Meža pasakas. Fejas

Mes fejas esam, mes masas esam, bet visas daiļas tomēr neesam;

Taču, kad mes kļūstam piktas, gādājam jums likstas sliktas.

Mes augam dienam buramies un melu tīklos pinamies.

Mini vardu musejo, mēs jau zinām jūsējo.

(S’

abi protu gatavot, rtuvītē saimniekot: īkas, krēmus, karameles, das, kas jau kūst uz mēles... ildas tortes, pankūkas enmēr labi izdodas.

>mu ķēkša galvenā,

ids vārds tev jau padomā?”

.cis man zilas, matu cekuls gaišs, an pieder mīksts krēsls ieapaļš; s man kalpo ceļošanai, īgstu gaisos lidošanai.

> esmu pati mazākā, t visi saka —jaukākā.

:mini, kāds vārds ir man... ūc vien droši, kā tas skan!”

Iāpēcjūs tā brīnāties,

3.nās grumbās skatāties; esa, esmu ragana, elnās drānās ietērpta, i, lai būtu skaidrs viss, dz man allaž putns šis.

“Protu orķestri diriģēt, arī nošu rakstu lasīt.

Protu dziedāt es un spēlēt, dzejoļus skaistus sacerēt.

Melni, gari mati man, dēlis palīdz lidot gan; es vienīgā no austrumiem esu, nu, miniet, kādu vā^du es nesu!”

'Mans pantiņš būs visīsākais, bet arī pats visgurdākais.

Še, gaidot jūsu atbildi, es sniegšu mazu piebildi... Sarkanbaltas drānas man, miniet aši, kā vārds skan!”

1 gan beidziet kavēties, lieciet man dusmoties!”

eja man ir ļauna, esmu vairs jauna.

ienirstot dzelmes dziļumos, kļūstu pazemes tīrumos, an viena kāja ir no koka, i nepatīk, ja viņu loka; rseņi man ratos jūgti, at visi minēt lūgti!”

© 1996 Swan Books International Group © 1996, tulkojums latviešu valodā, apgāds “Zvaigzne ABC” Tony Wolf STORIE DEL BOSCO. FATE, Dami Editore, Milano, 1993

No itāliešu valodas tulkojusi Maija Kvelde ISBN 9984-04-361-4 ISBN 9986-02-260-6

Meža pasakas

Fejas

Sešas fejas atvaļinajumā

Sensenos laikos Feju zemē kādu dienu valdīja liels satraukums: visām fejām bija jāiztur grūts pārbaudījums. Sešām fejām, kas pirmās atrada izeju no parka zaļā labirinta, kā balva tika pie-< šķirts atvaļinājums uz Rūķīšu zemi. Agrā rīta stundā Rudzupuķe — Zilā feja, Aprikoze — Apaļīgā feja, Saus-čiekure — Melnā feja, Tulpe — Sarkanā feja, Nātre — Nejaukā feja un Orhideja — Baltā feja, kas bija godam, izturējušas pārbaudījumu, pameta savas biedrenes Lielajā mežā.

— Uzvedieties labi, — cukursaldā balsī viņām nopakaļ sauca Feju karaliene — viņu valdniece. — Uzvedieties labi! Taču sešas fejas, degdamas ziņkārē par gaidāmo piedzīvojumu, bija jau gabalā un neko vairs nedzirdēja.

Visātrākā bija Sausčiekure — Melnā feja, kas drāzās uz priekšu ar lidojošām kāpnēm, kaut arī vislielāko ātrumu viņa nevarēja atļauties, jo viņas papagailis nespēja pārvarēt bailes. Visērtāk savā burvju atzveltnes krēslā ceļoja Rudzupuķe — Zilā feja; vislēnākā bija Aprikoze — Apaļīgā feja, jo viņa ripoja uz priekšu ar mīklas veltņiem, vedot sev līdz lielus pārtikas krājumus. Baltā feja — Orhideja uz sava lidojošā virtuves dēlīša cēlās te augšup, te krita lejup — viņai patik; aplūkot ziedu skaistumu tuvumā. Ar Sirseņi, kas vilka Nejaukās fejas Nātres, dzeloņainos ratus, labprāt būti nometušies uz kāda zieda, taču Nātr liedza viņiem šo vieglprātīgo izklai dēšanos: tā nepacietīgi piesita sav koka kāju un strupi pavēlēja: “Mars Uz priekšu!”

Tulpe — Sarkanā feja laiski mina sav saulgriežu trīsriteni, klusībā prāt( dama, kā varētu izjokot ceļabiedres.

— Nevaru vien sagaidīt, kad nokļūsi] rūķu ciemā, — viņa sacīja Aprikozei,

— galu galā tur nebūs Feju karaļiem un viņas nebeidzamo padomu.

— Turklāt man apnikušas visas mūi= zemes, burvestības. Vēlos padzīv normahi būtņu sabiedrībā.

— Tev taisnība, — atteica Aprikoze, vii nemaz neklausīdamās, bet domādan par Rūķīšu zemes virtuves iekārtu. Fejas satrauca ierašanās jaunā viet bet meža iemītniekus un rūķus mi sināja gaidāmā tikšanās ar viņām. V ar sajūsmu cēla sešas jaunas mājiņ«' Nebija grūti izgrebt sešus milzīg ķirbjus, daudz grūtāk bija tos ā izžāvēt: viņi tādā steigā kūra ugui kurus ķirbju iekšpusē, ka Žurk kungs pat apsvilināja ūsas.

— Sazin kādas būs jaunās mājvietas? — meža iemītnieki cits citam jautāja.

— Tās būs brīnišķīgas, — atteica viena no māsām Pelēm. — Un skaisti iekārtotas, — piebilda otra māsa.

— Vai fejām būs burvju nūjiņas? — apjautājās Kurmis.

— Protams, — skanēja atbilde. — Būs gan burvju nūjiņas, gan burvju gredzeni, gan burvju dzērieni. Fejām viss mēdz būt “burvju”.

“Aši, fejām drīz jabut klāt!’

Kurmim ienāca prātā kāda doma: viņš nolēma lūgt feju izrakt zemē tik dziļu rakumu, kāds viņam pašam nekad nebija izdevies. Viņš gribēja uzzināt, kas atrodas zemes dzīlēs. Tur katrā ziņā kaut kam vajadzēja būt. Vai ne tā? Pa to laiku rūķi cirta, urba un krāsoja. Rūķis burvis, kam Feju karaliene bija paziņojusi par pavalstnieču ierašanos, jutās atbildīgs par feju uzņemšanu:

— Strādājiet, strādājiet, mēģināsim atstāt labu iespaidu! Mājām jābūt gatavām līdz viņu ierašanās brīdim. Turklāt jūs varēsiet daudz ko iemācīties no fejām. Jūs iegūsiet nenovērtējamu dzīves pieredzi. Es jaunībā, kad mana bārda bija tikai iesirma, iepazinos ar kādu feju. Viņa atņēma man divus labās rokas pirkstus, kurus es atradu pēc divām dienām, kad stipr: izšņaucu degunu.

Fejas jau vairākas dienas ciemojās pie rūķiem. Viņas bija apmeklējušas Rūķīšu mežu un iepazinušās ar visiem tā iemītniekiem. Feja Aprikoze bija nogaršojusi rūķu kulinārijas brīnumus: ar sieru pildītas sēnes, ābolu liķierī vārītus izlobītus zirņus, zemenes, avenes un mellenes ar putukrējumu.

Turnīrs

Taču lielā slepenībā rūķi un citi meža iemītnieki fejām bija sagatavojuši kaut ko sevišķu: turnīru! īstu turnīru ar daudziem zirgiem (protams, zirgi bija Bruņurupuči), bruņiniekiem, karogiem, šķēpiem, godalgām un visu pārējo.

Ciema laukumā tika uzcelta liela nojume ar sešām vietām goda viesiem.

Laukumu noklāja ar sarkaniem māliem. Skrejceļus, uz kuriem vajadzēja cīnīties bruņiniekiem, iezīmēja ar baltiem miltiem.

Pa to laiku aiz mietu žoga sāncenši jau gatavojās. Viņu vidū īpaši izcēlās milzis Sarkanbārdis. Rūķis burvis ar burvju gredzena palīdzību viņa augumu jau laikus bija samazinājis līdz rūķa lielumam, bet viņš tomēr bija un palika visstiprākais no visiem, un turnīrā spēks ir noteicošais.

Tāpēc Ugunsrijējs, rūķis kalējs, metamā šķēpa polsterējumā slepeni ielika pakavu, murminādams:

— Nu tu sajutīsi uz sarkanās bārdeles, kas tas par sitienu!

“Sarkanbardi, nu tu jutīsi, kas par sitienu!”

— Nenodariet cits citam ļaunu! — sirsnīgi lūdza rūķis ārsts, bet, atskanot Ūdensžurkas taures signālam, bruņinieki nežēlīgi metās viens otram virsū. Un cīņa sākās.

Pirmie ievainojumus guva Ugunsrijējs un Sarkanbārdis: Ugunsrijējs, dabūjis sitienu zem zoda, atjēdzās tikai pēc pāris minūtēm un vaicāja, cik varētu būt pulkstenis. Sarkanbārdis saņēma pretinieka spēcīgo sitienu tieši pa žokli. Viņš tika ne tik vien izsists no segliem, bet veselu nedēļu pārtika tikai no šķidra ēdiena, jo nevarēja neko sakost. Taču pats neticamākais notikums atgadījās krietni vēlāk: vismazāk apdāvinātais un arī vistuvredzīgākais rūķis Vientiesis nepamanīja pašā centrā stabu ar lauru vainagu uzvarētājam un uztriecās tam virsū. Viņa šķēps sagriezās šķērsām un, aizskarot cita rūķa, kas nemaz nebija viņa sāncensis, kaklu, izmeta Vientiesi no segliem. Rūķa Vientieša īstais sāncensis sadūrās ar kāda cita bruņinieka zirgu — Bruņurupuci, kas metās sāņus, lai neuzskrietu virsū Gliemezim, kurš nebija paspējis laikus atstāt laukumu, lai gan bija dzirdējis turnīra starta signālu. Galu galā, aizķēries aiz staba, vienīgais seglos palika rūķis Vientiesis. Visi pārējie — cits ātrāk, cits vēlāk atstāja sacensību laukumu, un par uzvarētāju pasludināja tieši viņu — rūķi Vientiesi.

Skanot vētrainiem aplausiem, viņš virzījās garām nojumei. Un te rūķis saprata, kāpēc viņam tika pavēlēts noņemt mici (nabaga rūķis juta lielu karstumu iesitamies sejā, visu acu priekšā viņa seja kļuva sarkanāka par gatavu zemeni) — Zilā feja, Rudzupuķe, viņam uzspieda karstu skūpstu uz pieres. Aizkustinājumā rūķis Vientiesis noripoja no Bruņurupuča muguras, kurš vai plīsa no smiekliem. Pēc tam mazo rūķi aiznesa uz rokām.

"Luk, balva uzvarētajam..."

— Viņa mani noskūpstīja, viņa mani noskūpstīja! — tas nemitējās atkārtot, no prieka gandrīz vai zaudēdams samaņu...

Neviens negaidīja, ka rūķis Vientiesis varētu kļūt par turnīra uzvarētāju!

Zilās fejas, Rudzupuķes, burvju nūjiņa rūķos un meža iemītniekos modināja vislielāko interesi.

Burvju nūjiņa

— Nez, kādu burvestību tā spēj izdarīt, — ieminējās viens. — Ak, ja man tā piederētu, — piebilda cits.

Beidzot Trusis, saņēmis dūšu, uzdrošinājās pajautāt Rudzupuķei:

— Es ļoti vēlētos Lapsas asti, vai tu varētu man to iedot?

— Protams, — atteica Zilā feja, — ja vien Lapsa būs ar mieru to apmainīt pret tavējo.

Uzbudinātais Trusis gluži aizelsies drāzās pie Lapsas. Abi vienojās, un Rudzupuķes burvju nūjiņa veica savu brīnumu: nu Trusis dižojās ar kuplo asti, bet Lapsa bija tīri apmierināta, ka tikusi vaļā no lieka smaguma.

Bet nu sākās trakas lietas Ikviens meklēja draugu, ar kuru varētu kaut ko apmainīt: Kāmis ar Zaķi apmainījās ar ausīm, Bruņurupucis apmainīja savas bruņas pret Gliemeža gliemežnīcu, Vardulēns savu ādu — pret Āpša kažoku.

“Kada burvestība!’

Vienoties kļuva arvien grūtāk, jo katrs vēlējās vairāk iegūt un mazāk dot pretī. Un Rudzupuķe centās izpildīt viņu vēlmes.

— Es gribētu peldēt kā zivs, — sacīja Ūdrs, — un tomēr nekļūt par zivi!

Šss! Mājiens ar burvju nūjiņu, un Ūdrs ieguva zivs asti.

Tad pienāca Lācēna kārta. Lai varētu vieglāk piekļūt pie kārotā bišu medus, viņš vēlējās apmainīties ar vienu no Bitēm. Rūķis, kas neatcerējās, cik gadsimtu vecs viņš ir, lūdza padarīt viņu mazliet jaunāku.

— Vai tā būs labi? — jautāja Rudzupuķe pēc burvju mājiena, kad rūķis taustīja savu bārdu, kas nu bije kļuvusi gluži melna.

Ugunsrijējs tika pārvērsts par mazi: sarkanmatainu puisēnu. Galu gaU visu vēlmes tika apmierinātas. Mežc Ruksis, kas vienmēr bija apskaudi* vectēva stipros zobus, ieguva ziloņž ilkņus. Krauklis, gribēdams noslēp plikgalvību, iemainīja savu cepuri pre Eža adatām.

Sienāzis pieprasīja: — Es vēlētos ga rākas kājas, lai varētu augstāk uzlēkt viņš bija aizmirsis senu patiesību augstu lec, tas zemu krīt, ui dabūja pamatīgu punu. Dvīņu Pelē niem bija pavisam neparasts lūgums tā kā viens no viņiem bija kreilis, tai

otrs paslepus devās pie fejas un lūdza, lai tā arī viņu pārvērš par kreili. Iedomājieties viņa pārsteigumu, kad, atgriezies pie brālīša, viņš pamanīja, ka tas vairs nav kreilis...

Tārpiņš lūdza skrituļslidas, lai spētu ātrāk pārvietoties: — Lūdzu, tikai maziņas, fejas kundze..., — tas godbijīgi piebilda.

— Mums dodiet dzeltenu, zaļu, zilu, gaiši violetu, vienalga kādu krāsu, tikai ne sarkanu un it sevišķi bez melnajiem punktiņiem, — lūdza Mārītes.

Tip! Tap! Tip, tap! — baletdejotājs Sienāzis uzstājās fejas priekšā.

— Es nevaru izpildīt īpašos dejas soļus ar divām kājām, — viņš žēlojās.

Viņam tika piešķirta maza bebra astīte, kas kalpoja ritma sišanai.

Praktiskās Skudras lūdza lielu grozu, kuru piepildījušas pašas gandrīz vairs nevarēja panest.

Visi bija vēlējušies kaut ko mainīt... bet pēc tam sākās vaimanas.

Maz pamazām rūķīši un meža iemītnieki nožēloja pārvērtības, ko paši bija izlūgušies.

Sienāzis pirmais sāka žēloties.

— Ak, vai, — viņš elsoja, — esmu galīgi nosvīdis ar šo smago asti!

Galu galā ikvienam bija ko iebilst pret jauniegūto pārvērtību. Žēlabu koris kļuva arvien skaļāks, un beidzot feja saaicināja visus kopā un smiedamās sacīja: — Tātad nu jau jūs vēlaties divas burvju pārvērtības!

— Vai gribat atgūt iepriekšējo izskatu?

— Jā, jā, jāāāā! Lūdzu!!! Paldies, jā, jā... — visi vienā balsī sauca.

Un no jauna burvju nūjiņas pieskāriens darīja brīnumus. Meža iemītnieki izberzēja acis, nespēdami lāgā noticēt visam notikušajam un juzdamies apmierināti, ka beigu beigās viss bija palicis pa vecam. Kamēr viņi devās prom, pārspriezdami neparastās dienas notikumus, klusā balstiņā feju uzrunāja nabaga Tārpiņš, kas, nesdams rokā skrituļslidas, lēnītiņām un ar lielām grūtībām mēģināja nokļūt pie fejas.

— Tā-ās ir pāār... pāār... pārlieku āt... ātras priekš manis! — nabaga Tārpiņš stostījās.

— Lēnāk brauksi, tālāk tiksi! — noteica Rudzupuķe.

Bija maija beigas. Tuvās vasaras karstums jau lika sevi manīt. Rūķi nolēma iet pēc ledus, ko viņi ziemā bija saveduši pagrabā.

Saldējumi!!!

Sensenos laikos rūķu senču burvis, Dzago, bija pamācījis ziemā savākt ledu, kas tajā gadalaikā ir papilnam, ierakt to zemē un saglabāt vasarai. Aprikoze, Apaļīgā feja, ieraudzīdama lielo ledus daudzumu, iedomājās par saldējumu.

— Saldējums? — brīnījās rūķi.

— Vai tad jūs nezināt, kas ir saldējums? — jautāja Aprikoze. — Vasara taču nav iedomājama bez saldējuma!

Lielajā mežā pazina vienīgi bišu medu. Tā nebija daudz, un to bija grūti iegūt, jo bites medu cītīgi sargāja. Kad Aprikoze stāstīja par saldējumu kā par vislielāko gardumu, visiem siekalas saskrēja mutē.

— Miltus, pienu, olas, cukuru un labi daudz, —Aprikoze izrīkoja arī pašus

dedzīgākos, — neaizmirstiet arī šokolādi un dažādus augļus.

— Cukurs, šokolāde? Kas tie tādi? — jautāja rūķi.

— Ak, jā, es aizmirsu, ka jums to nav. Tad atnesiet medu un kastaņu miltus! Es pameklēšu kādu burvju recepti, kas mums noderēs, — piebilda Aprikoze un izvilka no kabatas recepšu grāmatiņu. Pēc tam visiem vajadzēja iet ārā, jo Aprikoze necieta lieciniekus virtuvē, viņai, tāpat kā citiem pavāriem, bija savi noslēpumi. Tie, kas pilnībā uzticējās Aprikozei, tajā dienā neko neēda, lai sagatavotos lielajiem izēšanās svētkiem. Kad vakarā izcilā pavāre cēla galdā savus kulinārijas brīnumus, neapdomīgākie nožēloja, ka viņiem nav tukšs vēders.

Feja cienāja ne vien ar saldējumu, bet arī ar putukrējumu, kārtaino torti, krēma kūkām un mandeļu cepumiem. Vārdu sakot, tie bija vareni svētki. Rūķi neatcerējās, ka līdz šim būtu pieredzējuši kaut ko tamlīdzīgu. Vēlāk rūķis burvis ne reizi vien kavējās atmiņās pie lielajiem izēšanās svētkiem un, aplūkojot savu cepuri, nopūtās: — Cik daudz saldējuma tajā sagāja!

Visiem par lielu brīnumu ziņa par saldējumu bija izplatījusies tālu, tālu. To droši vien citiem bija pavēstījuši ceļotāj "ad pienāca nākamā vasara, īriss, rirr'īs burvis, saņēma vēstuli no ziemeļiem: “Mēs, Lielo ledāju iemītnieki, lūdzam savus brāļus no mērenā klimata zemēm palīdzēt mums. Mēs gribētu, liekot lietā mūsu vienīgo lielo bagātību — ledu, gatavot saldējumu. Pastāstiet, kā to dara! Steidzami gaidām ziņas. Parakstījis Melnais Valzirgs.”

Diemžēl rūķis burvis nevarēja izpildīt šo lūgumu, jo tolaik Aprikoze jau bija atgriezusies Feju karalistē un paņēmusi līdz saldējuma gatavošanas noslēpumu...

Fejas Nātres burvju spogumH todien bija pievērsta visu meža iemītnieku uzmanība. Tie vēlējās, lai viņa ātrāk noņemtu no spoguļa biezo pārklāju. Taču Nātrei, šķiet, sagādāja īpašu baudu arvien pieaugošā rūķu ziņkārība.

Burvju spogulis

— Spogulis guļ, un burvība nedarbojas. Kad tas pamodīsies, es jums pateikšu. Tikai tad jūs redzēsiet spoguļa brīnumus, — Nātre skaidroja.

Pienāca diena, kad feja paziņoja:

— Burvju spogulis ir gatavs darbam, tas nolēmis dubultot visu, kas atradīsies tā priekšā.

“Man ir kads pārsteigums...”

Drīz sākās liela līksmība.

Pirmā pie spoguļa devās Lapsa, kas aiz godkārības vēlējās otru asti; tad nāca Lācēns, kas gribēja iegūt dvīņu brālīti, ar kuru varētu rotaļāties. Bruņurupucis vēlējās vēl vienu riteni un tā joprojām. Vienīgi Ūdensžurkai izgāja plāni, viņa par ilgu skatījās burvju spogulī un ieguva dubultacis un dubultausis.

Feja Nātre aiz spoguļa ļauni smīkņāja:

— Nāciet, nāciet un lieciet sev divkāršot visu, ko vien vēlaties, viss ir par velti, tikai man pienākas pateicība!

— Paldies, fejas kundze, — meža dzīvnieki atkārtoja, saņēmuši tik necerētas dāvanas. Un rinda pie spoguļa nekļuva īsāka...

Līdz beidzot sākās vaimanas. Zebiekste sadomāja gatavot lielu omleti un tāpēc gribēja ielikt grozā pārāk daudz olu. Bebrs redzēja, ka nespēj pūst divas taures reizē, tāpēc pārējās taures izrādījās liekas. Žurkas kungs nostie pās garšļaukus, jo viņu bija pusaklu

padarījuši trīs pāri aceņu, ko viņš pūlējās uzlikt uz deguna vienlaikus. Laikam dvīnim Lācēnam, ko spogulis bija divkāršojis, nebija visai labs raksturs, jo drīz abi dvīņu brāļi sakāvās nieka medus lāses dēļ. Kamenes stipri sasitās. Ieguvušas papildus vēl četrus spārnus, tās gan varēja ātrāk lidot, bet aiz lielā noguruma nespēja noturēties gaisā. Pa to laiku feja Nātre tikai berzēja rokas: — Droši, droši, spogulis ir domāts visiem!

Žagata, kurai ļoti patika iegūtās rotaslietas, nebeidza tīksmināties par sevi. Bet, stāvot pie spoguļa, viņai ienāca prātā mazliet dīvaina doma: — Rotaslietu man ir pietiekami daudz, turklāt dubultas krelles neliecina par labu gaumi. Dodoties pastaigās, manam tērpam vienmēr jābūt gaumīgam. Būtu labi, ja man piederētu divi spoguļi — var taču gadīties, ka viens saplīst...

“Ai! Kada neuzmanība! Esmu saplēsusi burvju spoguli!...” noteica Žagata.

Tomēr cerēsim uz to labāko, jo saplēsts spogulis nes nelaimi...

Tā spriedelēdama, Žagata nonāca pie burvju spoguļa, un, pirms feja Nātre paguva viņu aizkavēt, Žagata pievirzīja savu spoguli pie burvju spoguļa. Tā kē Nātre bija pienākusi par vēlu, burvji; spogulis šķindēdams saplīsa tūkstoš gabalos.

Virzīt spoguli pretī spogulim bijc vienīgais, ko nedrīkstēja darīt. Vienan tad bija jāsaplīst, un šoreiz tas bij< fejas spogulis — lielākais un plānākais Taču beigu beigās izrādījās, ka neka, briesmīgs nebija noticis, jo sajūsma pa divkāršošanos drīz vien noplaka. T; bija sagādājusi vairāk ļaunuma nek; labuma.

— Tikai pacietību, — prātoja feja Nātre

— Patlaban gan tikai sāku priecātie par viņu likstām. Taču pavisam drīz e izstrādāšu vēl kādu joku!...

Koncerts

Tagad bija pienākusi Orhidejas, romantiskās fejas kārta.

Tuvojās Feju karalienes dzimšanas diena.

Kāds neapdomīgi apjautājās par feju valdnieces vecumu.

— Tas ir noslēpums, — fejas atteica,

— mēs nedrīkstam jums visu stāstīt par savu dzīvi.

Taču rūķim burvim bija daudzkas zināms par Feju karalienes pili; viņš pat reizēm bija papļāpājis ar pašu feju valdnieci. Uzzinājis par dzimšanas dienu, īriss sāka meklēt piemērotu dāvanu. Tā kā burvestību jomā viss nemaz tik gludi negāja, viņam nācās ilgi un pacietīgi noņemties. Galu galā laime uzsmaidīja un burvestības sāka darboties. Vēl tikai vajadzēja nospodrināt senu dārglietu lādīti, un dāvana bija rokā.

Orhidejai tika uzdots dāvanu nogādāt valdniecei: uzkāpusi uz sava virtuves dēlīša, viņa aizdrāzās kā bulta.

— Kāda skaista dāvana! Cik viņi ir jauki! Pasaki paldies rūķiem un visiem meža iemītniekiem. Viņi patiesi ir lieliski, it sevišķi rūķis burvis — īriss, vai tāds ir viņa vārds? — priecājās Feju karaliene.

— Jā, mana valdniece, — Orhideja apstiprināja, — viņi ir ļoti jauki, un mēs pie viņiem pavadām brīnišķīgu atvaļinājumu. Tā ir pavisam vienkārša pasaule, viņu dzīve ir mierīga un laimīga, un viņi grib aplaimot arī tevi. Mēs visi kopā gatavojam pārsteigumu tavam dzimumdienas vakaram. Pusnaktī atver lādīti un paklausies! Vairāk es neko tev nedrīkstu teikt. Zemu paklanījusies un atvadījusies no valdnieces, Orhideja steidzās atpakaļ, lai piedalītos mēģinājumos. Jā, mēģinājumos, jo runa bija par koncertu. Par koncertu, kurā skanēs dažādi mūzikas

instrumenti un kura sākumā un beigās skatītāji apvienosies kopējā dziesmā. Deviņi, astoņi visi pārstāja skaņot instrumentus, septiņi, seši, pieci — visi aizturēja elpu, četri, trīs, divi... Orhideja pacēla zizli, un koncerts sākās, piecām vijolēm sakūstot vienā melodijā. Jūtīgākajiem skatītājiem, klausoties tik maigu mūziku, acis kļuva miklas, bet Sarkanbārža sisto bungu rīboņa neļāva viņiem ilgi palikt šai noskaņā. Orhideja norādīja ar zizli te uz vienu, te uz otru, lai izceltu kādu instrumentu kopējā saskaņā.

Kas par mūziku! Cik viņi labi spēlē! Un, ja arī kādam mazliet misējās, citu instrumentu skaņa kļūdu nosedza.

“Cik daudz davanu!” iesaucas pārsteigtais Vardulēns.

Feju karaliene pilī sajūsmināta klausījās, skatīdamās lādītes spogulī, bet tad pamanīja, ka kaut kas aizmiglo attēlu. Viņa pārvilka ar plaukstu pār spoguļvirsu un juta, ka tā ir mitra.

— Droši vien esmu nobirdinājusi kādu asaru, — viņa klusībā noteica, — bet es taču nedrīkstu raudāt! Fejas neraud! Pēc tam viņa aizmirsa par šo vājuma brīdi un, zinādama, ka neviens viņu nedzird, koncerta beigās dedzīgi aplaudēja un lika nolīt pār skatītājiem un mūziķiem karameļu, ziedu, ķiršu, mazu kaklarotu, gredzenu, svilpju un zīmuļu lietum: mazliet no visa un visām gaumēm, galu galā tas bija Feju karalienes brīnums.

Kas otram sit, sev trāpa

Pēc brīnišķīgās dienas, kurā feja Aprikoze bija pierādījusi savu konditores prasmi, meža iemītnieki un rūķi pamanīja, ka tapuši par gardēžiem. Rūķu bikses, it sevišķi jostas vietā, bija kļuvušas par šaurām. Patiešām! Ēdot pārāk daudz saldumu, rūķi bija mazliet nobarojušies.

Šajā laikā, kad visi vairāk nekā parasti bija nodevušies tīkamajiem ēšanas priekiem, daudzi saņēma šādu neparastu vēstuli:

“Svētdienas pēcpusdienā pie Gulētāj-peles mājas notiks sacensības, kurās tiks apbalvots labākais meža tortes cepējs. Aicinām tevi piedalīties. Esmu pārliecināta, ka tu kļūsi par uzvarētāju. Labu veiksmi un daudz siekalu mutē!

Feja Tulpe”

Nu sākās liela skraidīšana un rosīšanās, sagādājot nepieciešamos produktus (it sevišķi medu). Drīz vien Bites pie stropa piekarināja lielu izkārtni ar uzrakstu: “Medus izpārdots.”

Kad pienāca sacensību diena, feja Tulpe redzēja, kā pie galda, kas īpaši šim gadījumam bija sagādāts, pulcējas dalībnieki. Sākumā sāncenši ļoti laipni izturējās cits pret citu:

— Vai tu pieliki savai spāņu kūkai vanilju un kanēli? — Pelēns jautāja Bruņurupucim.

— Ne vanilju, ne kanēli, bet gan smalki saberztu sāli, — atbildēja Bruņurupucis, kam, tāpat kā viņa senčiem — jūras braucējiem, garšoja tikai sāļi ēdieni.

— Cik tava torte ir liela! — daži brīnījās par milža Sarkanbārža torti, bet skauģi piebilda:

— Liela un tukša, viņš būs to piepūtis ar plēšām!

Maz pamazām sarunas kļuva aizvien dzēlīgākas. Katrs bija pārliecināts, kg tieši viņa torte ir pati garšīgākā, ur gaidīja pelnīto atzinību.

“Hi, hi, hi!”

iļ

Feja Tulpe apstaigāja itin visus un garšoja viņu tortes: vienai pirkstu iebakstīja krēmā, citai nolauza gabaliņu, vēl citai paķēra ķirsi no garnējuma, turklāt jūsmoja par itin visām ar šādiem vārdiem:

— Cik garšīga torte! Nudien lieliska! Hm! Cik salda!

Galu galā visi tika slavēti un cildināti. Taču par uzvarētāju Tulpe pat neieminējās.

Aizrāvusies ar garšošanu, Tulpe pamatīgi pieēdās.

Citām fejām, kas piedalījās sacensībās, tāpat kā visiem pārējiem, tas nepatika.

— Vai tev nešķiet, ka viņa šo jandāliņu sarīkojusi tikai tāpēc, lai mums aiz muguras brangi pieēstos? — fejas runāja.

Tādas aizdomas sāka pārņemt arī citus, kaut arī sākumā neviens par to nerunāja. Tikmēr feja Tulpe turpināja garšot tortes, un slavinājumi bira kā no pilnības raga, taču uzvarētājs netika nosaukts.

Tad milzis Sarkanbārdis, pats to nemaz negribēdams, izraisīja lielo traci.

Vienā brīdī, kad viņam bija apnikusi fejas Tulpes bezjēdzīgā šaudīšanās šurpu turpu, milzis norūca bārdā: — Ja visas tortes ir garšīgas, tad apbalvosim pašu lielāko!

Bet feja Aprikoze, būdama pārliecināta par savām kulināres spējām un uzskatīdama savu torti par visgaršīgāko, dzirdot šos vārdus, nikni iesaucās:

— Nogaršo šo, pirms tu ver muti vaļā! To teikdama, viņa ar teicamu metienu iesvieda savu lielisko torti milzim sejā.

Tad arī tracis sākās.

Sacensību dalībnieki nelabprāt bija klausījušies citiem veltītās uzslavas un tagad atrada iespēju atriebties.

Tortes sāka lidot no viena gala uz otru. Metieni, sākumā nedroši, kļuva arvien noteiktāki un tiešāki. Bet, kas meta, tas dabūja ciest arī pats. Prieks par otram nodarīto pārestību noplaka, kad sejā ietriecās kaut kas salds un lipīgs. Feja Tulpe, nogājusi pie malas, tīksminājās par jampadraci. Viņai bija izdevies vienā dienā ne vien nogaršot daudzās un tik dažādās tortes, bet arī noskatīties šo te izrādi.

Un tas viss tika panākts ar nieka pūlēm, uzrakstot dažus ielūgumus.

— Jūs visi gribējāt uzvarēt! Hi, hi! Taču viņa nebija to vēl ne lāgā izteikusi, kad viņas priekšā kāds noliecās, lai izvairītos no tortes ar krēma pildījumu, un viņam raidītais metiens feju Tulpi notrieca no kājām. Tikai viena acs viņai palika vaļā, otru reizē ar visu seju pārklāja dzeltenais krēms, un nu apkārt notiekošais vairs nešķita tik aizraujošs.

Kas otram sit, sev trāpa...

Plauks!!!

Nevienam nekad nebija ienācis prātā, ka Melnās fejas papagaiļa daudzkrāsainās spalvas ir ciešā sakarā ar viņa barību. Bet tā bija.

Meness sirpis

— Viņš var ēst tikai ziedu vainag-lapiņas, tāpēc ka tās ir krāsainas, — skaidroja feja.

— Pašreiz viņš jau visu apēdis. Kurš būtu ar mieru nākt man palīgā sagādāt ziedus manam papagailim? — feja vaicāja.

Papagailis atstāja nepatīkamu iespaidu, viņš bija augstprātīgs un uzpūtīgs gan savu krāsaino spalvu dēļ, gan tāpēc, ka Melnā feja viņu vienmēr aizstāvēja. Visvairāk meža iemītniekiem un rūķiem nepatika viņa tieksme atkārtot dzirdētos vārdus. Kāds bija mēģinājis atdarināt papagaiļa balsi, taču tad papagailis atkārtoja pats savu atdarināto balsi.

rūķis

ziedlapiņas, uzticēdams savam draugam šīs rīcības patiesos iemeslus:

— Tad vēlāk mēs varēsim fejai kaut ko lūgt. Saprati? Man ir prātā plāns, kas

*' mani padarīs slavenu.

Draugs lika, lai viņš visu sīki izstāsta, un pēc tam viņi savāca nelielu piekritēju pulciņu. Rūķi salasīja ziedu vainaglapas, un apmierinātā Sausčie-kure varēja atkal gatavot papagailim krāsaino viru. Nu visi gaidīja jautā jumu, ko drīz arī sagaidīja.

— Kā es jums varētu atlīdzināt jūsu laipnību? — Sausčiekure jautāja.

— Patiesi... nezinu, vai mēs drīkstam... mums ir gan kāda vēlēšanās, taču mēs

negribētu ļaunprātīgi izmantot... protams, ja jums būtu iespējams...

— Ko tad jūs īsti vēlaties? Nebaidieties, sakiet droši, mēs, fejas, esam pieradušas pie visa! Esmu savā mūžā daudz ko pieredzējusi, jo esmu pati vecākā. Es klausos...

— Mēs gribētu doties uz... uz mēnesi!

— Uz mēnesi? — feja pārvaicāja. — Uz mēnesi? Kaut kas tāds nekad nav pieredzēts, taču... mēģināšu palīdzēt. Sausčiekure kādu brīdi izklaidīgi grozīja rokā savu burvju gredzenu, ko viņa nēsāja uz rādītāja pirksta.

— Pēc trim dienām būs dilstošs mēness: pie mēness sirpja es piesliešu

“Luk, vira..

āsgarākās kāpnes. Jums tikai vajadzēs tāpt, un jūs nokļūsiet uz mēness. Ejiet gatavoties, laika vairs nav daudz! — /iņa piebilda.

IVešās dienas vakarā pie kāpnēm bija tāda drūzmēšanās, ka drosminieku grupiņai tikai ar pūlēm izdevās piekļūt pie pirmā pakāpiena. Visi apskauda laimīgos, kas drīz vien varēs pirmie spert kāju uz šī tālā zemes pavadoņa.

— Ak, ja es to būtu zinājis, es arī būtu gājis lasīt papagailim ziedu vainag-lapas, — cits citam apgalvoja. Bet tagad bija par vēlu. Sākās kāpšana, pūļa “urrā” saucienu pavadībā.

Pirmās devās augšup Kamenes, laiku pa laikam uzmezdamās uz aizvien augstāka pakāpiena. Daudz lēnāk sekoja pārējie, līdz beidzot tos no lejas vairs nevarēja saredzēt.

Viņi arvien gausāk rāpās no pakāpiena uz pakāpienu, jo nogurums kļuva lielāks un lielāks. Mēness joprojām nekustīgi stāvēja augšā. Kaut arī jau bija pagājušas daudzas stundas, viņiem nelikās, ka būtu piekļuvuši tuvāk mēnesim. Pirmās drosminiekus pameta Kamenes, tās devās atpakaļceļā. Kamenes laidās ar izpletņiem, jo spārni bija tik stipri noguruši, ka vairs nespēja noturēt gaisā. Arī rūķi un viņu draugi saprata, ka iecere bijusi kļūdaina: nevienam vairs nebija spēka turpināt kāpšanu pa garajām kāpnēm. Vajadzēja griezties atpakaļ. Tā bija grūta atgriešanās, jo, raugoties lejup, gandrīz visiem reiba galva un no bailēm trīcēja kājas. Tomēr ar lielām pūlēm viņi nokļuva uz zemes. Sausčiekure viņus gaidīja.

— Nabadziņi, kā jūs esat noguruši, nāciet šurp, es esmu uzlasījusi jūsu koka tupeles, kas kāpjot jums nokritušas!

Viņa apmīļoja Lācēnu, kas šķita visvairāk noguris, un tad aicināja visus pie galda. — Šīs šķēles jūs iepriecinās! Tās ir tikpat dzeltenas kā mēness, taču atrodas tuvāk!

Gredzena atriebība

Sarkanajai fejai, Tulpei, patika dažādas izdarības.

Kad viņa redzēja rūķi burvi ar grozu rokā aizejam pēc sēnēm, vēlēšanās izpētīt rūķu Lielo Grāmatu kļuva nepārvarama. Nebija viegli nokļūt caur logu mājas piebūvē.

— Par laimi, — viņa spriedelēja, lienot pa logu, — es neesmu tik resna kā Aprikoze!

Pie pārtvaicēšanas katliem atradās pudelītes ar burvju filtriem, liela lode, ar kuras palīdzību var tālu redzēt, dīvainas ierīces, taures, kaltēti ziedi, neparasti maisiņi ar krāsainiem pulveriem un, visbeidzot, uz lielas koka pults

“Palīga! Es kļustu arvien mazāka...”

Lielā Grāmata ādas vākos. Sirds krūtīs fejai dauzījās kā traka, šķirstot nodzeltējušās vecās lappuses, jo viņa apzinājās, ka dara kaut ko aizliegtu. Šajos mēnešos kopā ar citām fejām viņa bija mazliet ielauzījusies rūķu dīvainā rakstībā, un nu Lielā Grāmata varēja atklāt savus noslēpumus. Starp divām interesantām lappusēm feja atrada burvju gredzenu. Viņa atlika to gānis un izklaidīgi šķirstīja grāmatu tālāk. Sarkanā feja ar savu lielo degunu un šaurajām ačelēm, protams, nebija nekāda skaistule, taču iedomīga gan. Nejauši uzšķīrusi nodaļu... “kurā bijč runa par daiļumu un burvestībām, a: kuru palīdzību var iegūt pievilcīgāki izskatu”, viņa sāka alkatīgi lasīt.

— Tieši tas man ir vajadzīgs, — fej klusu noteica, uzmanīgi pārrakstīdam šeit doto recepti.

— Nekad nebūtu domājusi, ka rūķi ti dziļi iepazinuši ārstniecības līdzekļus, f kuru palīdzību var iegūt daiļumu. Te pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda doma.

I ļ ļ '

Zvēru pie Feju karalienes!... Kas ar mani notiek?

Uz gliemežvāka perlamutra virsas atstarojās viņas seja, kas nu bija kļuvusi pavisam citāda. Feja tagad izskatījās ļoti daiļa, ar gariem, melniem matiem un mandeļveida acīm. Nātre nekad nebija dzirdējusi, ka kaut kas tamlīdzīgs būtu atgadījies ar kādu feju. Divi jūras zirdziņi laiski noraudzījās viņā.

— Esi sveicināta mūsu pusē, — pēkšņi feja izdzirda rupju balsi. Viņai tuvojās savāda būtne, pa pusei cilvēks, pa pusei zivs. Tā virzījās uz priekšu ar milzīgu zivs spuru; mati bija gari, sirmi un viļņaini, galvā koraļļu kronis, fejas priekšā bija pats bezdibeņu valdnieks.

— Tev tīk dārglietas, vai tas tiesa? Šeit tev to netrūks: tevi apbērs ar pērlēm, dimantiem, zeltu un sudrabu.

— Palikt šeit? Es negribu palikt šeit.

“Es tev davašu šīs dārglietās, mana mīļa, ja tu paliksi pie manis...”

Man patīk dārglietas, taču ne tik ļoti, lai atteiktos no brīvības. Tāpēc...

— Nu nē, mīļā, — valdnieks viņu pārtrauca, — tu esi tāda pati kā citas. Jūs tīkojat pēc Lielajām pērlēm, taču negribat palikt pie manis. Šeit tu būsi karaliene, tev būs perlamutra tronis, skaistākās zivis tev kalpos, tu tiksi godāta. Tev vajadzētu justies laimīgai. Nabaga Nātrei sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka viņa, feja, dzīvodama burvību vidū, tagad ir kritusi par upuri citai burvestībai. Tomēr viņu mierināja doma, ka viņai nu vairs nebūs jāklibo ar šo pretīgo koka kāju;

“Bezdibeņu karaliene! Labi, varbūt tas ir jautrāk nekā būt par parastu feju.” Un tad viņa nosprieda: — Nav teikts, ka man neizdosies likt viņam staigāt uz pirkstgaliem... Tikmēr viņam pāries vēlēšanās savaldzināt citas fejas. Un pēc tam ar laiku...

Pazuda feja Tulpe, un visi devās viņu meklēt. Viņa nebija atgriezusies pie Feju karalienes, un neviens nezināja, kur viņa ir.

Lakstīgala

Vienīgi rūķi burvi šad un tad pārņēma baismīgas aizdomas. “Ja viņai būtu... Nē! Tas nav iespējams...” rūķis nomurmināja.

Pēc tam viņš, tāpat kā citi, pūlējās nedomāt par mīklaino pazušanu. Vienīgi Orhideja klīda pa mežu un sauca savu draudzeni. Feja Orhideja, kas bija trausla un smalkjūtīga, mīlēja dzeju, mūziku un visu daiļo, vairāk par citām fejām izjuta Tulpes prombūtni, kaut arī viņu raksturi bija gluži pretēji. Kādu dienu tur, kur bērzu birzs robežojās ar vecu, milzīgu egļu mežu, viņa pēkšņi apstājās un ieklausījās.

\ »* H-'. i Ml " ^ _* r

Viņas dzirdi aizsniedza tik brīnumaini Lakstīgalas treļļi, kādus viņa nekad agrāk nebija dzirdējusi.

Orhideja nometās ceļos un nevarēja saprast, vai patiesi tik mazs putniņš spēj tik skaisti dziedāt. Un tomēr viņa nekļūdījās.

— Tā patiesi ir Lakstīgala, — feja nosprieda.

Bet, protams, šī Lakstīgala atšķīrās no citām ar saviem brīnumjaukajiem treļļiem. Feja kādu brīdi sajūsmā klausījās brīnišķīgo mūziku un pēc tam pūlējās ieraudzīt pašu Lakstīgalu. Taču, tiklīdz Orhideja tuvojās eglēm, dziesma pēkšņi apklusa. Lielajā klusumā šķita, ka pat mežs viņai pārmeta tuvošanos Lakstīgalai. Nākamajās dienās Orhideja vairākas reizes atgriezās tai pašā vietā, un vienmēr atkārtojās tas pats.

“Cik daiļskanīga dziesma, sazin, nu kurienes tā nāk!”

Kamēr Orhideja palika bērzu birzī, Lakstīgala dziedāja, bet, tiklīdz viņa mēģināja pieiet tuvāk klāt, dziesma apklusa. Feja staigāja kā apmāta. Viņa vairs nebija ar mieru klausīties Lakstīgalas pogošanā no tālienes, viņa gribēja nokļūt tās tuvumā, lai dzirdētu treļļus labāk. Viņa nezināja, kā to panākt, līdz beidzot atcerējās, ka var izmantot savas fejas spējas, lai sasniegtu mērķi.

Feja Orhideja sakopoja domas un, smagi nopūtusies, pārvērtās par ķau-ķīti, mazu putniņu.

Tajā brīdī viņa vēl atradās birzī un bez pūlēm apmetās uz visaugstākajiem zariem.

No šejienes viņa varēja labāk saklausīt, no kuras puses plūst melodija. Feja lidoja tālāk pa egļu mežu no krūma uz krūmu arvien uz priekšu meža biezoknī, kur saulei bija grūti izlauzties cauri. Un arvien tuvāk, arvien tuvāk... Viņas fejas sirds, kas tagad bija kļuvusi par mazu mazītiņu putna sirsniņu, no uzbudinājuma stipri pukstēja: kaut viņa varētu dziedāt tikpat skaisti kā viņas drosmīgā draudzene! Nu viņa bija pavisam tuvu, gandrīz jau varēja ieraudzīt Lakstīgalu aiz priedes.

Ērkšķains krūms viņu šķīra no Lakstīgalas dziesmas, pēc kuras viņa tik ļoti tiecās. Viņa pacēlās spārnos un ieķērās ar nadziņiem nokaltušā zarā, tad pastiepās uz priekšu starp ērkšķiem, lai varētu labāk saredzēt viņpus gaismas kūļa.

— Redz, kur Lakstīgala, — viņa klusām noteica un jau pavēra mazo knābīti sveicienam.

Bet, stiepdama galviņu uz Lakstīgalas pusi, viņa savainoja sevi ar indīgā krūma (no kura mežā visi baidījās) ērkšķiem. Nabaga ķauķīti otrā dienā divi rūķi atrada zemē pie briesmīgā kazenāja.

Maza asins lāsīte bija izspiedusies uz putniņa gaišajām krūtīm, un acis bija slēgtas uz mūžu. Rūķiem nebija ne jausmas, kā tas noticis. Viņi mazajam putniņam izraka kapiņu un apklāja to ar puķēm, kas auga tuvumā.

Kopš tās dienas šīs puses meža iemītnieki ievēroja, ka Lakstīgala vienmēr dzied, uzmetusies uz šī kazenāja zariem.

Bet tad atgadījās kaut kas pavisam neparasts: nākamajās dienās nokrita visi kazenāja ērkšķi un kā par brīnumu to vietā uzziedēja daudz košu ziedu.

...un krūms uzziedeja...

Nedz rūķi, nedz meža iemītnieki nekad nebija atklāti izteikušies, kura no sešām fejām ir vislabākā. Bet, protams, pēc feju aizbraukšanas visvairāk pietrūka Rudzupuķes. Viņa bija mīļa un laipna ar visiem un nekad nelika manīt, ka viņa ir augstākās kārtas feja. Visas fejas bija iedalītas trīs kārtās, un tikai pašas krietnākās par sevišķiem nopelniem Feju karaliene iedalīja augstākajā kārtā.

Fejas sirds

Pēc satraucošā notikuma ar burvju nūjiņu (lai gan pēc tam viss palika pa vecam) neviens vairs nebija redzējis slaveno nūjiņu. Tā vien šķita, ka Rudzupuķe to tīšām paslēpusi, lai vairāk līdzinātos saviem jaunajiem draugiem. Viņa bija sevišķi sadraudzējusies ar māsām Pelēm: bieži ciemojās pie tām, kopā padzēra tēju un parunājās. Taču itin visus, citu vairāk, citu mazāk, iepriecināja Rudzupuķes sirsnīgā laipnība. Daudzi gāja pie viņas gan pēc padoma, gan pēc palīdzības vai vienkārši tāpat, lai baudītu viņas neizsakāmi jauko sabiedrību. Vienīgi rūķis Vientiesis fejai nekad netuvojās, šķiet, viņš pat izvairījās no tās. Kopš tās dienas, kad viņš bija uzvarējis turnīrā un kā balvu saņēmis Rudzupuķes skūpstu, viņš vienmēr pazagšus vēroja to no tālienes un ik pa brīdim nopūtās.

Sastopot Vientiesi, īriss, rūķis burvis, galvu vien grozīja, viņš saprata, ka nabaga rūķis ir iemīlējies, bet klusībā pie sevis īriss noteica: — Puikas niķi! Gan pāries, viņš vēl ir jauns! Ak! Arī es viņa gados... un tomēr viņš saņēma jauku skūpstu.

Tā, risinoties visiem šiem notikumiem, kas bija svarīgi vienīgi pasakas galvenajiem varoņiem, laiks ritēja savu gaitu.

Kādā saltā novembra naktī, kad mēness bija pieaudzis līdz ceturtdaļai, Rudzupuķe nonāca mežā. Ikvienai fejai ir savs debesu ķermenis vai zvaigzne, no kura viņa reizi gadā vien fejām zināmā dienā smeļas enerģiju. Tieši tajā naktī Rudzupuķei vajadzēja ilgi raudzīties mēnesī. Vairākas stundas nekustīgi nostāvējusi bālā mēness sirpja priekšā, viņa gāja ārā no meža.

— Brrr! Kāds aukstums! — viņa nodrebinājās, brienot pa sniegu.

— Vēl mazliet, un es būšu pagalam! Ejot gar lielās egles mezglainajām saknēm, viņa pūlējās saskatīt Sienāžu mājiņas vājo gaismiņu, ko bija pamanījusi, ienākot mežā. Viņa ieraudzīja sveces liesmiņu, kas tik tikko vēl mirgoja. Rudzupuķe piegāja tuvāk aplūkot abus Sienāžus, kas laimīgi gulēja dziļā miegā. Sienāžiem bija jāmostas tikai pavasarī, un feja ar šausmām pamanīja, ka mazā krāsniņa, kurai vajadzēja tos sildīt visu garo ziemu, bija izdzisusi.

... un, kad pienāca rītausma, viņa bija pārvērtusies ledus

— Nabadziņi! — feja žēli noteica.

— Sienāži aizies bojā aukstumā! Viņi gan ir silti sasegušies, taču lielajā salā var dabūt plaušu karsoni.

Sienāžu mājiņa bija ļoti maza, un Rudzupuķe pārliecās pār saviem mazajiem draugiem. Instinktīvi viņa pūta tiem virsū savu silto elpu. Un siltums izplūda pa nelielo mitekli. Rudzupuķe saprata, ka vienīgi tā viņa var nabaga Sienāžus uzturēt pie dzīvības līdz rītausmai. Ja viņa naktī būtu gājusi meklēt palīdzību, viņa atgriezusies būtu atradusi savus draugus mirušus. Nometusies sniegā uz ceļiem, viņa vēl arvien sildīja tos ar savu elpu. Rītausma lēnām tuvojās, pārāk lēnām mazajai, gaišmatainajai fejai, kuras elpa kļuva arvien vājāka.

Kad pirmais saules stars iespīdēja sniegotajā mežā, fejas sīkais augumiņš jau bija nekustīgs, pārklāts ar ledu. Mazliet vēlāk kāds rūķis viņu atrada un sacēla trauksmi: Sienāži bija glābti, bet mazā feja ar savu dāsno sirdi un smaidu nekad vairs neiepriecinās meža draugus.

Rīts ne ar ko neatšķīrās no citiem rītiem, taču diena kļuva par neaizmirstamu rūķīšu vēsturē.

Labo darbu

S-

vērtēšanas mašīna

Bet nu visu pēc kārtas. Vispirms Bišu Karaliene Barotājbišu pavadībā atsteidzās stipri saniknota. Viņa aizskrēja pie rūķa burvja un ar to ilgi strīdējās. Aizejot Bišu Karaliene aizcirta durvis un uzsauca:

— Ne piliena medus, pirms nebūs atrasts vainīgais.

Drīz pēc tam rūķis burvis ar sadrūmušu seju iznāca uz sliekšņa un strupi

1) Bišu Karaliene apsūdz

2) Rūķis burvis nolemj sodīt vainīgo

3) Vainīgais slēpjas

4) Nabaga Lauvassirds saņem sodu, lai gan nav vainīgs

pavēlēja: — Pēc stundas visiem rūķiem pulcēties ciema laukumā!

Rūķīši saprata, ka atgadījies kaut kas īpašs, taču notikušā jēgu aptvēra tikai tad, kad rūķis īriss sacīja:

— Mūsu likumi aizliedz un nosoda zādzību, bet, kopš es esmu jūsu valdnieks, neviens, es apgalvoju, neviens rūķis nekad mūs nav apkaunojis un nav izdarījis tādu noziegumu. Taču šodien es uzzinu no Bišu Karalienes, ka viens no jums pagājušā naktī ir nozadzis viņas pienu. Zaglim palaimējās, jo Barotājbites vēl nebija īsti pamodušās un tām neizdevās viņu aizturēt. Taču ir neapstrīdams pierādījums, ka vainīgais ir viens no jums, — jūsu koka tupeles nospiedums. Tātad šurp vainīgo! Lai viņš iznāk priekšā un saņem sodu!

Bet lielajā klusumā, kas iestājās pēc īrisa vārdiem, neviens pat nepakustējās.

i — Šurp vainīgo, — rūķis burvis kliedza . pērkondimdošā balsī, — ja vainīgais neiznāks priekšā, es sodīšu visus!

_

Neviens nekustējās. Arī meža iemītnieki, kas piedalījās sapulcē, bija pavisam nobijušies.

Beidzot kāds rūķis paspēra soli uz priekšu.

— Es tas biju, — viņš skaļi teica, skatīdamies īrisam tieši acīs, — sodi mani!

Viņu saņēma ciet, sasēja un aizveda uz pēršanas mašīnu, kas nekad nebija tā strādājusi kā todien.

Pēc tam visi izklīda. Taisnīgais sods bija saņemts. Bet ar to vēl viss nebeidzās. Divi rūķi, iedami pēc irbulenēm, ieraudzīja savu biedru garajā zālē. Pienākuši tuvāk, rūķi redzēja, ka tam seja stipri sapampusi.

— Kas tev vainas? — viņi jautāja, un nabadziņš pinkšķēdams atzinās:

— Bites sadzēla!

Nu viss bija jāsāk no jauna! Pēršanas mašīna bija paveikusi kļūdainu darbu un nekavējoties tika apgādāta ar jaunu rīkšu devu īstajam vaininiekam. Bet kā ar to otru?

Ar to, kas bija iznācis priekšā, lai izglābtu savus biedrus no soda. Kas remdēs smeldzošās nepelnītā pēriena sāpes? Visi, taču it sevišķi rūķis īriss, jutās vainīgi par šo netaisnību. Feja Aprikoze kļūdu izlaboja. Viņa atnesa no sitieniem vēl neatžilbušajam nabadzi-ņam glāzīti feju dzēriena — gaišzila dziedinoša nektāra.

Vienīgi viņa, Feju karalienes izcilā pavāre, zināja šī neparastā uzlējuma noslēpumu. Šo dzērienu parasti baudīja tikai fejas.

Visi apskauda drošsirdīgo rūķi, arī feja augsti vērtēja rūķa Lauvassirds rīcību un ieteica rūķim burvim pārsteidzošu plānu.

Rūķiem vajadzēja uzbūvēt mašīnu, kas novērtētu labos darbus un apbalvotu tos, kas to visvairāk pelnījuši. Ja kāds iedomātos, ka viņam uz balvu ii tiesības, mašīna taisnīgi izvērtētu viņa padarītos darbus.

— Man tomēr jābrauc prom, — paziņoja feja Aprikoze, — Feju karaliene atkal grib mani redzēt savā pilī, man žēl jūs atstāt, taču man jāpaklausa! Veltīgi īriss ar savu burvju sakaru palīdzību mēģināja pārliecināt Feju karalieni vēl uz kādu laiku atstāt viņiem Aprikozi. Tikai Melnā feja savu nesaskaitāmo gadu dēļ dabūja atļauju palikt pie rūķiem.

— Esmu pensionāre, — Melnā feja skaidroja īrisam.

Taču Aprikoze ieeļļoja savus ripojošos veltņus un aizbrauca. Rūķi un meža iemītnieki to pavadīja, vēcinot ar kabatlakatiņiem.

Kā pēdējais no Aprikozes atsveicinājās Melnās fejas papagailis, aizbraucošai nopakaļ ķērcot: — Pasveicini Feju karalieni, pasveicini Feju karalieni, pasveicini Feju karalieni!

Content

Meža pasakas. Fejas

Turnīrs

Burvju nūjiņa

Saldējumi!!!

Burvju spogulis

Koncerts

Kas otram sit, sev trāpa

Meness sirpis

Gredzena atriebība

Lakstīgala

Fejas sirds