Čaklais Māris

Minkuparks

Māris Čaklais

Minkuparks

Dzejoļi bērniem

.

.

.

MINKUPARKS VAĻĀ

Bērniem — dārzs, bērniem — parks,

putniem, zvēriem — Minkuparks.

Eži, dzeņi, truši, peles —

visi griežas karuseli.

Garām lapsai, vilciņam

zaķis drāžas vilcienā.

Lapsa saka: «Izbeidz kaukt1 ,

ejam mēs ar auto braukt!»

Divi kaķi kontrolieri

zilonim teic, raucot pieres:

«Ej pa džungļiem vai pa ieļu,

Minkuparkam tu par lielu.»

Kamēr kaķi «Nevar!» ņaud,

zilonēns pie vārtiem raud.

Minkuminks teic: «Tas nav gods

zilonīšus apvainot^

Kaut jums viņš tik milzīgs likj&sj

bērnam četri gadi tikai.»

Vai tu varde, vai tu stārks, \

vai tev melns vai pelēks svārks,

^ai tev māja — mežs vai mārks,

visiem vaļā Minkuparks.

.

VISI PARVERŠAS

.

BURTIŅU BĒGŠANA

Tad, kad aizmieg grāmatā

visas bildes, burtu skudras,

puķes gleznas rāmīti,

tad, kad aizmieg lapas gudrās,

punktiņi un komati,

gailis paliek nomodā.

Vāka gailis — ne tam gultas,

ne tam salmu, ne tam laktas,

tikai knābis, ass kā bulta,

skatās cauri melnu nakti.

Skatās un no gara laika

knābā mēnesim pa vaigu.

Galvā burti tā kā kastē,

visi panti sen jau prātā.

Ko šie snauž kā sivēnastes,

lai iet drusku pastaigāties!

Trīsreiz nodziedājis skaļi,

gailis vāku atšauj vaļā.

Burtelis, kas gurdens snauda,

aizripo kā tomātelis.

Un aiz viņa, cik tik jaudas,

punktelis un komatelis.

Pusriksī, pussolī

visi aizjož pasaulē.

Viens kā bumba, cits kā josta —

katrs kaut kā citādāki.

Bet, kad rītā bērni mostas,

ābecēm jau tukši vāki.

Klaigā gailis sekstainis:

—  Pagaidiet, neskrieniet! —

Stājies, gaili, vairāk nekliedz!

Klāt neviens nenesīs —

nu ir jāiet burti meklēt

sētmalās un debesīs,

kur tās peld vai ceļas spārnos —

burtu pīles, burtu vārnas.

Burti brauc ar motocikliem,

maizi cep un mīca mālus.

Kas tur klauvēja pie stikla?

Zīle — burtiņš pusnosalis.

Bet kas dīķī kurkstēja?

Aizbēgušie burtiņi.

KĀPĒC LIETUSSARGI VAĻĀ

Sēņuks Blēņuks Bērzlapēns

vārdus tā kā naglas dzen:

«Lietus sola laiku bargu —

uzsargāsim lietussargu!»

Mākoņi pa kokiem pinas …

«Sēņuk Blēņuk, kā tu zini?»

Sēņuks saka: «Mana māsa

pazīst vienu lietus lāsi.

Lāse, paglābta no vēja,

manai māsai pačukstēja:

«Sen tas lietum prātiņā —

ielīt sēnei kātiņā.»»

Lietus līst, un lietus brīnās —

kā tās sēnes visu zina?

Vai nāc klusu, vai nāc skaļi —

vienmēr lietussargi vaļā!

ŽURKU NAMS

No vecām stikla burkām

ir mājas celtas žurkām.

Uz stikla sliekšņa sēd

un etiķetes ēd.

Skribu skrabu, skribu skrabs,

nu ir namiņš tīrs un labs!

Ne te vārtu, ne te žogu,

ne te plīts, ne zvana pogu,

namiņš tas vai joks —

visa māja — logs.

Nozog kādu drupatu,

kumosu vai lupatu,

nodevīgs ir žurku nams —

viss, it viss te saredzams.

Skribu skrabu, skribu skrabs,

kas nu taps — ļauns vai labs?

Kas tur put tik balti gaisā?

Zurkiņi no miltu maisa

jaunas etiķetes taisa.

Skribu skrabu, skribu skrabs,

kur tu esi kaķupaps?

ŽAGATIŅA PASTKASTNIECE

Kas tur klauvēja tik priecīgs?

Zagatiņa pastkastniece!

Katru rītu, katru rītu —

avīze un žurnālītis,

vēstule un programmiņa.

Un pa vidu ziņu ziņa!

Zaļa atklātnīte mammai,

tētim — zila telegramma.

Bet pa vidu — lillā ziņa,

žagatīgi brīnumiņi.

Jauna ziņa, kas par ziņu!

Bet kur viņa ir — tā ziņa?

Nepamanāmi un klusi

būs pa ceļam izkritusi.

Un nu pļāpu ziņu labo

zvirbuļi uz ielas knābā …

.

ZIEMAS VIDŪ IELAS VIDŪ

Zvimbulis zvirbulis,

balodis badolis

ziemas vidū

tup ielas vidū.

Zvim, zvimm, ba, bā —

abi pļāpā.

—  Tas kraķis kaķis

tā nogūlies,

ka netiec klāt.

Skopulis tāds!

—  Vai tās drupačas

pats ēdīs,

vai uz viņām

virsū sēdēs? —

Sals netiek klāt

šiem kaula snīpjiem.

Pa visu ielu

skan: pī, pī! Pī, pī!

—  Un ko tā vārna

tur slēpj zem spārna!

No gaļas zila

ir speķazīle. —

No ielas strīpām

skan: pī, pī! Pī, pī!

Un aši, aši,

lai garām tiek mašīna, —

zvim, zvimm, ba, bā! —

abi uzlido stabā.

l

RĪTA DZIESMA VILKAM ASTINGOĻIKAM

Attin asti, attin asti,

Astingoļik!

Kad klāt rīts

un ataust gaisma,

vilka astei

jābūt taisnai,

Astingoļik!

Ja tu neplēsīsi jērus,

tevi nesauksim par zvēru,

Astingoļik!

Nebāzīsim tevi būrī,

neliksim

tev tupēt stūrī,

Astingoļik!

Mums ir abiem

jābūt labiem,

Astingoļik!

.

VISI PĀRVĒRSĀS

Trusis ieskrien mežā —

tas vairs trusis nav.

Tas ir zaķis jau.

Sunis ieskrien mežā,

un vairs suņa nav.

Kas tur smilkst un smilkst?

Sunis mežā — vilks.

Kaķis ieskrien mežā —

iznāk tīģeris.

Bet tas arī

nav vēl viss.

Kas ir Imantiņš,

kad ceļas kājās viņš?

Puika.

DEVIŅAS DILLĪTES

Saulgozī gurdenas

tupēja dillītes,

galviņas pieliektās

sila un sila.

/Tikko vairs čāpstēja

zemē irdenā…

Bet meitenīte

gāja un dzirdēja.

Cilājās spainis,

lejkanna lēja.

Nu visas deviņas

dillītes dejo.

Dejo pa pāriem

dillītes astoņas.

Devītai dillītei

vienai jāstaigā?

Devītā dillīte

piecirta kāju.

«Ja jau šī dobe

ir mums par māju,

laukā no sēkliņām,

laukā no čaulām!

Brālīši, māsiņas,

dancosim saulītē!»

Drīz ne vairs lejkanna

lietus šo mājiņu

pilnu ar dillēm

pieziedināja.

.

BURTIŅU ATGRIEŠANAS

Kas tur nāk pa vārtiņiem?

Kas tur nāk pa durtiņām?

Kas tur lien pa skursteni?

Buru, buru — burtiņi.

Ieskrējiens un palēciens —

atpakaļ ābecē!

Viens ir nācis vieglītēm,

otram piere sviedros čūkst.

Gailim dziedāt aizmirsies,

gailis tā kā vista klukst.

Katru, kas ir pārnācis,

bāž tūlīt zem spārna sev.

.]

MINKUPARKA IEKŠĀ

,,

KARUSELIS

Katru rītu, līdzko saule

sāk caur zaļiem zariem spiesties,

Minkuparkā tūlīt iesāk

meža karuselis griezties.

Zaķis zaļai lapai klanās —

taisa rīta vingrošanu.

Karuseli sadzirdējis,

ātrāk aizmetas par vēju.

Un uz karuseļa pusi

cauri krūmiem manās lūsis.

Viena vieta karuselī

esot brīva — blakus pelei.

Zvēri, putni, odi, augi —

karuselī visi draugi.

Te drīkst apsē bikses saplēst,

tikai nedrīkst otru apēst.

Ja jūs gribat ēst viens otru,

lācis projām dzīs ar slotu.

Visus vienlīdzīgi sargā

karuselis Minkuparkā.

.

ZAĶI ŠŪPOLĒS

Pūkaini kā pūpoli

zaķi sēžas šūpolēs.

Katram zaķim sprausts

vizbulis aiz auss.

Mežā lielais tracis sākas.

«Kāpēc viņi citādāki?»

Vārna saka: «Krā,

kāpēc viņi tā?»

Zaķi atbild smiedamies:

«Lai jums ir ko brīnīties!»

Visi skatās: uzzied rītos

debespļavā vizbulītes,

pļavas vidū klausās

vēju zaķu ausis.

.

PĪLĒNU PASTAIGA

Ne vairs čīkstēja,

ne vairs pīkstēja,

kad kāpa pīlēni

varavīksnē.

Pavisam rāmi,

pavisam klusi

pīlēni tika

augšā līdz pusei

Pa otru pusi

nošļūca viņi

kā bērni parkā

pa slidkalniņu.

Labi, ka sāņus

nenoslīdēja, —

saulīte žēloja,

lēnām spīdēja.

.

BĻAUTUVE

Nav Minkuparkā šautuve,

ir Minkuparkā — bļautuve.

Tur var darīt, ko tik proti, —

vilki tur var izgaudoties,

ūpji, žagatas un vistas —

izklukstēties, izbļaustīties.

Bļausties tik, cik gribi vien,—

neaizrāda it neviens.

Otro stundu jau no vietas

vālodze te sauc pēc lietus —

viņai gribas šajā rītā

tikai drusku pamānīties.

Viss ir atļauts jautrajā

Minkuparka bļautuvē.

Kas vēl kādu balsi zina,

pamēģina atdarināt.

Kaķi mēģina tur riet,

suņi ķer aiz astēm ciet,

saķer ciet un palaiž vaļā,

aizkūleņo zālē zaļā.

Peļķes krastā, zelta norā,

vardes samēģina kori,

vaigiem tā kā krūzītēm

taisa kamermūziku.

Minkuminks teic: «Ja jums gribas

taisīt tīru pašdarbību,

pļaviņas ir speciālas,

tikai tās ir mazliet tālāk.

Te ir visuļautuve —

Minkuparka bļautuve.»

.

TRUŠA NEDARBS

Ir gan tas trusis mums grauzējs labs

kāpostlapa vai burkāns — caps!

Ābols vai kālis — viss tūlīt klusi

dodas uz truša vēdera pusi.

Nebūtu uzmanīts, būtu šis

gandrīz vai mēnesi nograuzis.

Atņēmām un sadevām pa dupsi.

AUTODROMS

Nav ko prātot, nav ko domāt —

dodies iekšā autodromā!

Un ar ķepu vai ar dūri

ķeries klāt un turi stūri!

Tā kā vabolīte lodā

auto, gaisā dzirksteļodams.

Zaķi atkal taisa jokus —

piespiež ziloni pie koka.

Kamēr viņš nu atbrīvojas,

zaķi gabalā un projām.

Niķu pilnā lapsas tante,

kas ir vienmēr eleganta,

saka: «Gadīties var maz kasv ..»

Pasaka un uzliek kasku.

Kaķi klusi bilst un bikli:

«Auto jau nav motocikli…»

Nav ko prātot, nav ko domāt —

dodies iekšā autodromā!

VILKU DZEJOLIS

Kas tur gažas, kas tur krīt?

Vilki vilku bungas sit.

«Beidzot pietiek,» saka viņi,

«mēs jums neesam sivēniņi!» —

«Lapsai—zivis pasakā,

vilkam — tikai asaka!» —

«Vilks jums vienmēr tikai ļauns..

Labs, kaut muļķis, ir jums auns!»

«Mūsu palicis tik maz,

ka mums vienmēr jābaidās!» —

«Kāpēc lāčus glauda vien?

Vilku neglauda neviens!»

Brūnām pūkām pieput tāle —

vilki sit ar vilkuvālēm…

.

OZOLZĪLĒNS

Ozolzīlēns

trīc kā pīlēns,

apakš lapas palīdis,

baidās — cūka apēdīs.

Cūka, protams, draudīga,

bet tu, zīlēji, nebaidies —

viņa ir man draudzene,

pateikšu, un neēdīs.

Ēd tu, cūka, maizi, sieru,

ozolzīli atstāj mierā!

Bet tu, zīlēn, neslinko —

kamēr cūka dubļus brien,

labi ātri zemē lien!

.

GAIDĪTĀJA MEŽA CŪKA

Vai tas ezers ir vai upe —

meža cūkai patīk tupēt.

Viņai liekas — katra peļķe

dota tai kā lietusneļķe.

Acīm kārām, acīm sārtām

stāv pie Minkuparka vārtiem.

Viņa zina — vari vaidēt,

vari lūgties, vari baidīt,

vari dusmoties vai smaidīt —

netīru to neielaidīs.

Tomēr tāpēc neies ciest,

tāpēc neies mazgāties!

Meža cūka stāv uz vietas,

trešo dienu gaida lietu.

.

MINKUPARKA — PĪTERS PENS

Vakaros

Minkuparkā sākas teātris —

spēlē un dzied

angļu rakstnieka Džona Barrija

Pīters Pens, zēns, kas negribēja

kļūt par Pieaugušo,

viņa draudzene Vendija,

Pazudušie zēni no Nekurienes zemes,

pirāti,

nāriņas un

indiāņi.

PITERA PENA DZIESMA

Es piedzimu un aizbēgu

vēl tajā pašā dienā.

Un no tās jaukās dieniņas

man klājas kā nevienam.

Ir visiem citiem jādomā,

vai ātri iet vai lēni.

Bet es — es tikai dejoju

ar savu, pats ar savu ēnu.

Ir piestādītas iestādes

ar jūsu gudrām kājām,

kas prieku ceļā pameta,

jo likās, ka tā vajag.

Jo, redziet, jums bij jādomā,

vai ātri iet vai lēni.

Bet es — es tikai dejoju

ar savu, pats ar savu ēnu.

Mums nevajaga veikalus —

un dzīve sanāk lēta.

Bet pusdienas no iedomām

ir ļoti izmeklētas.

Ja vajag, sivēns iesmā svilst,

ja vajag — uzdīgst sēne.

Bet es — es tikai dejoju

ar savu, pats ar savu ēnu.

Tai vietā, lai tu mocītos

pa bēdu kā pa maisu,

ņem kaut ko jauku iedomā,

un uzlidosi gaisā.

Bet augšā — tur vēl jautrāk iet,

tur saule ir un mēness.

Bet es — es tikai dejoju

ar savu, pats ar savu ēnu.

.

PAZUDUŠO ZENU DZIESMA

Kad līdz mūsu dobumiem

zvana krokodils,

atkal kaut kas sāksies drīz,

klāt rīts ir brīnumpills.

Kad mēs esam pasakā,

tad mēs esam mēs —

džentelmeņi, lēdijas

un baltās pelītes.

Vajag tikai gribēt vien,

iespējams ir viss —

skurstenis no cepures,

no zoles — rokturis.

Kad mēs esam pasakā,

noteicēji mēs —

džentelmeņi, lēdijas

un baltās pelītes.

Ja lūr vilks vai ļauna acs,

tad tev vajag spēt

lūrētājam niknajam

vēl niknāk atlūrēt.

Kad mēs esam pasakā,

esam glābti mēs —

džentelmeņi, lēdijas

un baltās pelītes.

Ko tas dod, ka zvērīgs ir

viņiem acu skats,

cālim divas kajeles

un pirātam tāpat?

Kad mēs esam pasakā,

nikni esam mēs —

džentelmeņi, lēdijas

un baltās pelītes.

Paciesties,, paciesties,

cik vien vari ciest!

Septiņreizes pacieties,

bet vienu reizi bliez!

Kad mēs esam pasakā,

pacietīgi mēs —

džentelmeņi, lēdijas

un baltās pelītes.

.

VENDIJAS DZIESMIŅA

Uzsniga sniedziņš balts,

smalks kā vissmalkākie milti.

Uzsniga sniedziņš balts,

zemei palika silti.

Vienmēr uz pasaules kāds,

kuram bez tevis ir auksti

un pat aiz pasaules vēl

vajaga siltas plaukstas.

Saule kad miegu guļ,

mēness kad staigā pa parku,

spuldzes kā actiņas spīd

un pat vēl izdzēstas sargā.

Pelnrušķīt, laiks ir laiks,

tagad tavs ceļš ved uz pili!

Paciet šīs grambas vēl,

drīzi nāks mākoņi zili.

Vienmēr uz pasaules kāds,

kuram bez tevis ir auksti

un pat aiz pasaules vēl

vajaga siltas plaukstas.

Ja tevi nemīl neviens,

tev taču ir ko mīlēt.

Labajā nosprūst naids,

bulta — ozola zīlē.

PIRĀTU DZIESMA

Kad zēģele kuģi ar sudrabu,

tad pirātam vajag gudram būt.

Nāk karavānas ar kakao…

Mēs strādājam, nevis sakām: «O!»

Bet pat par ādām un tabaku

mēs zinām vēl kaut ko labāku:

kad sajūtam, saožam — vēji nes

šurp mazus puikas un meitenes!

Bet pirātam neveicas it nekas,

kad vēderā pērkoni braukājas.

Kur žāvējas cūkas un kaķīši,

vēl ir daži pabrlvi āķīši.

Tie domāti bikšainiem, kleitainiem,

priekš maziem puikām un meitenēm.

Tie cilvēki, kur tikai parādies,

ģībst augšpēdu, ieraugot pirātu.

Mēs ātri padarām rāmiņas

it visus tētus un māmiņas,

bet gribam priekš dvēseles kaut ko mēs.

Surp mazus puikas un meitenes!

INDIĀŅU DZIESMA

Nīdēta un kauta

vienmēr mūsu cilts.

Bet mēs esam zeme,

neesam mēs smilts.

Vahtavahahā,

vahtavahahā!

Ūdenszāle

musu karo

Lai vai kādiem ģīmjiem

iebrucēji brauks,

tur, kur nelīdz vārdi,

līdzēs tomahauks.

Cilvēks nav te nācis

mocīties un ciest.

Saule debess velvē

tā kā ķirbis briest.

Vahtavahahā,

vahtavahahā!

Ūdenszāle

mūsu karogā!

.

NĀRIŅU DZIESMA

Vilnis pēc viļņa, un, simt pirmais vilnis

šurpu kad skries,

koraļļu pilī uz koraļļu balli

pasteigsimies.

Kāpjoši ūdeņi apakšā griežas,

zudīs drīz klints.

Koraļļu pilī tai koraļļu ballē

svētkus jau svin.

Koraļļu karuļi ūdeņu karalim

dāvana būs.

Dziedāsim korāļus koraļļu karalim,

dziesma lai plūst!

Saule jau noriet — un mēness sāk saldēt,

saldējums top.

Ballē, tai ballē, tai koraļļu ballē

ēdīsim to.

Ja nu no mazajiem līdzi kāds gribēs,

ņemsim mēs līdz.

Viscauru naksniņu būs par ko smieties,

kamēr aust rīts.

Vilnis pēc viļņa, un, simt pirmais vilnis

šurpu kad skries,

koraļļu pilī uz koraļļu balli

pasteigsimies!

.

DILLĪ DALLĪ PERPENDIKULA VALSTĪBA

Stāsts, ko Minkuparkā

stāsta pirms iemigšanas,

jo, kaut arī tajā ir

šausmīgi notikumi,

tas beidzas laimīgi.

DILLI DALLi PERPENDIKULA VALSTĪBĀ

Kas tur sētsvidū uz noras

(acīm tā kā prožektoriem,

rokām tā kā atsperēm)

pūš māla pili atspēries?

Pīle pakustina galvu,

atver knābi, kārto spalvu;

un zem pleznām — piļu plaukstām

paliek tikai māla lauskas.

Pīle augšup taisnā ceļā

tā kā helikopters ceļas.

Dillī domā: «Paga, paga,

tas nemaz man nav tik smagi…»

Pūtiens — žviks! — un spārniņiem

putns pāri kārniņiem.

Eži aiziet pukšēdami,

cūkasbērni— rukšēdami,

aulekšiem — kumeliņi.

«Diezgan šitā nodzīvots…»

Un pa krūmiem un pa ciņiem

lapsas aste noplīvo.

Zilās biksēs brūnais lācīts

rindu gaida, labi mācīts.

«Ja reiz dzīvību tev pūš,

tad nav velti dzīvots mūžs.»

Vilciņš, biklais vilks

kaktā žēli smilkst:

«Es tik kārtīgs sēdēju …

Kāpēc mani pēdējo?»

Dillī Dailī domā domu:

«Tā… Ir tagad visi projām,

nu tu vari pirkstos kost.

Vai es vainīgs — atdzīvojas

viss, kam tikai pieskaros.»

Tukši, klusi visi kakti,

Dillī saka: «Labu nakti!

Mīļie lāči, zaķi, eži,

lai jūs krūmi ņem un meži,

lai tev, zirdziņ, pieguļa,

nu gan klāt ir miedziņš man.»

Miedziņš tā kā sega klājas,

sen jau gulta guļ un galds.

Tā jau vienmēr — miegs ir salds

tam, kas labi pastrādājis.

Dillī zinājis to būtu,

nebūtu nekad viņš pūtis —

visi, kā par sodību,

raudāt iesāk modušies:

«Kur mans zaķis?», «Kur mans kaķis?»,

«Kur mans lācīts?», «Sivēniņš?».

Pieraudāti spaiņi trīs…

Raud mākonīši debesīs …

Dillī papīrlaivā sēžas,

airē iekšā tieši mežā.

Kas par mežu jokainu —

tikai stumbri spokaini,

bezputnaini, bargi, klusi

bariņos stāv saspiedušies.

Un no lāčiem, sivēniņiem

nav ne ziņas, nav ne miņas.

«Labdien, koki!

Mīļie koki,

kāpēc jūs tādi liki?» —

«Tāpēc, ka Perpendikuls…»

Kokiem miza nav, bet zvīņas,

lapiņas kā lupatiņas.

«Kāpēc jūs, koki, tādi pliki?» —

«Tāpēc, ka Perpendikuls …» —

«Kur jūs savus putnus likāt?» —

«Perpendikuls … Perpendikuls …»

«Kas tas Perpendikuls tāds?»

Visi klusē, tikai kāds

kaut kur nesaredzams šņāc.

«Koki, vai jūs neredzējāt

garām staigājam vai skrējām

zaļu zaķi, zilu lāci,

ezi—lapu vācējiņu?»

Koki, šūpojoties skaņās,

nevar pārtraukt dziedāšanu,

simtureiz no vietas tikai:

«Perpendikuls… Perpendikuls…»

Četri zaķu bāliņi

stiepj pa mežu balonu.

«Ne vairs putnu, ne vairs bišu,

ne vairs zaķaskābenlšu;

labi vēl, ka gaisā — gaiss,

balons — prieks mums vienīgais!»

Tāli ceļi Dilli priekšā —

dziļāk meža bēdā iekšā,

prasa kādai gudrai saknei:

«Sakne, vai tu garām skrējām

manus draugus neredzēji —

zaļu zaķi, zilu lāci…» —

«Redzēju, bet, kur ir viņi,

to vien akmens Sūnīts zina.»

Akmens ir aiz vējiem skarbiem

un aiz četriem labiem darbiem.

Oliņu, kas izkritusi, — oliņ boliņ,—

ieliek lizdā Dillī klusi;

Divām bitēm brūnām rišām

palīdz izvilkt dzelonīšus;

tētis, simpātiskais Simpiņš,

gaida viņas — džimpiņ rimpiņ!

Atpin vējam vēja kāju.

Nu ir vējam vēja stāja —

vējiņkājiņ, knauks!

Sirmais akmens, kas pie takas,

bārdu izbraucījis, saka:

«Viņus ir pie sevis vācis

Perpendikuls, lielais krācējs;

dzīvi guļ tie viņa sētā,

tikai perpendikulēti;

prot vairs pateikt tikai:

«jā» un «perpendikuls».

Bet ir teikts: «Kāds mazs un drošs

nāks un viņus atbrīvos,» —

ņem sev līdz šo akmens dziju —

tu to esi nopelnījis.

Rokām, baltām, brūnām, melnām,

viss ir pašam jānopelna.

Bet visdārgākā no mantām

lai tev līdzi ir tavs pantiņš.

«Oliņ — boliņ, džimpiņ — rimpiņ,

vē jiņkā jiņ — knauks!» »

Vai tur motorzāģis zāģē

konservbundžu malkas krāģl?

Vai ar tūkstoš motocikliem

triec pa saberzētiem stikliem?

Varbūt logam kāds grauž robus?

Perpendikuls tīra zobus.

Plakans tā kā lineāls,

četrkantaina balss,

kad viņš skalo rīkli

ar ūdeni un stikliem.

Un no augšas cienīga

vēro acs vienīgā.

Izlauž koku, pamet gaisā —

rīta vingrošanu taisa.

Bungādas lai nepārtrūktu,

Dillī ausīs sabāž pūkas,

un tad, uzpildījis drosmi,

saka: «Vai tad tā ir rosme?!» —

«Kas tur runāja?

Kas tur drīkstēja?

Kas tur čiepstēja?

Kas tur pīkstēja?»

Un no dzīvās vēl zaļās zālītes

atskan drošs un spītīgs:

«Dillī Dailī!…» —

«Cik jūs neizglītots ļoti,

it neko jūs nepieprotat,

katrs puika prot, kā klājas,

pietupties uz vienas kājas…»

Perpendikuls stenēdams

pūlas, sevī plēnēdams, —

tas, ko katrs puika māk,

viņam, dižam, nesanāk.

«Ne tu putns, ne tu zvērs,

ne tu kukainis, ne jērs.

Vai tu vari, Perpendikul,

zvaigzni ņemt ar roku pliku?»

Un kā vāvere no koka

Dilli plaukstā zvaigzne nokāpj.

Perpendikulam no skaļās

brīnīšanās mute vaļā;

aizmirst aizlikt roku priekšā,

zilas vārnas saskrien iekšā.

«Labi, pamēģinām tagad!

Dodiet zvaigzni, bet vēl smagāku!»

Meteors pār koku galiem

nošvirkst tā kā svētku salūts.

Perpendikuls pastiepj plaukstu.

Zvaigznīt, nu tad plauksti, plauksti!

Zvaigzne izskrien plaukstai cauri,

ieskrien zemē dzirkstīdama.

Kādi mežonīgi auri

skan pār mežu, pļavu, mauru —

Perpendikuls bauro!

Bauro dienu, bauro divas,

izbauro no dūņām zivis.

Atdzīvojas puķes, skaņas

no tās lielās baurošanas.

Kas tad tas? No lapām ezis

otrādīgi lien kā vēzis.

Sunis Sānis galifē

klusi šurp defilē.

«Ak jūs, trīcošais un biklais,

nevarīgais Perpendikul,

laikam vajadzēs iet ganos;

iztaisiet kaut pieliekšanos!»

Perpendikuls krakšķēdams

krīt pār koku brakšķēdams

un, pār koku klūpot,

pēkšņi top par šūpoli.

Viens gals brīvs, otrs brīvs,

metas šūpoties, kas dzīvs,

nāk no kaktiem, nāk no stūriem,

nāk no priežu, egļu mūriem —

zaļais zaķis, zilais lācīts,

kā tiem bērnudārzā mācīts,

metas Dillī palīgā.

Iznākumā galīgā

būtu domājuši tikai —

šūpolēm der Perpendikuls.

Akmens dzija glabātā

paliek Dillī kabatā.

Un, kad visi kopā sanāk,

tad tik sākas šūpošanās!

Sunis Sānis ieriedamies

saka: «Neaizmirstiet mani!»

Ja jau svinēt, tad jau svinēt,

es tai dziesmai vārdus zinu.

«Oliņ — boliņ — džimpiņ — rimpiņ,»

sunītis pēc norunas

vārdus priekšā norunā.

«Vārdi norunāti priekšā,

lūdzu, nedziediet uz iekšu!» —

«Vējiņkājiņ — knauks!»

.

MIEGADZIESMIŅA

Cauri visi dienasprieki,

nu pie miega, nu pie miega!

Apaļiem un pūkainiem

laiks ir gulēt kukaiņiem.

Zivtiņa guļ upes dzīlē,

krasta meldros — meža pīle.

Palīdis zem mātes spārna,

sapņos kino skatās vārnēns.

Tā kā lācis brūnā sūnā

tauriņkāpurs guļ vēl kūnā.

Bet viņš piecelsies no rīta

jau par glītu taurenīti.

Gudrā pūce pelēkā

tup par tevi nomodā.

Un, lai labi saredz ceļu

miega šoferītis pelēns,

jāņtārpiņi stiebros glīšus

izkar savus lukturīšus.

Pūce prasa balsī skaļā:

«Kam tur vēl ir acis vaļā?»

Pūci nenokaitiniet —

labi ātri veriet ciet!

SATURS

Minkuparks vaļa

VISI PĀRVĒRSĀS .

Burtiņu bēgšana . .

Kāpēc lietussargi vaļā

Žurku nams

Zagatiņa pastkastniece

Ziemas vidū ielas vidū

Rīta dziesma vilkam Astingoļi

kahti ……………………………….

Visi pārvēršas………………………..

Deviņas dillītes

Burtiņu atgriešanās

MINKUPARKĀ IEKŠĀ

Karuselis

Zaķi šūpolēs

Pīlēnu pastaiga

Bļautuve

Truša nedarbs

Autodroms

Vilku dzejolis

Ozolzīlēns

Gaidītāja meža cūka

MINKUPARKĀ -t' PITERS

PENS .

Pītera Pena dziesma .

Pazudušo zēnu dziesma

Vendijas dziesmiņa

Pirātu dziesma

Indiāņu dziesma . .

Nāriņu dziesma . .

DILLI DALLl PERPENDIKULA VALSTĪBA

Miegadziesmiņa

Марис Албертович Чаклайс

КОШАЧИЙ ПАРК

Стихи для детей

Издательство «Лиесма» Рига 1978

На латышском языке

Художник Анита Янсоне

ИБ № 1422

Māris Čaklais

MINKUPARKS

Pirmsskolas vecuma bērniem

Redaktors J.'Baltvilks. Māksi, redaktors

H. PurvipS. Tehn. redaktore I. Klotiņa.

Korektore J. Indāne.

Nodota salikšanai 14.12.77. Parakstīta

iespiešanai 29.06.78. Formāts 60 x 84/16.

Ofseta papīrs 100 g. Žurnālu garnitūra.

Ofsetspiedums. 2,79 uzsk. iespiedi.; 2,67 iz-

devn. 1. Metiens 16 000 eks. Pasūt. JVA» 545.

Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma»,

226047, Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn.

JVa 206/29079B-417. Iespiesta Latvijas PSR

Ministru Padomes Valsts izdevniecību,

poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības

lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā,

Content

Čaklais Māris Minkuparks

MINKUPARKS VAĻĀ

VISI PARVERŠAS

BURTIŅU BĒGŠANA

KĀPĒC LIETUSSARGI VAĻĀ

ŽAGATIŅA PASTKASTNIECE

ZIEMAS VIDŪ IELAS VIDŪ

RĪTA DZIESMA VILKAM ASTINGOĻIKAM

VISI PĀRVĒRSĀS

DEVIŅAS DILLĪTES

BURTIŅU ATGRIEŠANAS

MINKUPARKA IEKŠĀ

KARUSELIS

ZAĶI ŠŪPOLĒS

PĪLĒNU PASTAIGA

BĻAUTUVE

TRUŠA NEDARBS

AUTODROMS

OZOLZĪLĒNS

GAIDĪTĀJA MEŽA CŪKA

MINKUPARKA — PĪTERS PENS

PITERA PENA DZIESMA

PAZUDUŠO ZENU DZIESMA

VENDIJAS DZIESMIŅA

PIRĀTU DZIESMA

INDIĀŅU DZIESMA

NĀRIŅU DZIESMA

DILLĪ DALLĪ PERPENDIKULA VALSTĪBA

DILLI DALLi PERPENDIKULA VALSTĪBĀ

MIEGADZIESMIŅA

SATURS