Avotiņa Daina

Lietus rūķi

Lietus rūķi

.

JANĪNA DEGUTĪTE

MŪSU ZEME

Jūs guliet, manas upes,

Zem tiltiem kristālziliem.

Un sapņojiet jūs, egles,

Par pilīm mākoņos.

Pa kupenām dziļdziļām

Brien noguruši aļņi.

Un mežā aizspurdz zīle,

Un man tik gaiši tiek.

Lai vienmēr balti būtu

Mums dzimtās zemes bērzi.

Lai modri mēs un saule

Mums mājās dzīvotu.

Lai nepietrūkst nevienam

Ne maizītes, ne dziesmu.

Lai bērni līdz ar putniem

Dzied līksmi pasaulē!

CĪRUĻA DZIESMA

Savu dzimto lauku pelēkumā

Cīrulītis sapņoja par to,

Kā uz dziesmas celsies debess jumā —

Augstāk daudz par kļavu augstāko.

Tad viņš dziedāja un cēlās gaisā,

Un drīz pavērās balts logs.

Tur pa logu balto — mākoņplaisu

Saule viņam pamāja ar roku.

Bet no lejas — sila malas gravas

Zilu vēsti sūta vizbules.

Visu zemi, tinis dziesmā savā,

Cīrulītis pretī saulei nes.

VĒSTULE

Vēstules nes mammai,

Vēstules nes tētim.

Kāpēc vēstulīti

Man kāds neatsūta?

Gribētu es loti

Pats tur pastā strādāt.

Es bez vēstulēm tad

Ļaudis neatstātu.

»

Vēstules ir līksmas —

Tā kā taurenīši.

Vēstules ir skumjas —

Tā kā migla rītos.

Gaidītājiem nestu

Tās — kā taurenīšus.

Lai redz sauli spīdam,

Zemi zaļojošu.

Lai rudzītis nenosaltu,

Lai to vēji nesaliec,

Māte zeme dēlam staltam

Dzīvu asins lāsi sniedz:

—     Vēl nesīšu izturību,

No ozola aizņemšos.

i

Jautru prātu, drošu gribu —

To strautiņis mazais dos.

Ik dieninas atveldzēšu,

» *

Audz, dēliņi, pastiepies.

Sasildīšu, cik vien spēšu,

Audz, rudzīti, vārpu ries!

ZĪMĒJUMS

Zīmēju māju. Ar putniem zaru.

Un ceļu — bez gala garu.

Zīmēju sauli. Un jūru plašu.

Un zaļspārni vēju ašu.

Zīmēju pīpeņu lauku baltu

Un smaržīgu maizi uz galda,

Un mākoņus, debesis augstas

Un ābolu sārtu uz plaukstas.

Zīmēju bērzu un zvaigznes staru,

Un ceļu — bez gala garu.

SIENAZĪSA BĒDAS

Sienāzīti, zaļkājīti,

Kur tu čīgā, kur tu mīti?

Vai tev vijolīte pušu,

Vai tev dziesmas izbirušas?

Vai tev saulīte ir salta,

Vai nav rīta rasa salda?

—      Dziesmu pietiks tev un man,

Arī vijolīte skan.

Rasu tīk man nobaudīt,

Saulīte man silta spīd.

Tikai nav man mājas savas,

Nopļauta ir zaļā pļava.

Nav ne brālīšu, ne ziedu.

Kam lai tagad dziedu?

TRĪS KRĀSAINAS DZIESMIŅAS

Sarkanā

Esmu lauku sarkanā liesma,

Un man ir maza, sarkana dziesma.

Lauku magone — tā mani sauc.

Atnāc, sarkanu dziesmu man daudz!

Pašas saulītes esmu aicināta.

Stāvu, ceļmalas putekļiem klāta.

Salti vēji mani pluinī un vajā.

Ņem sarkano dziesmu, ja vajag.

Es esmu gundega,

Draudzene tava.

Skan visa pļava,

Jo mana dziesmiņa

r

Tāda dzeltena,

Tāda dzeltena!

Un taureņi dejo,

Un pļava skan.

Es neesmu taurenis,

Neprotu dejot.

Tikai dziesmiņa man

r

Tāda dzeltena —

Kā saulīte smejot,

Kā saulīte smejot!

Es neesmu taurenis,

Tik gundega pļavā,

Draudzene tava.

Zila

Ne uz brīdi

Neaizmirsti neaizmirstulīti.

Tā zila pie avota zied

Un zilu dziesmiņu dzied.

Lai kādi tālumi šķir,

To visi un visur dzird.

Kur pēkšņi, zilā, pazudi, kur mīti?

Atceries — neaizmirstulīti!

MAIZĪTE SMAIDA

Skaties, uz manas delnas

Rupjmaizes rieciens melns.

Maizīte raudās, ja prātu tīšu

Slinkošu, to necienīšu.

Ja sliņķis to ēd, maizītei netīk.

Man maizīte neraud turpretī.

Cik protu, cik čakli varu,

Visus darbus es daru.

Tāpēc maizīte vienā laidā,

Guļot man plaukstā, smaida.

APSĪTEI AUKSTI

Kādi noskumuši lauki,

Un cik rudens bargs!

Apsītei uz kalna

Lapas dreb un sarkst.

Pelēki tai svārki,

Ai, cik auksti ir!

Zemās mākoņgubas

Saule nepašķir.

Apsei basās kājas

Pirmās salnas dzel.

Ka tik pinkās matus

Vēji nesaveļ.

—     Saulīt, kur tu esi? —

Ai, cik auksti ir!

Zemās mākoņgubas

Saule nepašķir.

KOSTS KUBILINSKS

MANI SKAITLI

Viens

Zinu:

Galva man ir viena.

Tā man domā

Katru dienu.

Pastāvu

Un padomāju,

Beidzot uzceļu

i

Sev māju.

Arī seja

Man ir viena.

To es mazgāju

Ik dienas:

Bērnudārzā,

Kur es eju,

Nevar rādīt

Melnu seju.

Mute —

Mute man ir viena.

Dzer no rītiem

Saldu pienu.

Tajā zobiņu

Ir daudz,

Katru citādi

Tos sauc.

Divas acis

Talkā nāk,

Zābaciņu

Meklēt sāk.

Nu man atkal

Rokā viņš,

Katrā kājā

Zābaciņš.

Trīs

Man trīs gadi

Un jau senis

Tāpēc nopirkts

Trīsritenis.

Pilsētā

To iegādāties

Bija tētis mans

Ar māti.

Ai, cik labi

Sētā braukāt,

Kad ar māti

Ejam laukā.

Sētsvidū

Bij gaiļi trīs,

Visiem sārtās

Sekstes trīs.

«Ko-ko-ko!

Kikerigū!

Vai nav bērnu

Lielīgu?»

«Tiš, jūs gaiļi,

Kikerigū!

Nav te bērnu

Lielīgu!»

Četri

«Vējdzirnavas

Tev un man.

Cik tām spārnu?

Četri gan!»

Audrim brīnums:

«Vai patiesi?

Tad jau var

Tās aizlaisties!»

«Neaizlidos…

Nav jau vārna,

V  ējdzirnavas

Koka spārniem.»

Koka galdiņš

Man ir mājās,

Un šim galdam

Četras kājas.

Leļļu bars

Tam apsēdis,

Gaidīt gaida

Brokastis.

Vel man ratiņi

Ir mājās

Četriem riteņiem,

Kā klājas.

«V iens, divi, trīs …

Kur ceturtais?

Nokritis —

To neredz vairs…»

Mājās man ir

Rikšotājs,

Arī tam ir četras kājas,

Kad ar bēro

Laukā jāju,

Putekļi vien

Putināja.

Vēl tik vajag

Apkalt viņu,

Vajag četru

Pakavinu.

Tagad katrs

Kaut ko spēs,

Sētā dosies priecīgs!

Bērnudārzā

Protam mēs

Skaitīt jau līdz pieci.

DZINTARIŅI

—     Ai, vējiņi,

Draiskulīti,

Kurp tu skriesi tā?

—     Skriešu meklēt

Dzintarinus

Smiltīs jūrmalā!

— Ai, zivtiņa,

Sārtspurīte,

Kurp tu skriesi tā?

—     Skriešu meklēt

Dzintarinus

Jūras dibenā!

—     Ai, zaķīti,

Strupastīti,

Kurp tu skriesi tā?

—     Varbūt jūra

Dzintarinus

Iznes liedagā!

—      Ai, saulīte,

Zeltmatīte,

Ko tu mirdzi tā?

Apkalšu es

Bēro savu,

Stalti jāšu

Tad uz pļavu.

Pieci

Pirkstainīši

Man ir glīti,

Košiem rakstiem

I zrakstīti…

Tagad sāksim

Skaitīt paši,

Cik tiem pirkstu,

Aši, aši!

Visiem iznāk

Tieši pieci,

Tikai Aļģim

Četri vien.

Ej nu tagad

Gudrs tieci,

Tīrie brīnumi,

Nudien!

Mazā Rūta

Pamanīja —

īkški aizmirsis

Viņš bija …

—      Ieraudzīju

Dzintariņus

Smiltīs jūrmalā!

MĀKSLINIECE

Es žirafei, kā māku,

Reiz snuķi zīmēt sāku,

Bet māsa tikai smēja

Un visu izbrāķēja:

«Tu aizmirsusi, lūk, ko —

Ar zobiem lapas plūkā.»

Pēc tam, kā pati spēju,

Es cāli uzzīmēju …

Bet māsa atkal prasa:

«Vai cālim zobi asi?»

Un smaidot teica klusi:

«Tu knābi aizmirsusi!»

Ja māsa atkal smiesies,

Es atbildēšu šādi:

Vai tiešām biezos mežos

Nav zvēru daždažādu?…

DIVI ZAĶĒNI

Rotaļa

Divi zaķi,

Pelēcīši,

Kāpostiņus stāda,

Pliku, plaku,

Pliku, plaku —

Kāpostiņus stāda.

Vecais vilks,

Klibais vilks

Izlīda no meža,

Dripu, drapu,

Dripu, drapu —

Izlīda no meža.

Zaķi brēca,

Zaķi lēca

Prom pie mātes mājās,

Čipu, čapu,

Cipu, čapu —

Prom pie mātes mājās.

Vecais vilks,

Klibais vilks

Dzina zaķiem pēdas,

Briku, braku,

Briku, braku —

Dzina zaķiem pēdas.

Zaķu bērnus,

Strupastīšus,

Vilks vairs nepanāca,

Šniku, šnaku,

Sniku, šnaku —

Vilks vairs nepanāca.

Zaķu bērni,

Pelēcīši,

Lēkāja aiz prieka,

Klipu, klapu,

Klipu, klapu —

Lēkāja aiz prieka.

JUSTINS MARCINKEVIČS

TUPEŅU RAKŠANA

Ieraudzīju tupeni,

Kad pie vagas stāju.

Gribēju jau grozā likt — / t

Skatos — divas kājas.

Arī divas actiņas

Cietā pierē šķeltas.

Ja būs skaisti apģērbts tas,

Lelle tiks par velti.

Jāapsien būs lakats glīts,

Pašūšu vēl kleitu.

Tupen, esi labulīts!

Ja ne — grozā ej tu!

BĒRZS

Stāv pie lauka smuidrs, liekns bērzs,

Izskrējis no birzes pāri vagām.

Vai vējš atnesis, un tādēļ viņš tik sērs,

Vai pats atnācis — kas pateiks tagad?

Tikai viņam vienam grūti tur —

Zibens skaudri cērtas stumbrā slaidā,

Nevar paglābties no vētras it nekur.

Kādēļ, bērzi, viņu vienu laidāt?

—     Vai, vai, vai, cik auksti! —

Rudens bēdas sūdz.

—     Svārki nenoausti, —

Kam lai cimdus lūdz?

Kajas ari slapjas

Saltā lietū kļūst,

Kas no kļavas lapas

Pašūs zābakus?

Lūdzu pašūt vēju —

Diegi mezglojas.

Nav tam tādu spēju,

Skroderis nav tas.

Uzkrīt krusa šerpa,

Drīz jau ziema nāks,

Baltā sniega tērpā

Visu ieģērbt sāks.

Pašūs kažociņu.

Ledus zābakus.

Arī man ar vinu

Silti, labi būs.

VĒJŠ

2ūžo vējš un pūš bez mitas,

Koki liecas cits pie cita.

Mani gultiņā jau liek,

Tomēr man vēl nenāk miegs.

Ai, ja mani pašūpotu,

Saldu miega dziesmu dotu,

Skurstenī vējš bēdīgs dzied,

Ļaujiet vējam šurpu skriet.

Zudīs bēdīgums un skarbums,

Jo es viņam došu darbu:

Lai pie gultiņas te sēž

Un lai mani šūpo vējš.

LĪST

Kad rītā cēlos, sāka līņāt.

Kur nu lai visu dienu lieku?

Ņēmos es savu lellīti tīņāt —

Ai, kas tas viņai bija par prieku!

Bet aiz loga uz balkona garā

Puķītes acis vēra ciet snaudā.

Kādēļ gan zeme uz mākoņiem baras,

Ja debesīm gribas tik gauži raudāt?

KO DARĪŠU ZIEMĀ

Redzu ziedus novītušus.

Skumīgi kļūst te.

Māmulīt, tev ziemā būšu

Maza puķīte.

Putnu nav, rauj vēji lapas,

Lietus lāses krīt.

Es tev visu ziemu laba

Būšu, māmulīt.

Pogošu kā lakstīgala,

Lelles skani smies,

Nebaidīšos bargā sala,

Ziema projām ies.

MANAS GRĀMATIŅAS

Plānas vēl grāmatas manas,

Zaļzilas, iesarkanas.

Tajās ir sazīmēts daudz,

Stāstīts, kā zvēriņus sauc.

Vilks te, lūk, atbrien pa sniegu.

Pakrūmē zaķis guļ miegu.

Jāskrien šurp tētuku saukt,

Vajag to vilku nost šaut.

Vilks ir tik briesmīgs un melīgs,

Dusmīgs un nelabvēlīgs,

Prot viņš tā klusītēm līst,

Ņemos ar dūrīti sist.

Mīļi tad noglāstu zaķi:

—     Slēpies, vilks tevi var saķert!

Drīzāk zem eglītes lien,

Vilks šurp pa grāmatu brien!

Sensenis grāmatās manās

Zvēriņi draudzīgi ganās.

Bet nu vilks ieradies,

Mazākiem vajadzēs ciest.

Laukā to vilku es raušu,

Zaķīti plēst neatļaušu!

MAŠĪNU PARĀDE

Mašīnām visvisādām

Pilna mūsu sēta.

Brālis vārdus nezin tām,

Tādēļ stāv un pēta.

Zeme žūst, būs jāsāk art.

Vīri vēlreiz rauga,

Kā ir paveikts remontdarbs,

Kad var braukt uz lauka.

Vēlāk visas mašīnas

Apbrauc apli skaistu.

Un to vidū nav nemaz

Nekārtīgu slaistu.

Šonakt sapnī rādīsies

Tām jau garas vagas,

Kuras spožais lemess griež

Tā kā šķēles smagas.

KORIS

Žogam blaku,

Zogam blaku

Divi gaiļi

Iet pa taku.

Taisa kori,

Dzied tie korī:

—     Do-re-mi…

Fa-sol… Do-re… —

Piebalso tiem

Sētā visi:

—     Do-re-mi…

Sol-la-si… —

Govs pie siles,

Resnais Ruksis,

Mārkā pīles,

Raibais Duksis.

Arī visiem

Bērniem šorīt

Sagribējies

Būt tai korī.

Jo ar dziesmu

Prieks šurp nāk.

Padziedāsim,

Kā kurš māk.

Visi klaigā,

Cik vien jaudas,

Tikai Ona iesāk

Raudāt.

—     Kādēļ viena

Raudi tu?

—     Neraudu vis.

Padziedu.

Sētas vidū

Es, lūk, stāšu,

Skalu solo

Izraudāšu.

SAULE ATPŪŠAS

Saulesmāte agrā ausmā cēlās,

Darbu uzsāka no paša rīta.

Bet, kad piekususi bija vēlāk,

Atpūsties aiz tālā meža rita.

Ja tu atradīsi sauli mežmalinā

Vai pie upes pļavā guļam klusi —

Nemodini: agri cēlās viņa,

Dienu spīdēdama, gauži nogurusi.

SAPNIS

Sapnī, sapnī ieraudzīju,

Ka uz tālā Mēness biju.

—     Kāds tad īsti ir tas Mēness?

—     Konfektes tur aug kā sēnes,

Upēs pludo limonāde,

Kalns no gardas šokolādes.

Saldējums, ai, saldējums!

Paiet nevar, visur glums.

Laizīju es to bez sāta,

Sirds pat apsaldējās… —

Bet tad modināja māte

Brokastīs dzert tēju.

Sapnī, sapnī ieraudzīju,

Ka uz tālā Mēness biju.

Papīri no konfekšsēnēm

čaukst vēl kabatiņā žēli.

Ai, cik labs bij tālais Mēness!

Māmulīt, kam augšā cēli?

Mazgādama manim rokas,

Māte vaicā kā pa jokam:

—     Vai pēc konfektēm uz skapi,

Manu meitiņ, neceļojām?

Šodien skapis aizslēgts tapis, —

Mēness tālu, tālu projām.

Tā no Mēness nokritu,

Neveda vairs sapnis tur.

KĀDĒĻ AIZLIDOJA STĀRĶIS

Lietutiņš līnā,

Lī-lā, ai, lī-lu!

Slapjām kājām mīņā

Stārķis pļavmalu.

Slikti, ai, slikti

Stārķim lietū brist:

Apsaldējies dikti,

Iesnas dabūjis.

Stārkītis tā nīka,

Grūtās kaites mākts,

Āfrikā līdz tika

Iesnas dziedināt.

ANZELMS MATUTIS

FABRIKAS CIGARETE

Skurstenis

Kā cigarete …

Dūmi graužas

Acīs man …

Cigareti

Projām

Meta —

Nesmēķēs

Vairs tētis mans!

Arī skurstenis

Vairs šogad

Dūmus nepūš tā kā

Senāk!…

Nedūmo vairs

Cigarete —

Garā, tā

Ar sodrējiem.

Tētis saka:

Nu ir gāze,

Skurstenis vienmēr

Tīrs būs!-

Bez tiem dūmiem,

Melniem, sīviem,

Saule gaišāk

Apspīd mūs!

CŪKAS PĒDAS

—     Ruk!

Man zemē paliks pēdas —

Dubļainas

Kā purvs,

Kā bēdas! —

Lielās cūka:

—     Ruku, ruku!

Manās pēdās

Ies daudz cūku …

—     Nu, bet ko tu, dzenīt,

Lēkā,

Kas uz zemītes

Tev paliks?

—     Tuk!…

Man paliks

Darbi mrmi.

Ne tik skanīgi

Kā zvani,

Bet… tuk-tuk!

Man nebūs bēdas —

Neteiks, ka:

Tās… cūkas pēdas…

KLUCĪŠU NAMS

Ai, kā slienas

Kluču sienas —

Augstāk vien,

Augstāk vien:

Namu stāvu —

Sešu stāvu —

Uzcēlu,

Uzcēlu!

Māmin, māmin!

Gaida naminš,

Durvis ver,

Durvis ver!

Tev šī glītā,

Gaismas vītā

Istaba,

Istaba!

KAS DOD MAIZI

—     Maizīti, —

Teic vecmāmiņa,

—     Dod mums zemīte,

Vien vina.

Ļaudis iesēj

Graudus vagās,

Izaug vārpas

Garas, smagas…—

Iesaucos:

—     Man pārdevēja

Deva kukulīti

Maizes!

—     Ai! —

Teic vecmāmiņa spēji:

—     Kur to ņēma

Pārdevēja?

—     Deva mašīna tai

Maizi!

Mašīna mums maizi

Taisa!

—     Ko tu, knauķīti,

Gan zini…

Mīklas šīs

V  ien laukos minēt…

—     Ai, man laukos

Krustmāte!

Viņas cepta

Maizīte!

KĀDĒĻ NOSARKST SAULE

Šūpo tā kā

Šūpulī

Vilnī ezers

Saulīti.

Pasaki man,

Labina,

Sarksti kam

Vakarā?

Augu dienu

Spīdēju

Ne sev pašai,

Bet gan jums:

Seja karsa,

Piesarka —

Vai, kāds nu nogurums

Vakarā

Es ezerā

Tā kā vannā eju:

Mazgāt

Darbos karsušo,

Nosarkušo

Seju.

LINI SKAITA

Pāri pļavām,

Laukiem ziedošiem

Vecmāmina

Ar bērniem iet.

Vecomāt, vecmāmiņ,

Varbūt

Tu zini,

Kāpēc tā šūpojas

Lini?

Kāpēc, ieraugot bērnu bariņu,

Lini tā dara?

V  ecmamina

Atbīda lakatu,

Pasmaidījusi

Bērniem saka:

Zilaci lini galviņas groza,

Lai labāk

Var nācējus saskatīt.

Lini grib visus

Bērniņus saskaitīt.

Lini grib zināt jau laikus,

Cik jaunu kreklu jums vajag.

PĪLĀDZĪTIS

Vecmāmiņa

Pasaku man pastāstīja:

—     Meitenīte

Zilace reiz bija …

Bez tēva auga,

Bez māmiņas

Ļaunas pamātes namā.

Aukstā rudens rasā

Izdzina

Pamāte

Vinu basu —

Lai bizes lietū izmazgā,

Lai ogas

Salasa

Purvājā.

Meitenītei matus

Pluinīja vējš,

Pār vaigu

Asara noritēja —

Bārenītes asara

Karsta, sāļa

Nokrita

Slapjajā zālē.

—     Labāk

Būt kokam,

Kas vējā

Lokās.

Nespēju es vairs

Pārestības ciest,

Pie ļaunās pamātes

Atgriezties…

Melnā purva laumas

To sadzirdēja,

Miglas lakatu

Meitenei sēja.

Sarkanas krelles dāvināja.

Sūnu kurpītes uzāva kājās.

Tajā pašā brīdī

Pārvērtās vina

*

Par pīlādzīti…

VIOLETA PAĻČISKAITE

PIE FOTOGRĀFA

Fotogrāfi, fotogrāfi

Kā no senām dienām grāfi.

Agrā rītā mazgā rūtis,

Vitrīna lai spodra būtu.

Palūk, meitene. Jau liela.

Safrizēta raugās ielā.

Raugās tieši manī tā,

Kāzu kleitā saposta.

Tēvocis ar ūsām cēlām

Veras karavīrā — dēlā.

Tālāk vēl kāds attēls jauks:

Tētis, mamma, es, mans draugs

Man trīs gadi. Paraugieties,

Pašā augšā mana vieta.

Četri būs, kad ziema beigsies,

Vēl pie fotogrāfa steigšos.

VIESI

Teicu: «Māmiņ, jūt mans prāts

Drīz vien atnāks viesis kāds.

Krusttēvs klāt kā likts patiešām

Tas, kurš viesos nāk visbiežāk.

Krusttēvs lēni teju malko,

Klaudzina pret kurpi smalko

Savu spieķi. Teic: «Tā, tā…»

Tikai nepasaka — kā.

Vēlāk atnāk krustmāmiņa,

Cepuri liek plauktā viņa,

Iesaukdamās: «Ak tu mūžs,

Jau simt gadu apkārt būs,

Kopš ar tevi satikāmies!»

Un sāk laizīt medu rāmi.

Jocīga šī krustmāmiņa!

Vai simt gadus veca viņa?

Nesen bija mūsu pusē

Parādīt, ko nopirkusi…

Kaimiņiene beigu beigās

Kāpj pār slieksni lielā steigā.

Saka, tūdaļ projām dosies,

Tikai mirkli paciemosies.

Saka, cepot saldu rausi,

Varbūt tam jau degot ausis.

Varbūt deg jau? Deg jau ausis!

Skriesim, glābsim saldo rausi!

Krustmāmiņa apsauc maigi:

«Paelpot ej gaisu svaigu!»

Labais gaiss par labu nākšot,

Dūšīgāk pat augt es sākšot…

Labais gaiss — kur ir tas labums?

Lietus liedē ļaudis, dabu.

«Joki vien šie viesi ir,»

Saku tā, lai visi dzird.

«Tad, kad saule uzspīdēs,

Krancīt, iesim ciemos mēs!»

PALAIDŅI

Istabā brīkšķēja skapis:

«Esmu par mocekli tapis.

Spārdīja mani jo tīši

Puišeļi palaidnīši.

Gandrīz man izlauza durvis,

Mētelis iekrita kurvī.»

Un zilā kleitiņa saka:

«Nemaņā bija, rau, jaka!»

čemodāns kaktā tā šķauda,

Ka paliek bez elpotjaudas.

Lampa raud: «Tumšs kā akā

Bez manis būs visiem vakars…

Palaidņi raustīja vadus,

Nodzisa gaisma, ko radu.»

Galds tumsa ievaidas vārgi:

«Man beigas, ai, draugi dārgie!

Viņi man salauza kāju —

Pat sirdi pārņēmis vājums.

Piedevām zilumu baigu

Ar tinti uzlēja vaigam.»

Gaudās satrauktās lietas,

Tik daudz šajā dienā cietušas.

«Vai, mokas! Bēgsim jel projām,

Te visi aiziesim bojā.»

Palaidņi, metušies tupus,

Kaunā sev košļā lūpu:

«Mēs kā vīri solāmies —

Nenāksies vairs lietām ciest!

Sakārtosim veco skapi —

Visām drānām būs tur labi.

Galdam kāju apsaitēsim,

Palīdzēsim, kā vien spēsim.

Elektriki sauksim talkā,

Lai spīd atkal lampa smalkā.

Varbūt mieru slēgsim tā…

Viss būs kārtībā.»

Kārtībā?

Kārtībā!

Kartupelis teica kālim:

—     Tev nu slikti klāsies, brālīt, —

Saimniece jau šurpu dodas,

Metīs tevi zupas podā.

Trallalā, trallalā,

Būs gan garda zupa tā.

Kālis smiedams zobus rāda:

—     Vai nu tā ir bēda kāda!

Bet, kad norīvēs tev snīpi,

Tad gan brēkdams liksies slīpi.

Jūtu es, man deguns možs:

Gaiss pēc gardām bliņām ož!

PRIEDES

Saule aiztek klusi, klusi.

Klusi klusums priedes klās.

Rimstiet visi! Priedēm dusa.

Vētrā nogurušas tās.

Pazarēs te sēnes tiekas,

Simtiem baraviku dīgst.

Aiju, aiju, mazā slieka,

Sūnu pagalvītis mīksts.

Pazarēs te smilgas līgo,

Ceļu vaicā skudras bērns…

Un ap stumbru sarkanīgo

Lokās ēnu dancis lēns.

Saule aiztek klusi, klusi.

Klusi klusums priedes klās.

Rimstiet visi! Priedēm dusa.

Vētrā nogurušas tās.

LIETUTIŅA PASAKA

Kas tur dejo, kas tur klaigā,

Kas pa mūsu jumtu staigā?

Ti-pu, ta-pu, ci-pu, ca-pu,

Iet daudz lietus rūķu slapju.

Kājiņas kā tievas pītes,

Zila stikla cepurītes.

Ti-pu, ta-pu, lēkā viņi

Ziliem stikla zābaciņiem.

Katrs mazā plaukstā vāri

Aiznes lietus lāšu pāri.

Ti-pu, ta-pu, ripo pilot

Daudz šo lietus bumbu zilo.

Drīzāk, drīzāk kalnā, gravā,

Dzirdīt puķes zaļā pļavā.

Ti-pu, ta-pu, ci-pu, ca-pu,

Steidz daudz lietus rūķu slapju.

Skriešus, skriešus, turot saujās

Veldzējošās lāses straujās.

Katram zāles stiebram mazam,

Skudriņai un dadzim asam.

Nu, bet vēlāk, kad jau lēnām

Saulīte liek pazust ēnām,

Lietus rūķi aizbrien brišus

Prom pie tēva — mākonīša.

Ti-pu, ta-pu, ci-pu, ca-pu,

Aizbrien lietus rūķi slapji.

MARTINS VAINILAITIS

EžU MAJA

Paparžceros iekāpuši,

Divi bērzi šalko klusi.

Neliels cinis tiem pie kājām,

Uz tā ciņa — eža mājas.

Tā kā cietoksnis šīs mājas,

Tajās visiem Jabi klājas,

Adatainis pats tās cēlis,

Baļķus cirtis, šurpu vēlis.

Kas tad īsti notiek te,

Meža sarga pajumtē?

Modina caur logu zvīļo

Saule eža sievu mīļo.

Augšā ceļas Adataine,

Miegu aši projām gaina.

Puku-puku, pus-pus-pus,

Samet krāsnī žagarus,

Iekur guni, vāra viru,

Uzmodina dēlus, vīru.

—     Adataini, rīts jau klāt,

Jāiet mežu apstaigāt.

Mostieties nu, mani zēni,

Smaildeguņi ežulēni,

Kamēr silta vira saldā,

Drīzāk sēstieties pie galda! —

Mežsargs paver vienu aci:

—     Jāceļas ir, ja reiz ir sacīts! —

Mostas arī ežulēni,

Adataini mežsardzēni.

Mostas augšā visi viņi.

Pārtrūkst mūsu pasaciņa.

Nepārtrūka, nepārtrūka!

Mežsargs tikai pīpi lūko.

Adataine pukšķēdama

Kārtību vēl rauga namā,

Savus dēlus mīļo, aijā,

Asās adatiņas paijā:

—     Eju es un arī tētis

Zaļā meža takas pētīt.

Spēlējieties visu dienu,

Dzeriet

Gardo stirnas pienu.

Atstāju, lūk, ogas galdā,

Zemenītes saldum saldās —

Krusttēvs Zaķis atnesis.

Raugiet, kārtībā lai viss.

Puku-puku, nobrīdinu:

Neaiztieciet sērkociņus!

—     Māmiņ, —

Saka ežulēni,

—     Mēs tak abi tavi bērni,

Nevis lapsēni, kas melo.

Mierīga ej savus ceļus,

Tevis teikto vērā liksim,

Sērkociņus neaiztiksim.

—     Nu, tad rātni esiet jūs! —

Eži, ticot, ka tā būs,

Aizslēguši savu namu,

Dodas projām pukšķēdami,

Puku-puku, mežu raudzīt,

Kas no jauna tajā audzis.

Paliek divi eža zēni,

Abi mazie mežsardzēni.

Viens no krūzes pienu dzēra,

Otrs mazu peli ķēra.

Noķēris viņš —

Rita-tita —

Dancināja visu rītu.

Nogurusi pele pīkst:

—     Pietiek! Vai tā mocīt drīkst! —

Un tad savā dziļā alā —

Zvīkt! — tā iesprūk galu galā.

Ežulēni — pus-pus-pus —

Osta visus kaktiņus.

Un ar pūliņiem jo lieliem

Grib tie peles alā ielīst.

Visus spēkus lietā liek,

Tomēr alā neietiek —

Pārāk garas adatiņas,

Peles ala — mazītiņa.

—     Pelīt, kur tu? Tevi gaidām!

Brāļi klaigā vienā laidā.

Alā gudrā pelīte,

Nenāk rotaļāties te…

Varbūt nedzird? Guļ jau klusi?

Gudriniece, piekrāpusi!

Knosīdami adatiņas,

Gudro brāli,

Kā lai viņu

Izdabū no alas ārā?

Abi padancināt kāro.

Pirmais nopukš:

—        Man tā rādās —

Vajag ūdens stopu gādāt. —

Otrs pretī:

—     V ai tev prāts!

Gribi peli slīcināt?

Nav jau pele līdaciņa,

Dziļā alā noslīks vina.

—     Nu, tad, —

Pirmais berzē delnas,

—      Ņemšu krāsns kruki melno,

Izvilkšu kā nieku to!

—     Nav jau ogle, nejoko! —

Otrs atkal nopukšķina.

—     Peles alā, brālīt, zini,

Jāmet skaidas, pus-pus-pus,

Sausas lapas, žagarus.

Uguntiņu kurināsim,

Dūmi kodīs pelei nāsīs.

Lai tā uguntiņa karstā

Mūsu peli alā tvarsta.

Pelīte no uguns muks

Kā no runča nagiem — spukš!

—     Tu patiešām esi lielisks,

Ne ko atņemt, ne ko pielikt!

Pašu lapsu pārspēj prātā! —

Pirmais atpūzdamies prāto.

Tad tie adatiņas trin,

Zarus nes un lapas šķin.

Sabēruši alā skaidas,

Vēl visapkārt skatus raida,

Raizēdamies:

—     Puk-puk, liekas,

Tā jau nevar guni iekurt,

Bet, ja sērkociņus ņemsim,

Paši sev mēs sodu lemsim —

Māte rāsies, tētis pērs,

Sāpīgs būs tāds soda mērs!…—

Ežulēni skumjā omā.

«Ko nu darīt?» abi domā.

—     Tu tā gudrāk izlemt proti,

Tad nu izeju, brāl, rodi, —

Klusi saka pirmais brālis.

Otrs, blēņās čakls palīgs,

Prom uz virtuvīti čāpo

Un uz krēsla augšā rāpjas,

Dabū sērkociņus rokā,

Brālim nes un priecīgs joko:

—     Nebūs

Saskaitīti tie,

Māmulītes aizliegtie.

Mēs jau visus nedegsim.

Paliks pāri vesels simts.

Tā, lai māte nemanītu,

Lai mūs tētis nesodītu,

Vienu pašu — čirkt! —

Un jautri

Dancināsim peli kautro!

Tautā saka: domāts — darīts.

Ežulēniem darbs rit sparīgs.

Pus-pus-pus, un te — spudūc! —

Karsta uguns kaktā rūc.

Lapas sprakst un dūmi ceļas.

Siltums abiem sānos svelas.

Brāļi līksmo — tas tik ir!…

Cik tā uguns nikni mirdz,

Izbāž savu sārto mēli,

Slotā ieveļas kā pēlī.

Slota sadeg sprakšķēdama,

Liesmas laiza visu namu.

—     Vai, vai, vai, nu vairs nav lab

Beidzot saprot brāļi abi.

Pārbijušies, ņigu-ņegu,

Ežuli uz durvīm leko.

Tūlīt, tūlīt vaļā taisīs —

Aizslēgtas! Nu kļūst jau baisi!

Ko nu iesākt nabadziniem?…

—     Glābiet, tēti, māmuliņa! —

Tā nav raudāts savu mūžu.

Uguns rūc, un uguns žūžo.

2u-žu-žu, gar sienām lokās,

2u-žu-žu, sit nikni logā,

Jau pie griestiem augšā viņa…

Pārtrūkst mūsu pasaciņa.

Nepārtrūka, nepārtrūka!

Saukdams lēkšo zaķis pūkains

Cauri birzij, cauri vērim:

—     Trauksme, trauksme, mīļie zvēri!

Adataiņa mājas liesmās,

Glābiet nabagu no briesmām! —

Steidzas zvēriņi un zvēri.

—     Kur to zinu zaķis ķēris?! —

Zaķītis jau meža malā,

Telefona vada galā.

—     Ugunsdzēsējs? —

Zaķis runā …

—     Brauciet drīzāk apdzēst guni!

Posts un bēdas Adatainim.

Nezinu gan, kas tur vainīgs.

Jumts jau liesmās, redzēju!

Lūdzu, drīzāk brauciet turp! —

Pavēli dod bebru priekšnieks

Tūdaļ mašīnā kāpt iekšā

Visiem ugunsdzēsējiem

Un pie eža steigties tiem.

—     Nodzēsīsim! —

Bebri saka.

Un pa senu meža taku —

Pī-pī-pī! — kā vēji svilpjot

Sārta mašīniņa cilpo.

Pī-pī-pī! — skan signāls skaļais.

Garām lapsas namam zaļam,

Garām āpšu klusai migai.

Gan pa takām, gan pa stigām.

Drīz tie sasniedz posta vietu.

—     Sākt! — sauc bebrs balsī cietā.

Šļūtenes velk bebri brašie,

Strādā veikli, strādā aši.

Lāpstu, lauzni rokā tvēris,

Strādā tagad katrs zvēriņš.

Cits pēc cita steidz tie teju,

Kur dej uguns ļaunu deju.

Rok ar ilkni mežacūka,

Bārsta smiltis kā no lūkas.

Skrējējs zaķis stāvus, tupus

Ūdentiņu stiepj no upes.

Palīdz arī āpsis taukais,

Pūlas vāverīte jaukā.

Nomaļus stāv lapsa kūms,

Citu darbā veras drūms.

Sabozies un sliktā omā

Vilks par savu ādu domā:

—     Ū-ū, vilcēn, projām iesim,

Kam šeit savus sviedrus liesim!

Bail no uguns man un dūmiem…

Eži taču nav mums kūmi.

Vienu kampu, au-au-au,

Purnu sadurstīju, rau… —

Vairs ne vārda nebilduši,

Vilki aizlavījās klusi.

Tālē noskan kauciens skaļš,

Lapsa aizsteidz nopakaļ.

E*žulēni raud vēl mājā:

—     Māmiņ, karsti! Deg mums kājas!

Zaķim nodreb garā auss —

Mestos glābt, bet — sadegs — jauš.

Glābtu briedis platradzītis,

Glābtu kuilis melnnadzītis,

Glābtu visi, nešaubītos,

Ja no uguns — nebaidītos…

Katram savas ādas žēl.

Durvis slēgtas, uguns kvēl.

Visi bailēs dreb un knosās.

—     Ko lai dara? — Uguns plosās.

—      Ko lai dara? — Notrīc sirdis.

—     Lauz tās durvis, lāci, dzirdi! —

Bebrs uzsauc beigu beigās.

Čāpo šurpu lielā steigā

Lielais resnis, brūnais lācis.

Blākš! — viņš zveļ, pie durvīm nācis,

šitāds spēks dots tikai retam!

Bet pa durvīm iekšā metas

Bebrs, lai ežulēnus glābtu.

—     Kurp?! —

Sauc lācis, dūmos slāpdams.

—     Sadegs, bebri, tavi kauli,

Vairs tu neredzēsi sauli!

Raudās bebriene aiz žēlām,

Bāreni būs tavi dēli…

Neej, bebr!… —

Bet viņš jau meklē

Eža bērnus uguns peklē.

Beidzot, abus rokā tvēris,

Ārā streipuļo kā dzēris:

—     Gals gandrīz bij pašam man,

Tomēr eži — dzīvi gan…

—     Paldies, tēvoc! — nopukš klusi

Eža bērni apkvēpuši

Un joprojām šķauda, klepo,

Asaras sev norauš slēpu.

Lācim acis mirdz aiz prieka,

Pacel bebru viņš kā nieku,

Trejas reizes pasviež gaisā,

Sit uz pleca, apkampt taisās.

—     Ugunsdzēsējs — tu uz goda!

Drosme tev papilnam dota!

—     Rimsties, lāci,

Mani cildīt,

Kauli brakš un pārāk silti!

Un bez tam — es ļoti steidzos,

Uguns jāapdzēš tak beidzot! —

Dzirksteles kā bišu spiets

Bebram nikni apkārt dzied,

Ugunij viņš pretī stājas,

Glābdams Adataiņa mājas.

Drīz no laukiem šurpu skrēja

Izveicīgs un ātrs vējiņš,

Cauri bieziem kārklu krūmiem

Izkliedēja melnos dūmus,

Lai nekur tie nenogulst.

Bebru vadīts zvēru pulks

Nodzēsis bij ugunsgrēku.

Bet… zem bērziem neredz ēku.

Tikai krāsns vienum viena

Un — bez logiem,5 durvīm — siena.

Bebri, guni pieveikuši,

Ūdens šaltīm aplējuši,

Dodas raudzīt savā ceļā,

Vai kur gunsgrēks neizceļas.

Aiziet arī citi zvēri.

Viss šeit paliek kluss un sērīgs.

Bet tad — pukš-pukš! — cauri mežiem

Mājup atsteidz abi eži.

Osta:

—     Kur ir mūsu zēni?! —

Adataini ežulēni

Klusi šņukst — tos trīsas krata:

—     Ņem nu, tētiņ, siksnu platu

Un, ka neturējām vārdu,

Sadod abiem mums pa ādu! —

Mežsargs pukš pa savu sētu:

—     Vai jūs nepērtu vai pērtu,

Tik un tā šis dzimtais nams

Nav ar siksnu uzceļams.

Puku-puku, solījāties

Rātni būt un klausīt māti,

Vārdu neturējāt jūs…

Kā nu tālāk, dēli, būs?!

Bij tik grūti uzcelt māju…

Bieži strēbām viru sāju…

Baļķīti pie baļķa krāju,

Katrs dēlis, ķieģelis —

Nests uz adatām šurp viss…

Bārties nu jau gan par vēlu.

Jāstājas pie ^Jarba, dēli!

Kamēr klāt nav ziema ļaunā,

Jāuzceļ mums māja jauna.

Pus-pus-pus, un tūdaļ eži

Pāri laukiem, cauri mežiem

Tā no sirds un ne pa jokam

Vēla jaunai būvei kokus.

Nokopts tika viss kā nākas.

Jaunu māju būvēt sāka.

Postīt viegli — uzcelt grūti…

Strādāja, pat neatpūtās.

Sviedri plūda adatās.

Darbā lika arī tās.

Tā kā stirna pāri laukam

Skrēja vasariņa jaukā,

Skrēja laiks kā ūdentiņš.

Kamēr tapa nama sienas,

Apmācās jau gaišās dienas,

Klāt bij rudais rudentiņš.

Kamēr eži logus lika,

Lietus lija tiku tikām.

Tiklīdz kārtībā bij viss,

Klāt jau arī ziemelis.

Sadusmojies stāv uz takas.

Adataine viņam saka:

—     Redzi, mums ir durvis priek

Nelaidīsim tevi iekšā!

Vari aurot, vari pūst,

Mums zem bērziem silti būs.

Tā kā cietoksnis šīs mājas,

Tajās visiem labi klājas.

KUR MĪT LIETUS RŪĶI?

Atdzejojot Violetu Paļčinskaiti, man ļoti iepatikās šis viņas dzejas tēls — mazie lietus puisēni, kas ne vien dejo pa jumtiem zila stikla zābaciņos, rotaļādamies ar lietus lāšu bumbām, bet arī padzirdina katru zāles stiebru, katru puķi un koku. Un tikai tad, kad viņi ir paveikuši šo svētīgo darbu, rūķi dodas mājup pie sava tēva Mākoņa. Un tieši tāpēc, ka visai izlasei vijas cauri doma par strādīguma un čakluma nepieciešamību dzīves vērtību un skaistuma radīšanā, es izvēlējos grāmatas nosaukumam dūšīgos lietus rūķus.

šī nelielā lietuviešu bērnu dzejas izlase mūsu mazajiem (un arī lielajiem) lasītājiem, protams, var sniegt tikai aptuvenu priekšstatu par kaimiņtautas dzejnieku devumu bērniem.

Visu tautu visjaunākajai paaudzei, manuprāt, ir daudz vieglāk saprasties, jo visus bērnus vieno pasaku un fantāzijas pasaule. Tāpat kā pieaugušo dzīve, arī pasaku pasaule ir pilna ar visvisādiem pārdzīvojumiem un bēdīgiem notikumiem, taču parasti viss beidzas ar labā uzvaru. To prasa bērna būtība, viņa ētika un varbūt vēl neapzināta nākotnes veidošanas tieksme. Šajā brīnumainajā pasaulē cilvēks var sarunāties ne vien ar otru cilvēku, lai tas nāktu kaut vai pāri trejdeviņām jūrām, bet arī zvēriem, putniem, kokiem, zāli un dažādiem priekšmetiem. Bērna pasaulē viss dzīvo un ir tikpat dzīvs kā pats bērns. Un katrs bērnam rakstītais dzejolis ir daļiņa no šīs viņa pasaules, tilts, kas ved uz lielās pasaules izpratni.

Tomēr bērnu dzejai ir par maz ar fantāziju vien — tās pamatos jābūt dzīves īstenībai. Bērnam nepietiek ar krāšņu, bet tukšu čalošanu un lētiem jociņiem

piebārstītiem pantiņiem. Viņš arī dzejā vēlas rast atbildi uz saviem neskaitāmajiem «kāpēc?».

Lietuviešu tautas dzejnieks Justins Marcinkevičs, tiekoties ar mūsu žurnāla «Karogs» redakcijas darbiniekiem, izteicās apmēram tā: «Bērnu nekad nedrīkst mānīt. Viņam jāstāsta patiesība, nenoklusējot, ka dzīvē blakus labajam mīt arī ļaunais. Tikai bērnam viss jāstāsta viņam saprotamā valodā, ar viņam uztveramiem tēliem un jēdzieniem. Tieši tādēļ rakstīt dzeju bērniem ir grūti.»

Manuprāt, tieši patiesīgums, sirsnīgums un vienkāršība ir pats vērtīgākais šajā izlasē. Tā ir skaidra, emocionāla dzeja. Tomēr ta'jā viss nebūt nav pasniegts kā uz delnas. Dzejnieku nolūks ir, lai bērns, lasot šo dzeju, pats meklētu atbildi, pats saprastu un sajustu, kas ir dzimtene un kāpēc tā mīlama, kāpēc viņam tik dārgas savas mājas, māte un tēvs, kāpēc jāsaudzē viss dzīvais un kāpēc cilvēkam jāstrādā.

No kuplā lietuviešu dzejnieku pulka šajā izlasē pārstāvēti tikai seši dzejnieki. Tas ir tāpēc, ka šie dzejnieki, manuprāt, dod ieskatu par labāko un raksturīgāko mūsu kaimiņtautas bērnu dzejā. Autoru izvēli šai izlasei noteica arī tas, ka tieši šiem dzejniekiem pie mums radušies savi atdzejotāji.

Kosts Kubilinsks, kurš ļoti daudz devis bērnu literatūrai, jau aizgājis aizsaulē. Viņa dzeja tulkota krievu un daudzās padomju tautu valodās. Tā ir iznākusi arī latviešu valodā.

Tautas dzejnieks Justins Marcinkevičs ir gan dziļi iemīlēts Lietuvā, gan plaši pazīstams tālu aiz tās robežām, taču galvenokārt kā dzejnieks, kas raksta pieaugušajiem. Tomēr arī viņa nedaudzās bērniem rakstītās grāmatas ir tikpat liela mākslas spēka un patiesa dvēseles siltuma caurstrāvotas un tāpēc bērniem mīļas.

Gandrīz to pašu varētu sacīt arī par Lietuvas republikas Valsts prēmijas laureāti, dzejnieci Janīnu Degutīti. Arī viņa raksta galvenokārt pieaugušajiem. Taču, kad viņa pievēršas bērnu dzejai, tad dara to no visas sirds un bez jebkādām mākslinieciskām no- laidēm.

Violeta Paļčinskaite populāra ne vien kā ražīga bērnu dzejniece, bet arī kā daudzu jo daudzu bērnu lugu autore. Mūsu bērni ar viņas jautro, humora caurvīto, bet reizumis arī sāpīgi skumjo dzeju jau sastapušies «Zīlītes» un «Drauga» lappusēs.

Anzelms Matutis un Martīns Vainilaitis ir ļoti interesanti un savdabīgi bērnu dzejnieki. Tomēr līdz šim latviešu valodā viņi tulkoti maz, varētu sacīt, ka gandrīz nemaz. Martīns Vainilaitis pirms dažiem gadiem tieši par bērnu dzeju saņēmis Lietuvas republikas Valsts prēmiju, viņu augsti novērtējusi lietuviešu literatūras kritika. Kopš esmu iepazinusies ar viņa dzeju, tā man vairs neliek miera, vedināt vedina uz atdzejošanu. Un es ceru, ka izlasē ietvertā Vainilaiža poēma «Ežu nams» nebūs vienīgais viņa darbs, kas priecēs mūsu mazos lasītājus.

Bērniem rakstījusi arī Tautas dzejniece Salomēja Nēris (viņas poēma «Egle — zalkšu karaliene» atdzejota latviski), raksta Eduards Mieželaitis, Aļģimants Baltaķis, Judita Vaičīnaite un daudzi citi. Arī tematika ir daudz plašāka, nekā es šeit spēju ietvert. Taču ceru, ka arī viņi visi ar laiku priecēs mūsu bērnus ar savu devumu, stiprinot mūsu tautu nākotnes draudzību.

Sastadītāja

SATURS

Degutīte Janīna

Mūsu zeme — atdz. V. Līvzemnieks 7 Cīruļa dziesma — atdz. J. BaItviIks 7 Vēstule — atdz. J. Baltvilks 8 Zeme — atdz. J. Baltvilks 9 Zīmējums—atdz. V. Līvzemnieks 9 Sienāzīša bēdas — atdz. V. Līvzemnieks 10 Trīs krāsainas dziesmiņas — atdz. V. Līvzemnieks 10 Mazīte smaida — atdz. V. Līvzemnieks 14 Apsītei auksti — atdz. V. Līvzemnieks 14

Kubilinsks Kosts

Mani skaitļi — atdz. I. Lasmanis 17 Dzintariņi — atdz. I. Lasmanis 26 Māksliniece — atdz. I. Lasmanis 27 Divi zaķēni — atdz. I. Lasmanis 27

Marcinkevičs Justins

Tupeņu rakšana — atdz. Daina Avotiņa 31 Bērzs — atdz. D. Avotiņa 31 Rudens žēlabas — atdz. D. Avotiņa 32 Līst — atdz. D. Avotiņa 34 Ko darīšu ziemā — atdz. D. Avotiņa 34 Manas grāmatiņas — atdz. D. Avotiņa 35 Mašīnu parāde — atdz. D. Avotiņa . 36 Koris — atdz. D. Avotiņa 36 Saule atpūšas — atdz. D. Avotiņa 39 Sapnis — atdz. D. Avotiņa 39 Kādēļ aizlidoja stārķis — atdz. D. Avotiņa 40

Matutis Anzelms Fabrikas cigarete — atdz. A. Lāce 43 Cūkas pēdas — atdz. A. Lāce 44 Klucīšu nams — atdz. A. Lāce 45 Kas dod maizi — atdz. A. Lāce 45 Kādēļ nosarkst saule — atdz. A. Lāce 46 Lini skaita — atdz. J. Baltvilks 48 Pīlādzītis — atdz. J. Baltvilks 49

Palčinskaite Violeta

Pie fotogrāfa — atdz. D. Avotiņa 53 Viesi — atdz. D. Avotiņa 53 Palaidņi — atdz. D. Avotiņa 55 Kartupelis teica kālim — atdz. D. Avotiņa e 58 Priedes — atdz. D. Avotiņa 58 Lietutiņa pasaka — atdz. D. Avotiņa 59

Vainilaitis Marilns

Ežu māja — atdz. D. Avotiņa 63 Kur mīt lietus rūķi? — D. Avotiņa 76

ДОЖДЕВЫЕ ГНОМИКИ

Сборник стихов литовских поэтов для детей Рига «Лиесма» 1981 На латышском языке

Составитель Дайна Аоотиня Художница Татьяна Девицкая

MB № 3142

Pirmsskolas vecuma bērniem Krājums

LIETUS RŪĶI Sastādījusi Daina Avotiņa

Redaktors A. Melnalksnis Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis Tehniskā redaktore M. Romanovska Korektore M . T i r z ī t e

Nodota salikšanai 21.01.81. Parakstīta iespiešanai 16.06.81. Formāts 70x100/16. Ofseta papīrs № 1. Žurnālu cirstā garnitūra. Ofsetspiedums. 6,45 uzsk. iespiedi.; 33.22 uzsk. kr. nov. 4,64 izdevn. I. Metiens 33 000 eks. Pasūt. № 103. Cena 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 148/30916/B-641. Salikta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Avotiņa Daina Lietus rūķi

JANĪNA DEGUTĪTE

KOSTS KUBILINSKS

JUSTINS MARCINKEVIČS

ANZELMS MATUTIS

VIOLETA PAĻČISKAITE

MARTINS VAINILAITIS

KUR MĪT LIETUS RŪĶI?

SATURS