Volfs Tonijs

Meza pasakas Pūķi

Tonijs Volfs

Meža pasakas Pūķi

Pūķu zeme

Pūķu zeme atrodas kādā aizvēsturiskā, neskartā ielejā, tur dzīvo dīvaini, visai ķildīgi dzīvnieki, un tur kopš neatminamiem laikiem valda pūķuzauri. Pūķu zemi apņem ļoti augsti kalni, un viņpus tiem atrodas rūķīšu ciems, kurā dzīvo visi meža dzīvnieki, kā arī milzis Sarkanbārdis, Melnā feja Sausčiekure un trīs gariņi — Etiķis, Ingvers un Pi-pariņš. Gadu tūkstošiem meža iemītnieki un Pūķu zemes iedzīvotāji dzīvoja pilnīgi nošķirti, pat nenojaušot, ka viņi ir tik tuvi kaimiņi. Pūķuzauru un pārējo dzīvnieku dzīve ciemā parasti rit samērā mierīgi, tomēr bieži vien atgadās arī vētraini notikumi, par kuriem, zinot pūķu kašķīgo raksturu, nevajadzētu brīnīties. Taču teiktais nebūt nenozīmē, ka pūķi būtu ļauni, viņi ir tikai mazliet kauslīgi. Lai tur vai kā, ir droši zināms, ka pieaugušie pūķuzauri ir daudz mierīgāki par saviem mazuļiem, pūķuzaurēniem, kuriem piemīt šādi tādi netikumi. Vini katru mīlu dieninu ir gatavi blēņoties vai arī apcelt kādu vājāku par sevi. "Cerēsim, ka viņš mani nenoķers, citādi man klātos slikti!

Šoreiz viņš atgriezās pārāk ātri!" prātoja Zauriksis, mazs pūķuzaurēns, bēgot no Pīļknābja, no kura ligzdas bija mēģinājis izzagt olas. Pūķu zemes iedzīvotāji pietiekami labi spēja risināt

praktiskus jautājumus, toties ar bām tiem gāja grūti, tās bija nepilnīgas. Bet pūķuzauri pat necentās mācīties, tik liels bija viņu slinkums. Ciemā ikvienam dzīvniekam bija noteikts uzdevums: putnveK.igos plat-knābjus izmantoja, lai tie rxT saviem va-ren cietajiem knābjiem *zgrebtu klintīs alas. Drošuļus — resnus četrkājainus zaurus — nodarbināja dzirnakmeņu griešanā un «nagumu pārvadāšanā.

— Pusdienas ir gatavas! — aurēja pūķuzaurillas, pūķu sievas, un visi pulcējās pie galda.

— Ei, Garkakli, nesāc jau tūliņ ēst to, kas tev nepienākas! — iesaucās pūķu-zaurs.

— Un tu, Ķengurill, vai tik tu nedomā mērcēt augļus melleņu sulā? Sargies, ka nedabū pa ausīm!

Tātad Pūķu zemes iedzīvotāji gan ir mazliet ķildīgi un kauslīgi, taču galu galā neviens jau nav pati pilnība...

Sis pildītais rausis ir ļoti garšīgs!"

I

Rikšošanas sacensības

Vecais Gerontozaurs, Pūķu zemes valdnieks, labi pazina savus ciema iedzīvotājus: — Jūs visi esat drosmīgi zēni, vienīgi mazliet nemierīgi. Lai jums nenāktu prātā kauties, jums vajadzīgas kādas nodarbības. Šoreiz es sarīkošu rikšošanas sacensības. — Sacensību vietai izvēlējās vienīgo skrejceliņu starp klinšu kalniem.

Sāncenši centās iegūt sev vislabāko dzīvnieku ratu vilkšanai.

— Tātad mēs esam vienojušies, Ragde-guni, uzvaru dalīsim uz pusēm, — ierosināja abi pūķulēni, Zauriksis un Zau-ruksis. — Mums ir noruna ar draugiem, un esam pārliecināti par uzvaru! — viņi klusu piebilda.

Skatītāji arī drīkstēja piedalīties sacensībās, aizkavējot pretiniekus un visādā veidā palīdzot savam mīlulim. Vecais Gerontozaurs līdz pagurumam atkārtoja:

— Galvenokārt, esiet sportiski, pieklājīgi, uzvedieties labi... cieniet pretinieku! Nelieciet man likt jūs sodīt, zēni! Atcerieties, ka uzvarēs tas, kurš pēc trim apļiem pirmais pabrauks zem Garkakļa garā kakla, — viņš skaidroja.

— Un papūlieties neko sev nesalauzt, lai neiznāktu tā kā iepriekšējās sacīkstēs. Toreiz visu nedēļu pēc sacīkstēm tā vien likās, ka atrodies slimnīcā — tik briesmīgi jūs visi bijāt apdauzījušies...

Sacīkstes beidzot sākās.

— Zvēru pie tūkstoš ķengurilliem, ka sasodītais Zauriksis ar Zauruksi arī piedalās, — kāds no pretiniekiem noraizējies ieminējās.

— Esmu gatavs apēst savu asti, ja viņi nav izdomājuši kādu no savām blēdībām, — piebilda cits.

Tika dots starta signāls. Jau pirmajā aplī varēja nojaust, kāds būs rikšošanas sacensību iznākums.

Otrajā aplī skatītāji pretiniekus apmētāja ar olām, trešajā meta visu, kas gadījās pa ķepai... un daudzi dabūja punus.

Pūķulēni saniknojās. — Ātrāk, Rag-deguni, — viņi mudināja savu ratu

vilcēju, — aizsprosto ceļu tam stulbenim, Eleskrofodžim!

— Bet tev tūlīt tiks no "kaķenes"! — Zauriksis uzkliedza sāncensim, kas viņu patlaban apsteidza.

— Stāsti man, stāsti man, kā viņi uzvedas? — taujāja Gerontozaurs, kas vecuma dēļ vairs labi neredzēja.

— Ak, visā visumā tās ir jaukas sacensības, — atbildēja kāds no ķengurilliem.

— Ak jā, kas gan var būt labāks par saprātīgām izpriecām... arī es jaunībā... — nopūtās Gerontozaurs.

Kaut arī visapkārt šaudīja ar "kaķenēm" un lingām, un gadījās pat sitieni, jo neviens neievēroja pieklājību, sacensības tomēr turpinājās. Tādas lietas notiek tikai Pūku zemē!

— Cerēsim, ka draugi mums palīdzēs, kā solīts, — Zauriksis prātoja.

"Ko viņš dara, šis resnvederis? Allaž visu samaita!"

Beidzot finišs bija klāt.

Pūķulēnu draugi, kā norunāts, nometa Garkaklim milzīgu zemeni, kas viņam varen garšoja.

Un ko dara mulka Garkaklis? Viņš iz-stiepj kaklu, lai aprītu zemeni... un aizšķērso ceļu sāncenšiem.

— Urrā! — kliedz pūķulēni, paguvuši izbraukt zem Garkakļa kakla. — Mēs uzvarējām! — Abi pūķulēni saņēma no Gerontozaura godalgu — no akmens darinātu lauru vainagu un kausu.

— Man patiesi prieks pasniegt jums godalgu, zēni, uzvedieties vienmēr kā goda zauri, un jums tas nebūs jānožēlo. Pa to laiku nabaga Garkaklis dabūja diezgan daudz rungu sitienu pa galvu par pārējo dalībnieku aizkavēšanu...

Vai jūs zināt, ka krokodrulli prot svilpot? Viņi ir tik ņipri, ka svilpot var iemācīties pavisam maziņi, tūlīt pēc izšķilšanās no olas! Diemžēl pieaugušie to vairs nespēj, varbūt garo zobu dēļ...

Kroko dr ulli!!!

— Tagad svilposim "Pūķu zemē vienmēr spīd saule"... un pēc tam "To prot visi pūķuzauri"... viens, divi, trīs, reizē! — sacīja Pūķiene, paceldama zizli.

— Rīt mums jādodas uz Lielo Dzelteno dīķi pēc olām... korim vajadzīgi kroko-drullēni, — nolēma Zauriksis.

— Ei, Zauruksi, šodien tev jāairē Uni-kandrs, viņreiz es stipri pārbijos... Kro-kodrulls man tik tikko nenokoda asti...

"Atkārtojiet kopa ar mani! Citādi dabūsiet ar zizli!"

— Labi, tomēr uzmanies, lai neviena ola nesaplīst... tās ir tik smirdīgas, ka jāģībst, paostot kaut vienu paš^H nekādi nesaprotu, kā uksosiem tās var garšot.

Ekspedīcijā abus pūķulēnus pavadīja uksosi (putni ar korķu viļķiem līdzīgiem knābjiem, lieli krokodrullu olu cienītāji) un pīļknābji, kam īstajā brīdī vajadzēja mest akmeņus uz krokodrul-liem, lai novērstu viņu uzmanību. ļ Unikandrs, kuru izmantoja par laivuj prasmīgi virzījās šurpu turpu, kamēr Zauruksis lasīja olas...

— Uksos, tikai patlaban nedzer smir-^ dīgās olas... nepārsit nevienu pašu!

— Hm, piedod, bet šorīt es neesmu bro-ļ kastojis... lai taču smird! Vai tu nemjlz nesaod, cik jauka ir nostāvējušos olu smarža... un sazin, no kura gada tīs ir... namm, kāda bauda!

— Pasteidzieties, jūs abi, jeb es pazaļH dēšu asti, — lūgšus lūdza Zauriksis, bailīgākais no abiem pūķulēniem.

— Ņem tagad airus, es jau esmu diei:-gan ilgi airējis! — un pūkulēni uz

_ ’ Unikandra attalinajas no krasta.

— Tu nu gan, Zauriksi, neesi visAi drosmīgs, — brālis viņu ķircinājjļB

— Varētu pat apgalvot, ka tu esi bailulis... turpretī īsts pūķuzaurs ne: no kā nebaidās!

— Es bailulis? Es tev gan rādīšu... -I Zauriksis atcirta.

— Parādi gan, griezies atpakaļ, un redzēsim, vai tev būs drosme atnest man Krokodrulla zobu! Varbūt saderam uz divdesmit Pīļknābja olām? — jautāja Zauruksis, pārliecināts par uzvaru.

— Hm... divdesmit, manuprāt, ir par daudz, — Zauriksis mēģināja atkāpties.

— Nu labi, ja jau tev bailes...

— Nē, nē, lai notiek, — atteica naba-dziņš, vēl nezinādams, ko darīt, lai uzvarētu derībās. Zauriksis bija bailīgākais no brāļiem, toties atjautīgākais. Viņš sāka prātot, kā izraut Kroko-drullam zobu. Nabaga Zauriksis bija gluži nobēdājies. Kā ar godu atgriezties ciemā?

— Izdomāju! — viņš pēkšņi iesaucās.

— Jāpanāk, lai Krokodrulls tur vaļā muti! — un, paķēris vajadzīgā garuma nūju, skrēja uz Dzelteno dīķi. Viņš nostājās lielā Krokodrulla priekšā, kas gulēja saulē, un pakutināja tam degunu ar zāles stiebriņu.

— Āā! — Krokodrulls nožāvājās, plaši atvērdams lielo muti.

Zauriksis, no bailēm trīcēdams, veikli iegrūda tam starp žokļiem nūju... un Krokodrulls palika ar vaļēju muti! Izrāvis zobu, pūķulēns skriešus atgriezās ciemā.

— Zauruksi, — viņš teica brālim, — reizēm dzīvē gudrība noder vairāk nekā drosme!

Melnais rūķis Francis

Kā jau katru zaurdienu (Pūķu zemes kalendārā tā atbilst sestdienai) Pūķu-zaurs, Zaurikša un Zaurukša tēvs, bija devies pēc Visgaršīgākajiem Kokosriekstiem, kas izauga un nogatavojās apaļas nedēļas laikā. Pūķuzaurs (draugi to uzrunāja par Pūķi) svilpodams savāca riekstus un devās mājup, nemaz nepamanījis, ka viņu kāds izseko...

— Nākamajā zauldienā es tev palā-dīšu, tu lielais lops! Melnā lūka Flanča goda vālds, tad tik tu ledzēsi, kādu jociņu es esmu sadomājis al tevi izspēlēt! — klusībā prātoja Francis.

Jā, jā! Rūķi ar savādo izrunu tiešām sauca Francis. Viņš pirms pusotra gadu simteņa tika izraidīts no rūķīšu zemes savas nekrie ,r:ās rīcības dēl.

Kopš tā laika rūķi vairs neko negribēja par viņu zināt, un Francis nepārstāja perināt atriebību.

"Tieši šis Pūķuzauls man palīdzēs at-liebties! Es kļūšu pal ciema valdnieku un piespiedīšu visus lūkus stlādāt manā labā!"

Pūķuzaurs bija lāga pūķis, taču ne visai gudrs un tāpēc nevarēja pat iedomāties, kādas likstas viņu gaida. Pagāja nedēļa, un pusdienas laikā Pūķis devās sagādāt pārtikas krājumus.

— Velns parāvis! Ko es r-redzu? (Uzbudinājumā Pūķis mēdza stostīties.) Vai t-tie p-patiesi b-būtu Visgaršīgākie Kokosrieksti un j-jau gatavi? — Un viņš iebāza ķepu caurumā, ko Francis bija iztaisījis kokā. Pūķuzauram bija tikai

viena vaina: viņš bija ļoti alkatīgs, un, ja reiz bija sagrābis ķepā riekstu, viņš to negribēja laist vaļā.

"Velns parāvis! Re, kur F-francis! L-la-bāk j-jābēg! B-bet es taču n-nevaru te p-pamest r-riekstus! Pie velna! Ķ-ķepa vairs nenāk ārā!" — Pūķi, palaid vaļā riekstu un glābies! — Taču Pūķis bija pārlieku alkatīgs un nesaprata, ka, cieši turot riekstu, ķepu nav iespējams izraut no cauruma. Un tā alkatības dēļ viņam neizdevās atbrīvoties, jo viņš negribēja atlaist sagrābto riekstu. Protams, Francis izmantoja Pūķuzaura neattapību un apsegloja viņu.

— Tagad es tevi savaldīšu, un tu dalīsi visu, ko pavēlēšu!

Nabaga Pūķuzaurs bija izmisis..

— Es jūs 1-lūdzu, Franča kungs, n-ne-aizkavējiet mani, citādi sieva mani iekaustīs! Jūs t-taču z-zināt, kādas ir pūķienes...! — Tomēr Francis bija nelokāms un nežēlīgs. Viņš piesēja Pūķi pie staba un dzina to pa apli, laiku pa laikam iesitot pa galvu, kamēr uz jautājumu, "kas ir tavs saimnieks", Pūķis iemācījās atbildēt: "Mans saimnieks ir Francis." Pēc tam rūķis uzlika Pūķim apaušus un mēģināja jāt.

"Kas notiks, kad par to uzzinās mana sieva, Zaurilla... Tas būs vēl trakāk nekā Franča s-sitieni!" Pūķis errojās. Pārliecinājies par Pūķa padevību, Francis viņu apsegloja un jāja uz Zālaino vulkānu.

Vulkāna pakājē aug īpaša vulkāna zālīte. Kā vēsta leģenda, kad pūķi to apēd, viņi var no mutes izpūst liesmas... tāpēc kopš gadu simteņiem Pūķu zemē šī zālīte ir aizliegta.

"Nu tikai lūki dabūs ledzēt, kas ir vis-stiplākais..., kad es ieladīšos jāšus uz pūķa, kas spēj izpūst liesmas!" Francis priecīgi nodomāja.

"Kas il tavs saimnieks! Atbildi!"

Atradis vulkāna zālīti, Francis to iedeva apēst Pūķim.

— Tavu brīnumu! M-man p-patiesi aug s-spārni! Cik j-jauki! T-tomēr es jūtu smeldzošas sāpes v-vēderā... diezin vai spēšu izspļaut arī uguni... Ai, ai, ai! — ievaimanājās Pūķis, kas žāvājoties ar liesmām bija mazliet apdedzinājis ķepu.

Uzbrukums

— Plotams, tu spļauj uguni, stūlgalvi! Pamēģini tēmēt uz to pusi! Uguni! Ne jau tā, zālēdāj! Vēlleiz! Uguni! Vēl, stūlgalvi! — komandēja Francis, lai pārbaudītu Pūķa spējas notēmēt mērķī.

Pēc neilga laika, lidojot pār rūķīšu ciemu, Francis sāka dedzināt visu, kas viņam gadījās pa šāvienam... pat bēgošā milža Sarkanbārža bikses. Franča pēkšņais uzbrukums pārsteidza rūķus nesagatavotus aizsardzībai.

— Deg, deg, šeit nodegs viss! — dzirdēja kliedzam.

— Sagatavojieties pacelties gaisā ar ugunsdzēsēju dienesta pīlēm! Visi ar ūdens spaiņiem uz priekšu! Palaidiet tuvāk Āpsi ar ugunsdzēšamo ierīci! — izrīkoja rūķis īriss, vadīdams ugunsgrēka dzēšanas darbus. Sarkanbārdis bija pārskaities. — Ja es notveršu šo izdzimteni... Manas visjaunākās bikses, ko valkāju ne ilgāk kā trīsarpus gadus, — žēlojās milzis, visiem pazīstams kā liels skopulis.

— Ko tu par biksēm, labāk paskaties, kādus zaudējumus viņš nodarījis ciemam... Tomēr es viņu pazinu, tas ir Francis — atstumtais rūķis, kuru mēs pirms pusotra gadsimta izraidījām no ciema. Es paredzu, ka mums būs lielas nepatikšanas... Sazin, ko viņš grib no mums!

Milzis tikmēr vēl arvien taustīja savas bikses.

— Bikses nav tikai apsvilušas, tajās ir kaut kas ass... Re, skatieties, tā ir bulta! Tai piestiprināts arī vēstījums! Vēstījumu nolasīja skalā balsī, un visi klātesošie rūķi to noklausījās apjukuši un izbijušies.

— Francis nejoko, bet mēs arī nejokosim! Mēs viņu pārmācīsim, — visi nolēma. Tonakt īriss ilgi grozījās savā gultā. "Mēs Francim to atmaksāsim," viņš pie sevis noteica.

— Bet, iedomājieties tik, kas par nelieti, man jāierodoties naktskreklā... Tomēr mans plāns katrā ziņā izdosies... Viņš aizmiga noraizējies un sapnī redzēja, ka Francis ir kļuvis par rūķu ciema valdnieku.

"Visiem rūķiem vecumā no 600 līdz 800 gadiem jāierodas ciema laukumā basām kājām un bez micēm, lai uzklausītu manas vēlmes un izteiktu padevību. īrisam jāierodas naktskreklā, lai uzklausītu manu spriedumu."

Parakstījis: Francis,

Melnais rūķis.

... un pretuzbrukums

Taču īrisu pavisam drīz uzmodināja gariņš Etiķis.

Uzdevums Nr 3: jāizlemj tūliņ, jo laika nav daudz...

Vispārēja sasprindzinājuma pilnā klusumā pēkšņi atskanēja sīka sīciņa balstina: — Varbūt man būtu kas sakāms...

Visi pievērsās runātājam.

Runātājs bija Tārpiņš, mežā pazīstams ar savu gausumu.

Nabaga Tārpiņam vajadzēja veselu nedēļu, lai norāptos no koka, mēnesi, lai nokļūtu līdz strautam, un, iespējams, veselu gadu, lai sasniegtu meža malu... Viņš bija ciema lēnākais dzīvnieks, pat Gliemezis bija ātrāks par vinu!

— Esmu vienmēr sapņojis kļūt par izpletņlēcēju, un, ja es tur nolektu kopā

— Ei, es zinu gan, ka tas ir aizliegts, bet es ar Vienradzi biju devies mazā naktspastaigā un, lidojot pār kalniem, aizā ieraudzīju kaut ko zaļganu — Franci ar Pūķi! Viņi noslēpušies uz kāda klints bluķa...

— Pie tūkstoš rūķu bārdām! Vai patiešām ir tā, kā tu saki? Modini visu ciemu, lai mēs varētu viņus negaidot pārsteigt miegā! — iesaucās īriss, stipri satraukts. — Tomēr citreiz, es tevi brīdinu, manu zēn... tev jāzina, ka nakts lidojumi ir aizliegti... Bet to vairs nepieminēsim, ņemot vērā, ka tu viņus atradi... Labāk domāsim, kā rīkoties, — īriss piebilda, izlecot no gultas. Piekūns veica ātru un klusu izlūklido-jumu un apstiprināja, ka Francis un Pūķis patiešām ir noslēpušies aizā. Viņš tos ieraudzīja ar tālskati.

— Bet uz klinšu bluķa nav iespējams nolaisties, tas ir pārlieku mazs! Un aiza uz augšu vēl sašaurinās, nezinu, kā mums rīkoties... — viņš noraizējies sacīja.

Visi iegrima domās, lai rastu kādu risinājumu.

Uzdevums Nr 1: kurš būtu tik mazs, lai nepamanīts klusītiņām varētu nokāpt aizā? (Un kam nepietrūktu drosmes.) Uzdevums Nr 2: kā apturēt Franča un Pūķa darbību? Kamēr ilgst vulkāna zālītes iedarbība, Pūķis spļauj liesmas... un neviens negribēja, lai viņu izcep.

ar visiem maniem brālīšiem, kas dzīvo tuvējos kokos, droši vien mūs nesadzirdētu nolaižamies tāpēc, ka mēs esam tik viegli... Varbūt Vienradzis mūs varētu aiznest virs klinšu bluķa, un no turienes mēs mestos lejā... Man ļoti patiktos vismaz reizi mūžā aizmirst, ka esmu tik gauss, un izjust ātruma skurbumu... — Tārpiņš bikli piebilda.

Tad atskanēja Sarkanbārža balss:

— Urrā Tārpiņam! Tā tik ir doma! — un visi apsveica viņu par lielo drosmi.

— Nu ja, bet ko tad mēs liksim viņam darīt pēc piezemēšanās? — Sarkanbārdis jautāja.

— Es pats par to parūpēšos. Ja Pūķa spārnos radīsies caurumi, tie viņu vairs nenoturēs. Esmu pārliecināts! Mēs izurbsim Pūķa spārnos daudzus mazus caurumiņus, un Francis vairs nevarēs lidot!

Pilnmēness gaismā Vienradzis izmeta četrdesmit tārpiņus — izpletņlēcējus, apgādātus ar lietussardziņiem, kas izlecot atvērās. Pēc piezemēšanās tārpiņi klusām ķērās pie darba un izgrauza neskaitāmus mazus caurumiņus Pūķa spārnos, kas bija nejūtīgi, jo tie bija izauguši tikai nesen vulkāna zālītes iedarbībā...

Tārpiņi beidza darbu rītausmā. Sakļāvuši savus lietussardzinus, visi četr-desmit kāpa lejup. "Mums vajadzēs pāris mēnešu, lai nokļūtu ciemā, bet tas bija pūļu vērts," apmierināts nodomāja Tārpiņš. "Izpletņlēkšanas sports patiesi man ir kā radīts..."

Atmodies Francis ieraudzīja caurumus Pūķa spārnos un tūliņ visu saprata.

— Mosties, stūlgalvi! Mēs esam ķezā! Mums tūlīt jāglābjas!

— B-bet es n-neuzdrošinos lidot ar caurumotiem spārniem... Ja n-nu tie mani n-nenotur? Es jūs 1-lūdzu, Franča kungs, m-man ir ģimene... man ir divi p-pūķulēni, kas mani gaida mājās.

— Beidz pļāpāt! Uz pliekšu! — un Francis, apseglojis Pūķi, mēģināja lidot..., taču pēc mirkļa abi iegāzās aizas dziļumā.

"Lai gan Zaurilla mani medz iekaustīt, tomēr labak butu bijis palikt majas,‘ secināja izmocītais Pūķis.

Francis un Pūķis gūstā

Abus aizveda uz ciemu.

"Ak, es nabadzinš," Pūķis klusībā do-māja, "man klājas arvien ļaunāk! Kas to zina, kā pret mani izturēsies Zau-rilla, kad pārradīšos! Jau trīs dienas esmu prom no mājām! Un vēl jau nevar zināt, kā ar mani apiesies rūķi... starp citu, tā arī labāk, jo Franča augstprātību es vairs nevaru izturēt!"

Bet Francis nebilda ne vārda. Vai viņš pēc sitiena pa galvu būtu zaudējis atminu?

Pēc tik daudz pārbaudījumiem rūķi, īsti nezinādami, ko darīt, beidzot devās

pie miera, atstādami rūķi Jasmīnu apsargāt gūstekņus. Jasmīns noguris un samiegojies nesadzirdēja aizdomīgo čaboņu tuvējā krūmājā un drīz vien pie ugunskura iesnaudās.

— Kas tur slikts, ja es brītiņu atpūtīšos un pasnaudīšu? Viss ir tik kluss un mierīgs... Tikai piecas minūtes! Taču drīz vien viņš jau skaļi krāca. Tumša ēna klājās uz zemes, un kāda pūķuzaura ķepa piesardzīgi pašķīra krūma zarus. Tā bija Zaurilla, kas, noraizējusies par vīra pazušanu, nāca to meklēt.

— Slienies kājās, stulbeni! Beidzot es tevi atradu. Izskaidrosimies mājās, — viņa sacīja un pavilka Pūķi aiz ausīm, pēc tam izrāva stabu, pie kura tās bija piesiets, un atbrīvoja vīru. Tikmēr Zauriksis, kurš arī bija atnācis mātei līdzi, izmantoja gadījumu, ka Francis ar smago bumbu pie kājas nekur nevarēja aizbēgt, un pamatīgi iespēra Francim, kurš viņam vienmēr bija derdzies.

"Uz priekšu, pasteidzies, līdz mājām vel tais ceļš... un ari tu, puika, pasteidzies,

pirms rūķi saceļ trauksmi!"

— Iesim nu uz mājām! — pavēlēja Zaurilla, stumdama sev pa priekšu vīru ar visu stabu, un nemaz nepamanīja, ka Zauriksis palicis iepakaļ.

"Tātad vulkāna zālīte patiesi pastāv!" domāja pūķulēns, paceldams zālīti, kas bija izkritusi no Franča kabatas. "Kas par izdevību! Tagad es to apēdīšu... Nez, vai tā dos liesmas?"

Tikko Zauriksis mēģināja izpūst liesmas, pēkšņi viņam virsū uzkrita no kārklu klūgām darināts tīkls... Tūlīt pēc tam Ugunsrijējs, rūķis kalējs, viņu iesprostoja būrī.

*

Ķīlnieks

*

Pamanījusi, ka vīru gan atguvusi, toties pazaudējusi dēlu, Zaurilla griezās ar lūgumu pie Gerontozaura. — Mēģini panākt, lai rūķi atdod Zauriksi, — pūķiene tam sacīja.

— Ko? Vai rūķi sagūstījuši Zauriksi? — Gerontozaurs jautāja. — Beidzot mums kādu brīdi būs mier..., piedod, es gribēju teikt, tas patiesi ir kauns, iešu parunāt ar rūķu valdnieku, — viņš atbildēja. "Diezin kāpēc tie viņu aizturējuši," Gerontozaurs pie sevis nodomāja. "Bet varbūt tie viņu neizturēs ilgāk par nedēļu... lai Zaurillu nomierinātu, es viņai to pateikšu..."

"Re, ka darbojas gan! Ta patiesi ir burvju zālīte... Kas par liesmu!"

ā to laiku Ugunsrijejs bija atradis eidu, kā sakarsēt savas kaļamās lie-is bez ēzes, proti, viņš izmantoja pū-ulēna spļautās liesmas.

- Uzpūt šeit, labi... arī tas ir darīts! — alējs apmierināts sacīja.

- Cerēsim, ka īriss nolems paturēt ākulēnu vēl kādas dienas... man tas atiesi būtu izdevīgi! — Ugunsrijējs rātoja. ^

- Tad tik jūs redzēsiet, kad manmu āks mani izpestīt! — laiku pa laikam taļi iebrēcās pūķuzaurēns, spārdī-ims ar ķepām zemi. Zauriksis bija azs, ļoti izlutināts pūķulēns un vien-ēr niķojās.

- Viņa jums visiem sados ar bozi! Bet v, Ugunsrijēj, izraustīs ūsas! Un icels aiz ausīm, gluži tāpat kā reizēm ani un brāli!

ar šiem draudiem Ugunsrijējs uz-utrināts pasmējās, kmēr Zaurilla bija devusies ,izlūk-ijienā, lai mēģinātu atbrīvot dēlu (vai esat ielūkojušies viņas dzeltenajās, milzīgajās un izvalbītajās acīs?), taču gariņi gaidīja šo brīdi, lai kārtīgi sadotu viņai, ja tā mēģinātu šeit ienākt... Gerontozaurs devās runāt ar īrisu.

"Kaut arī esat lielāki par mums, mēs no jums nebaidāmies!" rūķis īriss sacīja.

— Es vēlos, lai jūs atdodat Zauriksi un atvainojaties! — pūķu valdnieks pieprasīja.

— Mēs atdosim Zauriksi, kad būsim pārliecināti, ka jūsu pūķi vairs nenāks dedzināt mūsu ciemu, turklāt atvainošanos mēs prasām no jums!

— Jūs esat nelikumīgi, bez taisnīgas tiesas sprieduma ieslodzījuši vienu no mūsu iedzīvotājiem. Atbrīvojiet viņu, vai arī mēs pieteiksim jums karu! — Gerontozaurs draudēja.

— Kaut arī esat tik lieli, jūs mūs tik un tā neiebiedēsiet! Mēs nepiekrītam jūsu prasībām. Mums tas ir principa jautājums.

— Dārgais rūķi, arī mums tas ir principa jautājums, mums jāaizstāv pūķu gods... — Gerontozaurs atbildēja.

Nākamajā dienā īriss izziņoja ārkārtas kopsapulci.

— Mums jāpieņem lēmums, — viņš sacīja. — Tas ir principa jautājums, jo skarts mūsu gods. Turklāt, ja mēs šoreiz nepanāksim, lai mūs ciena, arī turpmāk mūs neviens necienīs... Tomēr viss jāapdomā pamatīgi, jo karš ir ļoti nopietna lieta!

Visi ciema iedzīvotāji balsoja, un

beigās lēmums bija vienprātīgs: karš!

Visi sāka gatavoties virspavēlnieka

īrisa tiešā virsvadībā. Apmācību laikā ļty _ _ _ m

Irisu tomēr parņema šaubas: "Karš ir

kaut kas sevišķi nežēlīgs, un man kā

virspavēlniekam jādomā par visu labklājību... Vai patiesi ir vērts pūlēties aizstāvēt šo principa jautājumu par aizskarto godu?" — tādā apcerē viņš gremdējās, pūlēdamies atrast šim jautājumam citu risinājumu — bez varmācības.

— Varbūt esmu jau izdomājis, — viņš pēkšņi teica. — Tādā veidā varētu jautājumu atrisināt bez sasistām galvām un ieģipsētiem locekļiem, turklāt varētu pūķiem pierādīt, ka esam visstiprākie...

Ka ruku armija gatavojas karam

1. Korķu šāvēju vienība.

2. Mērķī šaušanas poligons.

3. "Cetrlapu āboliņa" hospitālis.

4. Ziepes milzu ziepju burbuļiem (gaisa izlūkiem).

5. Karoga masts pie galvenā štāba mītnes.

6. Kastaņu lielgabali un kukurūzas vālīšu metēji.

7. Smirdīga šķidruma tvertņu glabē-'va (pīļu patruļai).

ikmēr ari Puķu zemes iemītnieki ezaudēja laiku. Visi pūķi trenējās erontozaura vadībā; viņš tovakar sita arēnās kara bungas (kas netika etotas kopš Lielā Kara pret Ziemeļu inozauriem) un pulcināja savus avalstniekus.

- Vai jūs patiesi esat pārliecināti, ka ēlaties karu? Labi padomājiet, rūķi ir īazi, bet, šķiet, ļoti viltīgi, un sazin, ko iņi varētu izgudrot. Turklāt neaizmir-isim, ka vinu sabiedrotais ir milzis, jja un trīs gariņi, kuru rīcība nav aredzama!

- Paklau, Gerontozaur, vai tik tu ne-aidies? — Ragdegunis pavaicāja.

- Vismaz vienu reizi mēs varēsim kumīgi izkauties, — piemetināja Fnikandrs.

Jn visi pūķuzauri viņam piebalsoja.

— Nē, nē, — taisnojās vecīgais, vairāk pieredzējušais Gerontozaurs, — mans pienākums ir izvairīties no nevajadzīgas varmācības. Turklāt man jāatbild par iespējamām sekām, — sacīja valdnieks, vēl arvien šaubīdamies.

Pie vina ieradās rūķis īriss ar baltu ka-rogu rokā.

— Man ir ideja: kāpēc mēs īsta kara vietā nevarētu sarīkot milzu virves vilkšanas sacensības, kurās piedalītos visi meža un Pūķu valsts iedzīvotāji? Mums būs iespējams pierādīt, kurš ir visstiprākais, un tajā pašā laikā mēs izvairīsimies no asins izliešanas, — īriss ierosināja.

— Pie tūkstoš liesmām, lai gan tā bija tava ideja, man jāatzīst, ka tā ir lieliska! Esam vienojušies!

— Tātad rīt redzēsim, kas ir stiprāks, — īriss noteica.

Ka Puķu zemes armija gatavojas karam

1. Pūķuzauri trenējas japāņu sumo cīņā (sumozauri).

2. Dzēsēju komanda gatavojas uzbrukumam.

3. Platforma tālšāvējām lingām.

4. Katapulta, lai iemestu izlūkus ienaidnieka aizmugurē.

5. Katapulta arbūziem.

6. Garkaklis pielāgots bruņās tērpto kājnieku pārvadāšanai.

7. Bruņās tērptie kājnieki treniņā.

/

Beidzot pienāca lielās cīņas diena. Zemē tika ierakts robežstabiņš, tā norādot cīņas sākuma vietu, un pretinieki nostājās izejas pozīcijā. Vienā pusē rūķu armija un meža iemītnieki īrisa vadībā (pirmajā rindā nostādot Milzi, protams, lielā auguma dēļ), un otrā pusē Pūķu zemes armija Geronto-zaura vadībā.

— Vai jūs patiesi esat pārliecināts, ka nevēlaties piekāpties? —- īriss klusu jautāja Gerontozauram, pirms dot signālu "sākt"!

— Taisnību sakot, es to labprāt darītu. Ko var gribēt — esmu vecs, tāda pārpūle kaitē manai sirdij... Turklāt ar visiem šiem treniņiem un armijas sastādīšanu es jau veselu nedēļu neesmu aizvēris acis...

— Es jūs saprotu — pirms dažām dienām man vajadzēja ilgāk par stundu vērot karaspēka mācības. Bet ar savu reimatismu es nekādā zinā to ne-drīkstu atļauties... — īriss atteica.

"Turieties, meža armija!”

— Bet nu vairs nevar atkāpties, dārgais īriss. Protams, ja būtu kāda iespēja godam visu izbeigt... — Geron-tozaurs murmināja.

— Jā! Tagad diemžēl jau par vēlu, — īriss piekrita.

— Uz priekšu, lai uzvar stiprākais! Kā teicis nelaiķis Lielais Lejas Pūķu zemes Gerontozaurs, galvenais nav piedalīties, bet gan uzvarēt!

Abas armijas vilka virvi ar visu spēku, atskanot uzmundrinājuma saucieniem vienā un otrā pusē. Virve izstiepās..., bet cīkstoņi bija tik daudz trenējušies un tik labā formā, ka nevienai pusei neizdevās gūt virsroku. Vilka šurp, vilka turp, taču pagaidām neviena puse nebija tuvāk uzvarai...

"Turieties, Puķu zemes iedzīvotāji!"

Abi vadoņi apmulsuši saskatījās. Ko nu darīt? Šķiet, neviena no abām armijām nebija pārāka par otru...

Tobrīd nepamanīta tuvojās Melnā feja Sausčiekure.

— Feju karaliene man aizliedza iejaukties šajā karā, viņa man ieteica nenostāties ne rūķu, ne pūķu pusē, bet palikt vidū. Labi, es patiešām arī palikšu vidū... — Melnā feja izvilka no kabatas briljantu ar tūkstoš skaldnēm un pavērsa to pret sauli, un atstaroto gaismu virzīja pret virvi.

Saules karstums saplūda šajā vienīgajā starā un tik stipri sakarsēja virvi, ka tā sāka gruzdēt, šķiedras izira un virve pārtrūka. Un pārtrūka tieši vidū! Pretinieki novēlās zemē. Smagais kritiens bija sadzirdams daudzu jūdžu attālumā, un, protams, vieni nokrita pa labi, otri pa kreisi. Kājās palika vienīgi īriss un Gerontozaurs un apjukuši saskatījās, no pārsteiguma nebilzdami ne vārda. Neviens no abiem nesaprata, kāpēc virve pārtrūkusi...

— Labi, labi, labi, — ierunājās īriss, nezinādams, ko teikt.

— Labi, labi, labi, hm, — Gerontozaurs piebilda, — manuprāt, tas atrisina jautājumu, vai ne tā? Mēs esam spēkos līdzīgi...

— Hm, manuprāt, jā, varētu teikt, ka mēs patiesi esam līdzvērtīgi! — apstiprināja īriss, kam Gerontozaurs bija diezgan labi iepaticies.

Pagriezies pret savu armiju, viņš teica:

— Paspiediet ķep... roku Pūķu zemes iedzīvotājiem, mūsu spēki ir līdzīgi! Gods ir glābts!

Pēc tam viņš uzrunāja Gerontozauru:

— Vai jūs neatnāktu ciemos pie mums kādu dienu? Mums ir ābolu liķieris... Turklāt es varu saderēt, ka mēs esam gandrīz vienā vecumā... No kāda gadsimta tu esi?... — un abi pļāpādami aizgāja. Tikmēr feja Sausčiekure iebāza briljantu kabatā un devās uz mājām.

— Uz kurieni tu ej, Sausčiekure? — atskanēja Feju karalienes balss. — Tu man nepaklausīji...

— Bet, karalien, es izpildīju tavu pavēli, es panācu, lai nebūtu nedz uzvarētāju, nedz zaudētāju... — Melnā feja atbildēja.

— Viss ir labs, kas labi beidzas, — noteica Feju karaliene.

— Tu patiesi esi stulbenis, — Zaurilla kliedza uz vīru, — es ceru, ka saņemtie sitieni nākamreiz tev iemācīs būt uzmanīgākam! Bet gan jau tu atkal iekulsies nepatikšanās! Un Zauriksis droši vien tevī atsities — viņš arī vienmēr nokļūst visādās likstās! — turpināja pūķiene un ķērās pie dēla pēršanas. Pūķulēnu paglāba viņa āda, kas pūķiem mēdz būt loti bieza, un mātes dotais pēriens viņam daudz nesāpēja. Arī Zauruksis bija tramīgs: viņam tāpat nebija tīra sirdsapziņa... labāk laisties lapās, kamēr māte ir aizņemta. Bet Francis?

Nabaga Puķuzaurs

Sasitot galvu, viņš bija pilnīgi visu aizmirsis. Neko vairs neatcerējās! Un tāpēc bija kļuvis labs...

— Nesaplotu, ko es šeit dalu? Stalp citu, kāds il mans vālds? Vai nav vienalga, gan jau atcelēšos aglāk vai vēlāk... Šis jaukais ciems, es patiesi domāju te apmesties uz dzīvi... Bet nez kāpēc tas tā izdedzis?... Un kāpēc visi mani uzlūko tik dīvainiem skatieniem?...

Galu galā, pamazām ciemā atsākās iepriekšējā dzīve. Melnā feja bija ļoti apmierināta. Laimīgā kārtā viss bija beidzies labi. Turklāt tā notika tieši

tāpēc, ka pasaulē ir fejas, kas ar burvestībām atrisina visus jautājumus... Viss noslēdzās ar lielu izēšanos (un lielu iedzeršanu). Un galu galā visi meža dzīvnieki, rūķīši, Milzis, feja Saus-čiekure, gariņi un visi Pūķu zemes iedzīvotāji, sasēduši pie viena galda, draudzīgi pļāpāja un jokoja. Vispriecīgākais no visiem bija Pīļknābis, kas bija atradis ļoti ērtu koku ligzdas vīšanai.

— Ja atceros, ka es tik daudzus gadus

V

taisīju ligzdu uz klints... Seit ir ērti un izdevīgi, — viņš prātoja, vērodams svinīgo mielastu no augšas.

— Iedzersim p-par r-rūķiem, — jau mazliet iesilis, sauca Pūķis ar īrisa cepuri galvā.

Arī gariņi bija apmierināti. — Iedomājieties tik, — sacīja Ingvers, — mežā visi jau zina mūsu jokus, bet tagad mēs varēsim izjokot pūķus, kuri, protams,

nezina nevienu. Tikai cerēsim, ka šie milzeņi pārāk nesadusmosies...

Pūķu zemes iedzīvotāji ar interesi klausījās par meža iemītnieku pieredzēto. Pūķus interesēja visi sīkumi, un rūķiem patika izstāstīt kādam to, ko ciemā visi jau zināja.

Gerontozaurs ar ačgārni uzliktu kroni bija atgūlies zem koka un našķojās ap ābolu liķieri.

>

— Labs gan, labs gan, hik, — viņš murmināja. — Varbūt tieši no liķiera rūķi ir tik gudri, hik. Iedzeršu vēl mazliet. Jums varbūt šķitīs, ka šajā vietā pasaka ir beigusies, bet par rūķiem, meža dzīvniekiem, Milzi, fejām, gariņiem un pūķiem to nekad nevar droši zinž|fc,.f

"Ei, vai nebija jauka grāmata?"

Karsto akmeņu kalni

Milža dambis un ala

Gredzena ezers

partvaicesanas

rūpnīca

rūķiem

veltītā

statuja

dzirnavas

milzīgo sakņu dārzs

gucnagi

celms, no kura celušies gucnagi

Content

Volfs Tonijs Meza pasakas Pūķi

Rikšošanas sacensības

Kroko dr ulli!!!

Melnais rūķis Francis

Francis un Pūķis gūstā

Ķīlnieks

Ka ruku armija gatavojas karam

Ka Puķu zemes armija gatavojas karam

Nabaga Puķuzaurs