aiz bailēm ierāvās aizkrāsnē, cenzdamās sarauties un aizsargāt savus vārgos, puskailos loceklīšus.

—   Piedodiet, kundze, — svešais vīrs ierunājās, — es nupat redzēju kaut ko no meitenītes kabatas izkrītam un aizripojam. Varbūt tā ir tā pati nauda.

Viņš noliecās un brīdi izlikās kaut ko uz grīdas meklējam.

—   Tiešām, te tā ir! — viņš sacīja, atkal izsliedamies, un pasniedza sudraba monētu Tenardjē kundzei.

—   Jā, tā pati! — krodziniece noteica.

Taču tas nebija tas pats naudas gabals — šī bija divdesmit sū monēta. Tenardjē kundze ielika naudu kabatā, tikai uzmeta meitenei niknu skatienu un piekodināja:

—   Pielūko, lai tas vairs neatkārtotos!

Kozete atkal ielīda savā «suņa būdā», kā Tenardjē kundze dēvēja viņas pagaldi.

—   Jā, vai jūs nevēlaties vakariņas? — krodziniece apjautājās ceļavīram.

Viņš neatbildēja. Viņš likās iegrimis dziļās domās.

—   Kas viņš īsti ir par cilvēku? — Tenardjē kundze norūca caur zobiem. — Droši vien pēdējais ubags. Viņam nav pat naudas vakariņām. Vai tik viņš man samaksās par naktsmājām? Laime vēl, ka viņam neienāca prātā nozagt naudu, kas mētājās uz grīdas.

Tai brīdī atvērās durvis, un ienāca Eponīne un Azelma.

Tās bija tiešām divas jaukas meitenītes. Vienai bija spīdīgas, kastaņbrūnas matu pīnes, otrai garas, melnas bizes uz muguras. Abas bija tik spriganas, tīras, apaļīgas, veselīgas sārtvaidzes, ka prieks skatīties. Abas bija ģērbušās siltās vilnas kleitās, kurām netrūka arī greznības. Kad viņas ienāca, Tenardjē kundze īgnā, taču dievināšanas pilnā balsī iesaucās:

—   Nu, tad beidzot jūs arī esat klāt!

Pēc tam, paņēmusi vienu un otru klēpi, viņa tām saglauda matus, pārsēja lentas un tad, ar mātišķu maigumu palaidusi vaļā, iesaucās: — Tad ta uzcirtušās!

Meitenes apsēdās kaktā pie pavarda. Viņas bija paņēmušas līdzi lelli, kuru visvisādi izgrozīja pa klēpi, visu laiku jautri čivinādamas. Laiku pa laikam Kozete pacēla acis no sava adīkļa un bēdīga noskatījās meiteņu rotaļā.

Eponīne un Azelma uz Kozetes pusi pat nepaskatījās. Tā viņām bija kaut kas līdzīgs šunelim.

Māsu Tenardjē lelle bija ļoti veca, ļoti noplukusi un pavisam saplēsta, bet Kozetei, kurai vēl nekad mūžā nebija bijusi lelle — īsta lelle — tā likās apbrīnojami skaista.

Pēkšņi Tenardjē kundze ievēroja, ka Kozete nestrādā, bet skatās, kā mazās meitenes rotaļājas.

—             Ak šitā tu man strādā? Gan mana pletne tev iemācīs, kā jāstrādā! — viņa rēca.

Svešais vīrs, nepieceldamies no krēsla, pagriezās pret krodzinieci.

—             Kundze, — viņš pabailīgi smaidīdams sacīja, — lai taču viņa paspēlējas!

Krodziniece pikti atcirta:

—             Viņai jāstrādā, jo viņa ēd manu maizi! Es nevaru viņu barot par velti.

—       Un ko tad viņa strādā? — svešinieks jautāja.

Tenardjē kundze pagodināja viņu ar atbildi:

—       Ada manām mazajām zeķes, ja jums labpatīk zināt!

Svešais vīrs paraudzījās uz Kozetes nabaga sarkanajām kājiņām un turpināja:

—        Kad viņa nobeigs šo zeķu pāri?

—       Tai sliņķei tur vēl ir darba trim vai četrām dienām.

—       Un cik tāds zeķu pāris var maksāt, kad tas būs gatavs?

—       Vismaz trīsdesmit sū.

Vai jūs man tās nepārdotu par pieciem frankiem? — vīrs turpināja.

Tad pats Tenardjē uzskatīja par vajadzīgu iejaukties sarunā:

—              Protams, kungs, ja jūs vēlaties, mēs jums atdosim šo zeķu pāri par pieciem frankiem. Mēs nekad neko neatsakām saviem viesiem.

—             Tikai tūlīt pat jāsamaksā! — strupi un noteikti piebilda Tenardjē kundze.

—             Es pērku šo zeķu pāri, — svešinieks atbildēja un, izņēmis no kabatas piecfranku monētu, uzlika to uz galda, piebilzdams:

—        Un es par to maksāju.

Tad viņš pievērsās Kozetei:

—        Tagad tavs darbs pieder man. Spēlējies, mīļais bērns.

Tenardjē piegāja pie galda un klusēdams iebāza monētu vestes kabatā.

Tenardjē kundze nekā neiebilda. Viņa košļāja lūpas, un viņas seja pauda naidu.

Kozete aiz satraukuma drebēja. Beidzot viņa iedrošinājās pajautāt:

—        Kundze, vai tas tiesa? Vai es drīkstu spēlēties?

—        Spēlējies! — Tenardjē kundze bargā balsī atbildēja.

—        Pateicos, kundze, — Kozete sacīja.

Un tai brīdī, kad viņas mute pateicās Tenardjē kundzei, viņas mazā sirsniņa pateicās svešajam ceļavīram.

Tenardjē atkal piesēdās pie dzērājiem. Sieva viņam iečukstēja ausī: — Kas gan šis vīrs varētu būt?

—             Man ir gadījies redzēt miljonārus, kas staigāja tādās pašās drēbēs, — Tenardjē viszinīgi atbildēja.

Kozete bija nolikusi pie malas adīkli, bet no pagaldes ārā nelīda. Viņa allaž centās kustēties, cik vien maz iespējams. No kastes, kas atradās aiz muguras, viņa bija izvilkusi kaut kādas vecas lupatas un mazu alvas zobentiņu.

Eponīne un Azelma nepievērsa uzmanību tam, kas notika apkārt. Viņas noņēmās ar visai svarīgu darbu — pūlējās ievīstīt drāniņā kaķēnu. Lelle bija nomesta uz grīdas, un Eponīne, kas bija vecāka, par spīti kaķēna ņaudēšanai un pretestībai, vīstīja

to kaut kādās sarkanās un zilās lupatās. Noņemdamās ar šo svarīgo un grūto darbu, viņa vienā gabalā runāja:

—    Redzi, māsiņ, šī lelle ir daudz jocīgāka nekā tā. Viņa kustas, viņa ņaud, viņa ir silta. Spēlēsimies, māsiņ, ar šito. Viņa būs mana meitiņa. Un es būšu dāma. Es atnākšu pie tevis ciemos, un tu viņu apskatīsi. Pēkšņi tu ieraudzīsi viņai ūsas un brīnīsies. Pēc tam tu ieraudzīsi viņas ausis, tad asti un brīnīsies vēl vairāk. Un tu man pateiksi: «Ak dievs!» — un es tev teikšu: «Jā, kundze, tāda nu ir mana meitiņa. Tagad visas meitenītes ir tādas.»

Azelma sajūsmā klausījās Eponīnē. Tai laikā, kad Eponīne un Azelma vīstīja kaķēnu, Kozete tīstīja lupatiņās savu zobentiņu. Ievīstījusi, viņa paņēma to rokās un sāka klusi dziedāt.

Tenardjē kundze piegāja klāt svešiniekam.

«Manam vīram būs taisnība,» viņa nodomāja. «Ļoti iespējams, ka viņš ir kāds bagātnieks. Viņu vidū mēdz būt visādi dīvaiņi.» Viņa atspiedās ar elkoņiem uz galda malas.

—    Kungs … — viņa ieteicās.

Izdzirdējis vārdu «kungs», svešinieks pagriezās atpakaļ. Līdz šim krodziniece viņu bija uzrunājusi vienīgi par «mīļo cilvēku».

—  Vai zināt, kungs, — viņa turpināja, sataisīdama saldu seju, kas bija vēl pretīgāka par viņas nikno sejas izteiksmi, — es labprāt gribētu, lai bērns paspēlējas, man nekas nav pretī, ja jau jūs esat tik augstsirdīgs. Bet saprotiet, meitenei itin nekā nav. Viņai ir jāstrādā.

—  Tātad viņa nav jūsu bērns? — vīrs jautāja.

—  Žēlīgais dievs, nē taču, kungs! Tā ir maza ubadze, kuru mēs tāpat vien pieņēmām, aiz žēlastības. Viņa ir tīrā muļķīte. Droši vien galvā viņai ir ūdens. Redziet, cik viņai liela galva. Viņas labā mēs darām, ko vien varam, — neesam jau nekādi bagātie. Jau veselu pusgadu rakstām vienā rakstīšanā uz viņas dzimteni, bet neviens mums neatbild. Jādomā, ka viņas māte būs mirusi.

—  Ak tā! — svešais vīrs noteica un iegrima atkal pārdomās.

Pēkšņi Kozete pārtrauca savu rotaļāšanos. Dažu soļu atstatumā no galda viņa pamanīja uz grīdas lelli, ko Tenardjē meitenes bija nometušas, sākdamas rotaļāties ar kaķēnu.

Kozete izmeta no rokām ievīstīto zobentiņu un lēnām pārlaida skatienu pār kroga istabu. Tenardjē kundze klusi sarunājās ar vīru un skaitīja naudu, Eponīne un Azelma rotaļājās ar kaķēnu, ceļavīri ēda, dzēra un dziedāja, neviens viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņa nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Viņa rāpus izlīda no pagaldes, vēlreiz pārliecinājās, ka neviens viņu neuzmana, žigli aizlīda līdz lellei un to pakampa. Pēc brīža viņa bija savā agrākajā vietā. Viņa sēdēja nekustēdamās, bet tikai pagriezās tā, lai būtu priekšā lellei, kuru turēja rokās.

Neviens cits to nebija ievērojis, vienīgi svešais ceļavīrs, kas lēnām ēda savas trūcīgās vakariņas.

Kozetes prieks ilga kādas piecpadsmit minūtes.

Par spīti lielajai piesardzībai, viņa tomēr nebija ievērojusi, ka viena lelles kāja rēgojās ārā un pavarda uguns to gaiši apgaismoja. Sī spožā, rožainā kāja pēkšņi piesaistīja Azelmas uzmanību, un viņa sacīja Eponīnei:

—  Paskaties, māsiņ!

Abas meitenītes aiz pārsteiguma pārtrauca spēlēties. Kozete iedrošinājusies paņemt viņu lelli!

Eponīne piecēlās un, neizlaizdama no rokām kaķēnu, piegāja klāt mātei un sāka to raustīt aiz svārkiem.

—             Vai tu liksies mierā vai ne?! — māte sacīja. — Ko tu no manis gribi?

—             Māmiņ, paskaties! — meitene teica un parādīja ar pirkstu uz Kozeti.

Kozete aiz lielas sajūsmas, ka tikusi pie lelles, ne vairs ko redzēja, ne dzirdēja.

Tenardjē kundze aiz sašutuma piesmakušā balsī iesaucās:

—        Kozete!

Kozete tā nodrebēja, it kā zeme zem kājām būtu salīgojusies.

—        Kozete! — Tenardjē kundze atkārtoja.

Kozete paņēma lelli, nolika to zemē un sāka raudāt.

Tai brīdī svešais vīrs piecēlās kājās.

—        Kas noticis? — viņš apjautājās Tenardjē kundzei.

—             Vai tad jūs neredzat? — krodziniece atbildēja, norādīdama ar pirkstu uz lelli, kas gulēja pie Kozetes kājām.

—        Jā, jā, bet kas īsti? — svešais vīrs nerimās.

—             Šī ubadze iedrīkstējusies aiztikt manu meitu lelli! — Tenardjē kundze atbildēja.

—             Un tā dēļ tik liels tracis! — svešais atteica. — Nu, un kas tad ir, ja arī viņa ar lelli paspēlētos?

—             Viņa tai pieskārās ar savām netīrajām rokām, — Tenardjē kundze nerimās, — ar savām drausmīgajām rokām!

To izdzirdējusi, Kozete sāka raudāt vēl skaļāk.

—        Vai tu klusēsi?! — Tenardjē kundze uzbļāva.

Svešais vīrs devās tieši uz ārdurvīm, atvēra tās un izgāja.

Viņš vēl lāgā nebija izgājis, kad krodziniece, izmantodama viņa prombūtni, tik stipri iespēra Kozetei ar kāju, ka meitene skaļi iekliedzās.

Pēc brīža durvis atkal atvērās, un tajās parādījās svešais vīrs; rokās viņam bija brīnišķīgā lelle, kuru jau no paša rīta bija

apbrīnojuši visi ciema bērni. Šo lelli vīrs nolika Kozetei priekšā un teica: — Ņem, tā ir tava.

Kozete pacēla acis uz augšu; viņa raudzījās uz vīru, kas viņai bija atnesis lelli, tā, kā būtu raudzījusies uz tuvojošos sauli. Viņa dzirdēja to sakām: «Tā ir tava.» Viņa paraudzījās uz vīru, paraudzījās uz lelli, tad lēnām atvirzījās pie sienas un paslēpās pagaldes dziļākajā kaktā. Viņa vairs neraudāja, viņa vairs nekliedza, likās, viņa vairs nedrīkstēja pat elpot.

Tenardjē kundze, Eponīne un Azelma stāvēja kā sastingušas. Pat apmeklētāji bija pārtraukuši dzeršanu. Visā traktierī bija iestājies svinīgs klusums.

Tenardjē kundze, mēma un gluži pārakmeņojusies, atkal noņēmās ar minēšanu: «Kas šis vecis īsti ir? Ubags? Miljonārs? Varbūt gan viens, gan otrs, tas ir — zaglis.»

Krodzinieks raudzījās brīžam uz lelli, brīžam uz ceļavīru; likās, viņš svešinieku aposta, tāpat kā viņš apostītu naudas maisu. Tas viss notika zibenīgi. Piegājis klāt savai sievai, viņš klusi sacīja:

—  Šis krāms maksā vismaz trīsdesmit franku. Neesi muļķe. Lien uz vēdera šā vīra priekšā.

Tad Tenardjē kundze liekulīgi saldā balsī sacīja Kozetei:

—  Nu, Kozete, kāpēc tad tu neņem savu lelli?

Kozete sadūšojās iznākt no savas alas.

—       Mīļo Kozetīt, — pievienojās pats Tenardjē mīlīgā balsī,

—   kungs tev dāvina lelli. Ņem to! Tā ir tava!

Kozete lūkojās brīnišķīgajā lellē ar tādām kā bailēm. Viņas seja vēl bija slapja no asarām, bet acīs jau iemirdzējās prieks. Viņai likās, kolīdz viņa šai lellei pieskarsies, tūdaļ nograndīs pērkons.

Taču kārdinājums bija pārāk liels. Beidzot viņa pienāca klāt un, pagriezusies pret Tenardjē kundzi, bikli nomurmināja:

—  Vai drīkst, kundze?

Nav vārdu, ar kuriem varētu aprakstīt to izmisuma, baiļu un reizē sajūsmas izteiksmi, kas atspoguļojās Kozetes sejā.

—  Nu protams! — Tenardjē kundze atbildēja. — Tā ir tava. Kungs tev to dāvina.

—  Vai tiešām, kungs? — Kozete nerimās. — Vai tas tiesa? Vai šī dāma ir mana?

Šķita, ka svešinieka acīs sariesās asaras. Viņš likās tik ļoti aizgrābts, ka baidījās bilst kādu vārdu, lai neuznāktu raudas. Viņš pamāja Kozetei ar galvu un ielika «dāmas» roku meitenes mazajā roķelē.

Kozete spēji atrāva roku, it kā «dāmas» roka to būtu apdedzinājusi, un sāka raudzīties klonā. Tad pēkšņi apgriezās un strauji paķēra lelli. — Es viņu nosaukšu par Katrīnu! — viņa sacīja.

Tas bija dīvains skats, kad Kozete pie savām skrandām piespieda lepno lelli ar lentām un jauno, tīro, rožaino muslīna tērpu.

—  Kundze, — Kozete turpināja, — vai es drīkstu viņu nosēdināt krēslā?

—  Jā, mans bērns, — Tenardjē kundze atbildēja.

Tagad savukārt Eponīne un Azelma nolūkojās ar skaudību Kozetē. Kozete nosēdināja Katrīnu krēslā, pēc tam pati nosēdās tās priekšā uz grīdas un mēma, nekustīga tajā raudzījās.

—  Spēlējies taču, Kozete! — svešinieks mudināja.

—  O, es jau spēlējos! — meitene atbildēja.

Šai mirklī Tenardjē kundze svešo vīru ienīda tik ļoti kā nevienu cilvēku pasaulē. Taču vajadzēja savaldīties. Viņa steidzās aizsūtīt savas meitas gulēt, tad palūdza no svešā vīra atļauju sūtīt gulēt arī Kozēti.

—  Meitene šodien ir tik ļoti nogurusi, — viņa piebilda gādīgas mātes balsī.

Un Kozete aizgāja gulēt, paņemdama līdzi savu Katrīnu.

Svešais vīrs sēdēja, atspiedies ar elkoņiem uz galda, un atkal gremdējās pārdomās. Visi pārējie kroga apmeklētāji bija pārtraukuši dziedāšanu un pamazām izklīda. Viņi noraudzījās pa gabalu svešiniekā ar tādām kā goddevīgām bailēm. Šis dīvainais, tik trūcīgi ģērbies vīrs, kas dāsni bārstīja naudu un dāvināja milzīgas lelles kaut kādiem sušķa meitēniem koka tupelēs, bija, protams, lielisks, bet tai pašā laikā arī aizdomīgs cilvēks.

Aizritēja vairākas stundas. Kroga apmeklētāji bija aizgājuši, krogs slēgts, apakšstāva zāle tukša, ugunis izdzēstas, bet svešais vīrs joprojām sēdēja tai pašā vietā un tai pašā pozā. Laiku pa

I,likām viņš tikai apmainīja elkoni, uz kura atbalstījās. Un tas bija viss. Bet kopš tā brīža, kad Kozete bija aizgājusi, viņš vairs netika izrunājis ne vārda.

Zālē vēl bija palikuši vienīgi abi Tenardjē.

—       Vai tad viņš visu nakti tā sēdēs? — rūca krodziniece.

Kad pulkstenis nosita divi, viņa sacīja vīram:

—        Es eju gulēt. Dari ar viņu, ko gribi.

Krodzinieks apsēdās kaktā pie galda, aizdedza sveci un sāka lasīt laikrakstu.

Tā pagāja krietna stunda. Cienījamais krodzinieks vismaz trīs reizes izlasīja visu avīzi. Svešais vīrs pat i nepakustējās.

Tenardjē sāka knosīties, klepoja, spļāva, šņaukājās, čīkstināja krēslu. Svešais vīrs joprojām nepakustējās. «Varbūt viņš ir aizmidzis?» Tenardjē nodomāja.

Beidzot, noņēmis cepuri, viņš klusītiņām piegāja klāt un uzdrošinājās pajautāt:

—       Vai kungs nevēlētos atpūsties?

—       Jā, pareizi! — svešinieks atbildēja. — Kur jums ir stallis?

—        Es jūs pavadīšu, kungs, — ar smaidu atteica Tenardjē.

Viņš paņēma sveci, svešinieks — savu sainīti un nūju, un

abi uzkāpa otrā stāvā un iegāja istabā, kas bija ļoti grezni uzposta — ar sarkankoka mēbelēm, milzīgu gultu un sarkaniem kalikona aizkariem.

—        Kas tad te ir? — svešais vīrs jautāja.

—        Šī ir mūsu pašu guļamistaba, — krodzinieks atbildēja.

—       Man labāk patiktu zirgu stallis, — svešais teica.

Tenardjē likās nedzirdam šo ne visai laipno piezīmi. Viņš aizdedza divas pavisam jaunas vaska sveces, kas stāvēja uz kamīna. Tajā liesmoja diezgan spoža uguns. Krodzinieks atstāja svešo vīru vienu un devās uz savu istabu. Kolīdz sieva izdzirdēja vīra soļus, viņa tam sacīja:

—       Vai zini, es to Kozeti rīt pat padzīšu no mājas.

Tenardjē dzedri atteica:

—       Tu nu gan pārāk steidzies!

Viņi nepārmija vairāk ne vārda, un pēc brīža svece viņu istabā tika nodzēsta.

Ce|avīrs bija nolicis kaktā savu nūju un sainīti. Pēc saimnieka aiziešanas viņš apsēdās atzveltnes krēslā un kādu brīdi sēdēja, iegrimis domās. Pēc tam noāva kurpes, paņēma vienu no abām svecēm, otru nopūta, atgrūda vaļā durvis un izgāja no istabas, visu laiku raudzīdamies apkārt, it kā kaut ko meklēdams. Izgājis cauri gaitenim, viņš nonāca pie kāpnēm. Tur viņš izdzirdēja pavisam klusu skaņu, kas atgādināja bērna elpošanu. Viņš devās šās skaņas virzienā un nokļuva kādā patrepes telpā. Tur starp daždažādiem veciem groziem un trauku lauskām, starp putekļiem, zirnekļu tīmekļiem stāvēja gulta, ja par gultu var saukt tik cauru salmu maisu, no kura līda ārā salmi, un tik cauru segu, ka pa caurumiem varēja redzēt to pašu salmu maisu. Palagu nebija. Un šīs cisas atradās tieši uz klona. Šais cisās gulēja Kozete.

Svešais vīrs piegāja klāt un ilgi viņā noraudzījās.

Kozete gulēja cietā miegā. Gulēja ar visām drēbēm. Ziemu viņa nekad neizģērbās, lai nebūtu tik auksti.

Sev klāt viņa bija piespiedusi lelli, kuras lielās, atvērtās acis tumsā spīdēja. Laiku pa laikam meitene dziļi nopūtās, it kā nupat grasīdamās uzmosties, un gandrīz krampjaini spieda sev klāt lelli. Blakus guļasvietai stāvēja viena no viņas koka tupelēm.

Pa atvērtajām durvīm līdzās Kozetes būcenim bija redzama paliela, tumša istaba. Svešais vīrs tajā ielūkojās. Istabas dibenā aiz stikla durvīm varēja redzēt divas vienādas sniegbaltas bērnu gultas. Tās bija Azelmas un Eponīnes gultiņas.

Svešais vīrs jau grasījās iet atpakaļ, kad viņa skatiens atdūrās pret kamīnu. Šai kamīnā nebija ne uguns, pat ne pelnu, bet tajā tomēr bija kaut kas, kas piesaistīja ceļavīra uzmanību. Tās bija divas skaistas dažāda lieluma bērnu kurpītes. Ceļavīrs atcerējās vecveco jauko bērnu paradumu nolikt svētku vakarā savas kurpītes kamīnā un gaidīt, ka labā burve naktī tajās ieliks kādu brīnišķīgu dāvanu. Eponīne un Azelma tad nu bija nolikušas kamīnā katra pa kurpītei.

Ceļavīrs noliecas.

Burve, tas ir māte, bija jau šeit bijusi, un katrā kurpītē mirdzēja jauna, skaista desmit sū monēta.

Svešais vīrs izslējās un gribēja jau iet prom, kad pavisam malā, vistumšākajā kamīna kaktiņā ieraudzīja vēl kādu priekšmetu. Ieskatījies viņš pazina, ka tā ir koka tupele, drausmīga, rupji apstrādāta, galīgi novalkāta, ar pelniem un sakaltušiem ’dubļiem pārklāta koka tupele. Tā bija Kozetes tupele. Šai tupelē nebija nekas ielikts.

Svešais vīrs parakņājās vestes kabatā, noliecās un ielika Kozetes tupelē zelta luidoru.

Pēc tam viņš klusītiņām atgriezās savā istabā.

Nākamajā rītā, vismaz pāris stundu pirms gaismiņas, pats Tenardjē ar spalvu rokā sēdēja traktiera zālē pie galda, ko apgaismoja svece, un gudroja rēķinu svešajam ceļavīram.

Viņa sieva stāvēja līdzās un pieliekusies sekoja tam, ko viņš rakstīja. Mājā varēja dzirdēt troksni — Kozete slaucīja kāpnes.

Pēc krietnas ceturtdaļstundas un pēc vairākiem svītrojumiem Tenardjē bija sacerējis šādu mākslas darbu:

Rēķins kungam no pirmā numura.

Vakariņas …………………………. 3 franki

Istaba……………………………….. 10 franki

Svece……………………. . . 5 franki

Apkurināšana …………………….. 4 franki

Apkalpošana………………………. 1 franks

Kopā…………………………………………….. 23 franki

—              Divdesmit trīs franki! — Tenardjē kundze iesaucās sajūsmā, kurai jaucās klāt zināmas bažas.

Tenardjē salti iesmējās un teica:

—        Gan samaksās.

—             Jā, — sieva turpināja, «— neaizmirsti, ka es šodien Kozeti padzīšu no mājas! Šis ķēms ar savu lelli ēd man kopā sirdi!

Tenardjē aizkūpināja pīpi un atbildēja:

—        Tu nodosi rēķinu tam vīram.

Tad viņš izgāja ārā.

Viņš vēl nebija paguvis iziet, kad ienāca ceļavīrs. Tenardjē tūdaļ pat atgriezās un palika nekustīgi stāvam pusatvērtajās durvīs tā, ka viņu varēja redzēt vienīgi sieva.

Svešajam vīram rokās bija nūja un sainītis.

—             Jūs jau tik agri augšā! — sacīja Tenardjē kundze. — Vai tad kungs grib mūs jau atstāt?

To teikdama, viņa apjukusi grozīja rokās rēķinu. Viņai bija neērti pasniegt tādu rēķinu cilvēkam, kas izskatījās pēc īsta ubaga.

Svešais vīrs likās noraizējies un izklaidīgs. Viņš atbildēja:

—        Jā, kundze, es aizeju.

—             Tātad kungam nekādu darīšanu Monfermeijā nebija? — saimniece turpināja.

Nē. Iegriezos šeit tikai pa ceļam. Cik es jums esmu parādā.

Krodziniece, neka neatbildēdama, pasniedza viņam salocīto papīra lapu.

Vīrs atlocīja papīru, ieskatījas tajā, bet viņa uzmanība, acīm redzot, bija pievērsta kaut kam citam.

—    Vai jums šeit, Monfermeijā, labi veicas ar veikala lietām, kundze? — viņš ievaicājās.

—     Nekas, — Tenardjē kundze atbildēja, pārsteigta, ka viņš nekā nesaka par rēķinu. Un tad žēlabainā, gaudulīgā balsī turpināja: — Vai, kungs, tagad jau ir dikti grūti laiki! Turklāt šai apvidū ir tik maz turīgu ļaužu, visi tādi trūcīgi … Ja mums šad un tad negadītos tādi devīgi un bagāti ceļavīri kā jūs, kungs … Mums ir tik daudz izdevumu. Ņemsim kaut vai to mazo skuķi — viņa jau mums matus no galvas ēd nost!

—  Kāds skuķis?

—    Nu, jūs taču zināt — tā mazā! Kozete! Cīrulītis, kā viņu šeit iesaukuši!

—  Aktā! — svešais vīrs noteica.

Tenardjē kundze turpināja:

—     Šie laucinieki dod tik muļķīgas iesaukas! Viņa taču drīzāk izskatās pēc sikspārņa nekā pēc cīruļa. Redziet, kungs, mēs žēlastības dāvanas nelūdzam, bet arī paši tās nespējam dot. Man nav nekādas vajadzības barot svešu bērnu.

—     Bet ja nu jūs no viņas atbrīvotu? — jautāja svešais vīrs, pūlēdamies piešķirt balsij vienaldzības izteiksmi, bet tā tomēr drebēja.

—  No kā? No Kozetes?

— Jā.

Sarkanā, negantā krodzinieces seja atplauka riebīgā smaida.

—    Ai, kungs! Mīļais kungs! Ņemiet viņu, ņemiet sev, aizvediet viņu prom, dariet ar viņu, ko vien gribat, kaut vai apēdiet, mēs jums par to teiksim vienīgi paldies!

— Tātad norunāts.

—  No tiesas? Jūs viņu ņemsit?

—        Ja, ņemšu.

—        Tūlīt?

—        Tūlīt pat. Pasauciet meitenīti.

—         Kozete! — Tenardjē kundze skaļi pasauca.

—              Tikmēr, — svešais vīrs turpināja, — es nokārtošu savu rēķinu. Cik man jāmaksā?

Uzmetis rēķinam acis, viņš nespēja noslēpt pārsteigumu:

—        Divdesmit trīs franki?

Krodziniece droši atbildēja:

—        Patiešām, kungs, — divdesmit trīs franki.

Svešinieks uzlika galdā piecas piecfranku monētas.

—        Atvediet meiteni, — viņš noteica.

Tai mirklī istabas vidū iznāca pats Tenardjē un sacīja:

—        Kungs ir parādā tikai divdesmit sešus sū.

—        Divdesmit sešus sū! — sieva iesaucās.

—              Divdesmit sū par istabu un sešus sū par vakariņām. — Tenardjē dzedri apstiprināja. — Bet par meiteni — par to man ar kungu būtu mazliet jāparunā. Sieva, atstāj mūs vienus!

Tiklīdz viņi bija palikuši vieni, Tenardjē piedāvāja ceļavīram krēslu. Ceļavīrs apsēdās; Tenardjē palika stāvam kājās, un viņa sejā parādījās labsirdīga un vientiesīga izteiksme.

—        Redziet, kungs, man jums jāsaka, ka es šo bērnu dievinu.

Svešais vīrs viņu cieši uzlūkoja.

—        Kādu bērnu?

—              Nu, mūsu mazo Kozeti! Jūs taču gribat viņu aizvest prom? Labi, teikšu jums atklāti: es tam nevaru piekrist. Man viņas pietrūks. Tiesa, viņa mums dārgi izmaksā, tiesa, viņai ir savi trūkumi, tiesa, mēs neesam bagāti, tiesa, ka par viņas slimošanu vien esmu izdevis vairāk nekā četrsimt franku! Bet viņai nav ne tēva, ne mātes, es viņu uzaudzināju. Es mīlu šo meitenīti. Manai sievai gan ir ātra daba, bet arī viņa to mīl. Saprotiet, viņa mums ir tikpat kā pašu bērns.

Svešais vīrs joprojām cieši lūkojās krodziniekā. Tas turpināja:

—        Piedošanu, kungs, bet neviens taču neatdos savu bērnu

kuram katram garāmgājējam. Vai man nav taisnība? Galu galā es neko nesaku, jūs esat bagāts, jums ir godīga cilvēka izskats, un ja tas nāktu viņai par labu … Bet man gribētos zināt… Jūs taču saprotat: ja es viņu atlaistu, es tomēr gribētu zināt, pie kā viņa atrodas, lai šad tad viņu apciemotu, lai viņa zinātu, ka viņas labais audžutēvs ir par viņu nomodā. Es pat nezinu jūsu vārda. Jūs viņu aizvedīsit, bet man būs jāvaicā: «Kur gan ir mūsu Cīrulītis? Kurtas aizlidojis?»

Svešinieks, aizvien vēl cieši vērdamies krodziniekā, atbildēja nopietnā un stingrā balsī:

—  Ja es vedīšu Kozeti prom, tad arī aizvedīšu, un tas ir viss. Jūs nedabūsit zināt ne manu vārdu, ne kur es dzīvoju; jūs nedabūsit zināt, kur viņa paliks, un man ir vēlēšanās, kaut viņa jūs savā mūžā nekad vairs neredzētu. Vai jūs tā esat ar mieru? Jā vai nē?

Izdzirdējis svešā vīra skaidro un noteikto atbildi, Tenardjē uzreiz grozīja savu toni un sacīja:

—  Kungs, man ir vajadzīgi tūkstoš piecsimt franki.

Svešinieks izņēma no sānkabatas vecu, melnu ādas kabatas

portfeli, atvēra to un izvilka no tā trīs naudaszīmes, ko uzlika galdā. Tad, uzspiedis uz tām s*avu plato īkšķi, sacīja krodziniekam: — Atvediet šurp Kozeti!

Bet ko pa visu šo laiku darīja Kozete?

No rīta pamodusies, viņa tūdaļ bija aizskrējusi pēc savas koka tupeles. Tajā viņa atrada zelta naudas gabalu. Kozete tīri vai apstulba. Viņa nezināja, ka tā ir zelta nauda, jo nekad tādu nebija redzējusi; viņa to žigli paslēpa kabatā, it kā būtu nozagusi. Un tomēr meitene juta, ka monēta pieder viņai, viņa uzminēja, no kurienes šī dāvana nākusi, taču priekam, ko viņa izjuta, jaucās klāt tādas kā bailes. Viņai bija bail no lelles, bija bail no zelta monētas. Vienīgi no svešā vīra viņai nebija bail. Gluži otrādi, tā tuvums meiteni iedrošināja. Kopš viņa mežā bija sastapusi veco vīru, viņas dzīvē viss it kā pārvērtās. Kopš piecu gadu vecuma, jau kopš tā laika, kā viņa atcerējās, nabaga meitene

vienmēr bija trīcējusi no aukstuma un bailēm. Agrāk viņas sirsniņa bija salusi, tagad tai bija silti. Viņa vairs tik [oti nebaidījās no Tenardjē kundzes. Viņa vairs nebija viena — viņai bija aizstāvis.

Viņa bija žigli ķērusies pie sava parastā rīta darba. Zelta luidors, kas atradās tai pašā priekšauta kabatiņā, no kuras iepriekšējā vakara bija izkritusi piecpadsmit sū monēta, viņu priecināja. Viņa tam neiedrošinājās pieskarties, bet krietnu brīdi to aplūkoja. Slaucīdama kāpnes, viņa šad tad pēkšņi apstājās un palika nekustīgi stāvam, aizmirsusi slotu un itin visu pasauli, raudzīdamās uz spožo zvaigznīti priekšauta kabatiņā.

Vienā no šādiem mirkļiem viņai pienāca klāt Tenardjē kundze.

Pēc vīra rīkojuma viņa bija nākusi meiteni pasaukt. Un tavu brīnumu — viņa meitenei neiegrūda nevienu duncku un to neizlamāja.

—  Kozete, — viņa sacīja gandrīz maigi, — nāc labi žigli.

Pec brītiņa Kozete iegāja kroga apakšējā istabā.

Svešais vīrs paņēma savu sainīti un to atraisīja. Sainī bija vilnas kleitiņa, priekšautiņš, parķa ņieburiņš, bruncīši, lakatiņš, vilnas zeķes, kurpes — vārdu sakot, viss, kas nepieciešams astoņus gadus vecas meitenes apģērbam.

—  Mīļais bērns, — svešais vīrs sacīja, — paņem to visu un ej labi ātri pārģērbties.

Ausa rīts, kad Monfermeijas iedzīvotāji, atvērdami savas namdurvis, redzēja pa ielu aizejam kādu vecu, trūcīgi ģērbtu vīru, kas veda aiz rokas meitenīti. Meitenīte nesa rokās lielu lelli rožainā kleitiņā.

Vīru neviens nepazina; daudzi nepazina arī Kozeti, jo viņa vairs nebija skrandās.

Kozete gāja projām. Ar ko? Viņa to nezināja. Uz kurieni? Viņa nezināja. Viņa saprata tikai vienu: Tenardjē traktieris tagad uz visiem laikiem paliek viņai aiz muguras.

Viktors Igo KOZETE

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purviņš. Korektore 1. Lakstīgala. Tehn. redaktore

L. Vaslļevska.

Nodota salikšanai 1974. g. 3. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 31. janvārī. Papīra formāts 70 x 90'/i«. Ofseta papīrs 100 g. 2 fiz. iespiedi.: 2.34 uzsk. iespiedi., 1.8 izdevn. 1, Metiens 60 000 eks.

Maksā 14 kap.

Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Nr. 177/27049-B-310. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas Rigas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 1113.

Content

Igo Viktors Kozete