Mamins-Sibirjaks Dmitrijs

Mednieks Jemeļa

Dmitrijs Mamins-Sibirjaks

Mednieks Jemeļa

Tālu tālu, Urālu kalnu ziemeļu daļā; necaurejamā meža biezoknī paslēpusies Tičku sādžele. Tajā pavisam ir vienpadsmit māju, īstenībā desmit, jo vienpadsmitā būdele stāv pilnīgi atsevišķi, pašā meža malā. Apkārt sādžai robainā mūrī paceļas mūžam zaļš sils. Aiz egļu un dižegļu galotnēm var saredzēt vairākus kalnus, kas gluži kā ar nodomu ielenkuši Tičkus no visām pusēm, veidojat milzīgus, zilganpelēkus vaļņus. Vistuvāk

Tičkiem paceļas kuprainais Strautu kalns ar sirmu, pinkainu virsotni, kas tajās dienās, kad laiks ir apmācies, pilnīgi pazūd blāvos, pelēkos mākoņos.

Pa Strautu kalnu lejup trauc daudz strautiņu un avotiņu. Viens tāds strautiņš jautri tek uz Tičkiem un ziemu un vasaru visus padzirda ar saltu ūdeni, skaidru kā asaras.

Mājas Tičkos saceltas bez kāda plāna, kā nu kuram ienācis prātā. Divas stāv pie pašas upītes, viena — kraujā kalna nogāzē, pārējās kā aitas izklīdušas gar krastu. Tičkos pat ielas nav, starp mājām līkumo stingri iemīta taka.

Bet Tičku zemniekiem jau arī ielas nemaz nevajag, jo nav ar ko braukt pa to: Tičkos nevienam nav ratu.

Vasarā apkārt sādželei plešas neizbrienami purvi, slīkšņas un briksnāji, tā ka tajā ar mokām var nokļūt, tikai ejot kājām pa šaurām meža taciņām un arī ne vienmēr. Lietainā laikā kalnu upes izkāpj no krastiem, un Tičku medniekiem bieži gadās dienas trīs pagaidīt, kamēr ūdens nokrītas.

Visi Tičku vīri ir kaislīgi mednieki. Ziemu un vasaru viņi gandrīz pa mežu vien dzīvo» ja nu reiz tas vai ar roku aizsniedzams. Katrs gada laiks nāk ar savu medījumu: ziemā šauj lāčus, caunas, vilkus, lapsas, rudenī — vāveres, pavasarī — mežāžus, vasarā — dažādus putnus. Ar vārdu sakot, cauru gadu grūts un bieži vien bīstams darbs.

Būdelē, kas atrodas pašā meža malā, dzīvo vecais mednieks Jemeļa ar savu mazdēliņu

Grišuku. Jemeļas būda pavisam iegrimusi zemē, šinīv dieva pasaulītē raugās viens pats lodziņš; jumts sen sapuvis, no skursteņa aplikuši tikai, sadrupuši ķieģeļi. Ne sētas, ne vārtu, ne šķūnīša — nekā nav pie Jemeļas būdas. Tikai zem lieveņa, kas būvēts no netēstiem baļķiem, naktīs gaudo badainais Lisko, viens no labākajiem Tičku medību suņiem. Pirms katrām medībām Jemeļa dienas trīs nelaimīgo Lisko mērdē badā, lai tas centīgāk meklētu medījumu un dzītu pēdas katram zvēram.

—  Vecotēv… ei, vecotēv… — kādu vakaru mazais Grišuks ar pūlēm pajautāja* — Vai tagad brieži staigā ar teliņiem, vecotēv?

—     Ar teliņiem gan, Grišuk, — atbildēja Jemeļa, kas patlaban beidza pīt jaunas vīzes.

—     Ka nu, vecotēv, varētu teliņu nomedīt… ko?

—     Pagaidi, nomedīsim… Karstas dienas uznākušas, brieži ar teliņiem slapstīsies biezoknī no dunduriem, tad es tev teliņu nomedīšu, Grišuk!

Zēns nekā neatbildēja, tikai smagi nopūtās.

Grišukam bija apmēram seši gadi, pašlaik viņš jau otro mēnesi gulēja uz platas koka lāvas, apsegts ar siltu briežādu. Zēns bija sasaldējies pavasari, kad kusa sniegs, un vēl arvien nevarēja atlabt. Viņa melnīgsnējā sejiņa bija kļuvusi bāla un vāja, acis lielas, deguns smails. Jemeļa redzēja, ka mazdēliņš dilst acīm redzami, taču nezināja, kā palīdzēt. Dzirdīja ar zāļu tēju, divas reizes aiznesa uz pirti, taču slimniekam nekļuva labāk. Puisēns gandrīz nekā neēda. Pasūkā rupjmaizes garoziņu un pietiek.

No pavasara bija vēl atlikusi sālīta kazas gaļa, bet Grišuks nevarēja tai ne virsū skatīties.

«Re, ko sagribējis—teliņa gaļas…» domāja vecais Jemeļa, rubinādams savu vīzi. «Būs jau nu jānomedī.»

Jemeļam bija ap septiņdesmit gadu: sirms, salīcis, kalsens, garām rokām. Jemeļa tik tikko varēja atliekt pirkstus, it kā tie būtu koka sprūdi. Bet staigāja viņš vēl braši un šo to sagādāja medīdams. Tikai acis pēdējā laikā vairs lāgā nerādīja, īpaši ziemu, kad sniegs spīguļo un mirgo visapkārt kā dimanta putekļi. Jemeļas acu dēļ jau i skurstenis stāvēja sagruvis, jumts sapuvis, un pats viņš bieži vien sēdēja savā būdelē, kamēr citi mežā.

Laiks jau būtu vecītim dzīvot mierā, vāļāties pa siltu mūrīti, tikai vietnieka nav, un

te vēl Grišuks gadījās, par kuru jārūpējas… Tēvs Grišam nomira ar drudzi pirms trim gadiem, māti nokoda vilki, kad viņa ar mazo Grišu vēlā ziemas vakarā nāca mājās no sādžas. Bērns, kā par brīnumu, izglābās. Māte, kamēr vilki grauza viņai kājas, aizsedza bērnu ar savu ķermeni, un Griša palika dzīvs.

Nu vectētiņam vajadzēja audzināt mazdēlu, bet te nu vēl slimība piesitās. Nelaime nenāk viena…

II

Tās bija jūnija pēdējās dienas — viskarstākais laiks Tičkos. Mājās bija palikuši tikai vecie un mazie. Mednieki sen bija izklīduši pa mežu, briežiem pēdas dzīdami. Pie Jemeļas būdiņas nabaga Lisko jau trešo dienu gaudoja aiz bada kā vilks ziemā.

—   Jemeļa laikam pošas medībās, — sievas sādžā runāja.

Tā arī bija. Tiešām, drīz Jemeļa iznāca no savas būdeles ar kramenīcu rokā, palaida vaļā Lisko un slāja uz mežu. Kājās viņam bija jaunās vīzes, pār plecu pārmesta maizes tarba, mugurā noplīsis svārks un galvā silta briežādas cepure. Vecais jau sen vairs nevalkāja platmali, bet ziemu un vasaru staigāja ar savu briežādas ausaini, kas labi sargāja viņa pliko galvu no ziemas aukstuma un vasaras svelmes.

—       Nu, Grišuk, veseļojies bez manis… — Jemeļa teica mazdēlam uz atvadām. — Vecā Malaņja tevi pieskatīs, kamēr es iešu pēc teliņa…

—     Bet vai tu tik atnesīsi teliņu, vectētiņ?

—     Teicu tak, atnesīšu.

—     Dzeltenu?

—     Dzeltenu…

—       Nu es tevi gaidīšu… Skaties, lai trāpi, kad šausi…

Jemeļa jau sen bija taisījies briežu medībās, bet allaž žēl bija atstāt mazdēlu vienu^ taču šimbrīžam viņam bija tā kā labāk, un vecītis nolēma pamēģināt. Un vecā Malaņja pieskatīs puisēnu, taču labāk nekā vienam gulēt būdā.

Mežs Jemeļam bija kā otras mājas. Un kā gan lai viņš nepazītu šo mežu, ja visu mūžu klejojis pa to ar bisi un suni. Visas taciņas, visas vietiņas — visu vecītis zināja simts verstu apkaimē.

Pašlaik, jūnija beigās, mežā bija sevišķi jauki: zālē bija skaisti saplaukušas puķes, gaisā jūtama smaržīgas zāles dvesma, no debesīm laipni raudzījās lejup vasaras saulīte, kas lēja spožu gaismu pār mežu, zāli, grīslājā urdzošo upīti un tālajiem kalniem.

Jā, varen jauki bija visapkārt, un ne vienu

reizi vien Jemeļa apstājās, lai atvilktu elpu un pamestu skatienu atpakaļ.

Taciņa, pa kuru viņš gāja, līčloču vijās kalnup, apliecot lielus akmeņus un stāvas kraujas. Lielie koki bija izcirsti, gar ceļmalu auga jauni bērziņi, sausseržu krūmi, pletās pīlādžu zaļā lapotne. Vietumis gadījās biezas jauno eglīšu audzes, tās kā zaļa suka slējās gar ceļa malām un jautri stiepa pretī kuplos, ķepainos zarus. Kādā vietā, kur puse kalna

jau bija pārvarēta, pavērās plašs skats uz tālajiem kalniem un Tičkiem. Sādžele bija pavisam noslēpusies dziļajā ieplakā, un zemnieku mājiņas no šejienes izskatījās kā melni punkti. Jemeļa, ar roku piesedzis acis, lai saule nežilbina, ilgi raudzījās uz savu būdiņu un domāja par mazdēlu.

—       Nu, Lisko, meklē… — Jemeļa runāja, kad viņi bija nokāpuši lejā un no takas nogriezušies biezā, drūmā eglainē.

Lisko pavēli nevajadzēja atkārtot. Viņš lieliski prata savu amatu un, piegrūdis smailo purnu pie zemes, pazuda kuplajā, zaļajā biezoknī. Tikai uz brītiņu pazibēja viņa mugura ar dzelteniem raibumiem.

Medības bija sākušās.

Milzīgo egļu smailās galotnes slējās augstu debesīs. Kuplie zari bija savijušies, veidojot virs mednieka galvas necaurredzamu tumšu jumtu, kam tikai vietumis cauri izspraucās jautrs saules stariņš, kā zeltīts plankumiņš iedegdamies dzeltenīgajās sūnās vai platajā papardes lapā. Tādā mežā zāle neaug, un

Jemeļa soļoja pa mīksto, dzeltenīgo sūnu kā pa paklāju.

Vairākas stundas mednieks klimta pa šo mežu. Lisko bija kā ūdenī iekritis. Tikai retumis nokrakstēja zars zem kājām vai aizspurdza raibais dzenis. Jemeļa uzmanīgi skatījās visapkārt: vai kaut kur nav redzamas kādas pēdas, vai briedis ar ragiem nav nolauzis zaru, vai sūnās nav palicis šķelta naga iespiedums, vai uz

ciņiem nav apgrauzta zāle. Sāka tumst. Vecītis sajuta nogurumu. Vajadzēja domāt par naktsguļu. «Briežus droši vien būs aizbaidījuši citi mednieki,» Jemeļa nodomāja. Bet te klusi ieķiukstējās Lisko, un kaut kur priekšā nobrīkšķēja zari. Jemeļa atspiedās pret egles stumbru un gaidīja.

fiS

Tas bija briedis.īsts skaistulis ar desmitžuburainiem ragiem — viscēlākais no meža dzīvniekiem. Rau, tas atlieca savus staltos ragus pie pašas muguras un uzmanīgi klausījās, ošņādams gaisu, lai nākamajā mirklī kā zibens pazustu zaļajā biezoknī.

Vecais Jemeļa ieraudzīja briedi, bet tas bija pārāk tālu: lode nesniedza. Lisko

gulēja biezoknī un neiedrošinājās ievilkt elpu šāviena gaidās: viņš dzirdēja, kur atrodas briedis, saoda tā smaku…

Klau, nodārdēja šāviens, un briedis kā bulta aizdrāzās uz priekšu. Nabaga suns jau bija sajutis ceptas brieža gaļas smaržu, redzējis gardo kaulu, ko saimnieks tam pasviedis, taču tagad jāliekas gulēt ar tukšu vēderu. Tas nu ir nelāgi…

—      Lai nu vēl pastaigā, — Jemeļa balsī prātoja, vakarā sēdēdams pie ugunskura zem kuplas simtgadīgas egles. — Mums jādabū teliņš, Lisko… dzirdi?

Suns tikai bēdīgi luncināja asti, nolicis smailo purniņu starp priekškājām. Šodien tam bija tikusi tikai viena sausa garoziņa, ko Jemeļa pasvieda.

III

Trīs dienas Jemeļa ar Lisko klaiņāja pa mežu, un viss veltīgi: briežumāte ar telēnu nerādījās. Vecītis juta, ka zaudē spēkus, bet neuzdrošinājās atgriezties mājās ar tukšām

to

rokām. Arī Lisko bija nošļucis un pavisam izkāmējis, kaut gan bija paspējis notiesāt pāris jaunu zaķēnu.

Vajadzēja vēl trešo nakti pārlaist mežā pie ugunskura. Vecais Jemeļa pat sapņos redzēja dzelteno teliņu, ko Grišuks bija lūdzis; viņš ilgi dzina pēdas medījumam, tēmēja, bet medījums katru reizi degungalā aizbēga. Ari Lisko laikam murgoja par briežiem, jo vairākas reizes iesmilkstējās un apspiesti ierējās.

Tikai ceturtajā dienā, kad i mednieks, i suns bija galīgi zaudējuši spēkus, viņi pavisam nejauši nonāca uz pēdām briežu mātei ar telēnu. Tās veda uz biezu egļu audzi kalna nogāzē. Vispirms Lisko atrada vietu, kur briedis bija nakšņojis, tad arī zālē uzostīja sajauktās pēdas.

«Māte ar teliņu,» Jemeļa domāja, vērodams zālē lielu un mazu nagu nospiedumus. «Šorīt pat bijuši šeit… Lisko, meklē nu, mīļais!»

Diena bija tveicīga. Saule nežēlīgi svelmēja. Suns ostīja krūmus un zāli, mēli izkā-

ris; Jemeļa tikko varēja pavilkt kājas. Te atskanēja pazīstams brīkšķis un čaboņa… Lisko pieplaka pie zemes un nekustējās. Jemeļam ausīs skanēja mazdēliņa vārdi: «Vecotēv, nomedī teliņu… Un katrā ziņā lai būtu dzeltens.» Re, tur jau māte… Lieliska briežumāte. Tā stāvēja mežmalā un bailīgi raudzījās tieši uz Jemeļu. Dūcošs kukaiņu bars riņķoja ap briežumāti, un tā brīžam notrīsēdama sarāvās. ;; ,

«Nē, tu mani neapmānīsi,» Jemeļa domāja, līzdams ārā no savas slēptuves.

Briežumāte jau sen bija pamanījusi mednieku, bet modri vēroja, ko viņš darīs.

«Māte mani vilina prom no teliņa,» Jemeļa sprieda, līzdams arvien tuvāk un tuvāk.

Kad vecītis gribēja notēmēt, briežumāte uzmanīgi paskrēja dažas asis tālāk un atkal apstājās. Jemeļa atkal rāpoja ar savu bisi. Atkal lēna zagšanās tuvāk, un atkal briežumāte paslēpās, tiklīdz Jemeļa grasījās šaut.

—     Tu jau no teliņa neaiziesi, — Jemeļa čukstēja, vairākas stundas pacietīgi lenkdams dzīvnieku.

Cilvēka cīņa ar kustoni turpinājās līdz pašam vakaram. Cēlais dzīvnieks reižu desmit riskēja ar dzīvību, gribēdams aizvilināt mednieku prom no briedēna, kas bija paslēpies; vecais Jemeļa gan sirdījās, gan brīnījās par sava upura drosmi. Briežumāte taču tik un tā neizbēgs… Cik reižu viņš tā bija nogalinājis mātes, kas tieši tāpat ziedoja sevi! Lisko kā ēna lodāja pakaļ saimniekam un, kad Jemeļa pavisam bija izlaidis no acīm briežumāti, piesardzīgi piegrūda viņam savu karsto purnu.

Vecītis atskatījās un piesēda. Desmit asis no viņa pie sausseržu krūma stāvēja tas pats dzeltenais teliņš, kuram viņš bija sekojis veselas trīs dienas. Tas bija ārkārtīgi jauks briedēns, tikai dažas nedēļas vecs, tievām kājiņām, dzeltenu pūku klāts; skaistā galviņa atmesta atpakaļ, un, kad mazulis gribēja satvert kādu augstāku zariņu, tad pastiepa savu tievo kaklu uz priekšu. Mednieks ar pamirušu sirdi uzvilka bises gaili un tēmēja mazajam dzīvnieciņam tieši galvā…

Vēl mirklis — un mazais briedēns būtu novēlies zālē, žēli iebrēkdamies pirms nāves, bet tieši šajā brīdī vecais mednieks iedomājās, cik varonīgi teliņu sargāja briežumāte, iedomājās, kā Grišas māte bija nosargājusi

dēlu no vilkiem, aizsegdama to ar savu ķermeni… Vecajam Jemeļam kaut kas it kā pārtrūka krūtīs, un viņš nolaida bisi. Briedēns vēl arvien staigāja gar krūmu, plūkdams lapiņas un ieklausīdamies katrā švīkstienā. Jemeļa strauji piecēlās un iesvilpās. Mazais dzīvnieks zibens ātrumā pazuda krūmos.

—       Paskat, kāds skrējējs…—vecītis runāja, domīgi smaidīdams. — Pazuda, ka nebija ko redzēt: kā bulta… Tak aizbēga mūsu briedēns, Lisko? Nu, tam skrējējam vēl jāpaaugas… Ak tu, cik žiperīgs!

Vecītis ilgi stāvēja uz vietas un smaidīja vien, atcerēdamies skrējēju.

Otrā dienā Jemeļa tuvojās savai būdai.

—        Ā… vectētiņ, atnesi teliņu? — Griša, kas visu laiku ar nepacietību bija gaidījis vecīti, saņēma viņu.

—    Nē, Grišuk… redzēju gan…

—     Dzeltens bija?

—       Pats dzeltens, bet purniņš melns. Stāv pie krūma un plūc lapiņas… Es notēmēju…

—     Un netrāpīji?

—              Nē, Grišuk, pažēloju… Mazo kustonīti… māti pažēloju. Kā iesvilpos, tā viņš, telēns, spruka biezoknī — un prom gan. Aizskrēja, delveris tāds…

Vecītis ilgi stāstīja puisēnam, kā viņš trīs dienas pa mežu meklējis teliņu un kā tas aizbēdzis no viņa. Zēns klausījās un jautri smējās kopā ar vectēvu.

—            Es tev, Grišuk, atnesu teteri, —Jemeļa piemetināja, pabeidzis stāstījumu. — Šito tik un tā vilki būtu apēduši.

Teteris tika noplūkts, pēc tam nokļuva katlā. Slimais puisēns ar garšu saēdās tetera zupu un aizmigdams vairākas reizes apjautājās vectēvam:

—              Tad viņš aizbēga, tas briedēns?

—              Aizbēga, Grišuk…

—              Dzeltens bija?

—             Viss dzeltens, tikai purniņš melns un nadziņi.

Tā puisēns aizmiga un visu nakti sapņos redzēja mazo, dzelteno briedīti, kas priecīgs staigāja pa mežu kopā ar savu māti; vectēvs gulēja uz krāsns un arī miegā smaidīja.

Д. Мамин-Сибнряк Е-МЕЛЯ-ОХОТНИК Издательство «Ливсма»

На латышском языке Художник В. Ковалев

Redaktore А. Sprīvule. Māksi, redaktors V. Sēlkovs. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore D. Ergle. Nodota salikšanai 1967. g. 17. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 14. martā. Grāmatu vāku pap. 120 g.; formāts 70 X90/16. 1,5 fiz. iespiedi.; 1,76 uzsk. Iespiedi.; 1,8 Izdevn 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 13 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 215I7/J2I61. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3425.

Kl

Content

Mamins-Sibirjaks Dmitrijs Mednieks Jemeļa