Kliene Elija

Norvēģu pasakas

Norvēģu pasakas

.

Godīgi nopelnītā nauda

Tālā zemes nomalē pussabrukušā mājelē reiz dzīvoja kāda nabaga sieva. Viņai nebija nedz ko likt uz zoba, nedz arī ar ko kurināt pavardu, un tāpēc viņa sūtīja savu mazo dēlēnu mežā salasīt malku. Zēns lēkāja un skraidīja, skraidīja un lēkāja, lai sasildītos. Bija pelēka un salta rudens diena. Ikreiz, dabūjis kādu jza.ru V ai sprunguli, puisēns vicināja rokas, jo briesmīgi sala, un viņa rokas bija tikpat sarkanas kā brūklenāju ciņi, kuriem viņš steidzās pāri. Salasījis tik daudz malkas, cik varēja panest, viņš nagoja uz mājām un nonāca pie izcirtuma. Tur viņš pamanīja baltu, kumpainu akmeni.

—        Ak tu, nabaga sirmais akmeni, cik tu esi sirms un balts, laikam gan tev briesmīgi salst, — zēns sacīja, novilka savus svārkus un pārklāja ar tiem akmeni.

Kad viņš bija pārnācis mājās ar malku, māte vaicāja, kāpēc viņš staigājot apkārt bez svārkiem. Puisēns pastāstīja, ka esot ieraudzījis sirmUj kumpainu akmeni, tas aiz sala bijis tīri balts, un viņš tam uzklājis savus svārkus.

—          Tāds kā nepilnīgs! — māte izsaucās. — Vai patiesi tu domā, ka akmenim salst? Un, lai arī viņš aiz sala trīcētu un drebētu, katrs taču ir pats sev tas tuvākais. Neba man viegli sagādāt tev drēbes, kauču tu arī neklātu tās uz akmens. — Un viņa aizraidīja dēlu pēc svārkiem.

Kad puisēns pienāca pie akmens, viņš redzēja, ka tas ir pagriezies un ārā no zemes rēgojas otra puse.

—          Tas noticis tāpēc, ka tu dabūji svārkus, nabadziņ! — puisēns sacīja. Taču, aplūkojis akmeni tuvāk, viņš atklāja, ka zem tā atrodas šķirstiņš, pilns ar spožu sudraba naudu.

«Droši vien nauda ir zagta, jo neviens godīgi nopelnītu naudu “neslēps mežā zem akmens,» puisēns prātoja. Tad viņš paņēma šķirstiņu, aiznesa to uz tuvīno ezeru un sabēra naudu ūdenī. Taču viens četru šiliņu gabals nenogrima, bet peldēja pa ūdens viršu.

—        Jā, šī nauda ir godīgi nopelnīta, jo godīgais nemūžam negrimst, — puisēns noteica, paņēma četru šiliņu gabalu, svārkus un devās mājup.

Mājās viņš pastāstīja mātei savu piedzīvojumu, ka akmens bijis pagriezies, ka viņš zem tā atradis šķirstiņu ar sudraba naudu, kuru iesviedis ezerā, jo tā bijusi zagta.

—         Bet viens četru šiliņu gabals peldēja pa ūdens virsu, un to es paņēmu, jo tas bija godīgi nopelnīts, — zēns sacīja.

—       Esi gan tu aplamis, — māte atbildēja. Viņa nudien bija saskaitusies. — Ja tik vien būtu godīguma, kas peld pa ūdens virsu, tad šajā pasaulē godīguma būtu pārlieku maz. Un, lai arī nauda desmit reižu būtu zagta, tu to atradi, un ikviens ir pats sev tuvākais. Būtu tu paņēmis naudu, mēs dzīvotu, cepuri kuldami. Bet muļķis tu esi un muļķis paliksi, negribu vairs plēsties tevis labad. Dodies pasaulē un pelni pats sev iztiku!

Zēnam nu bija jāiet plašajā pasaulē. Viņš gāja tālu un ilgi, meklēdams darbu. Taču, lai kur viņš nonāca, cilvēkiem viņš šķita par sīku un vārgu un visi viņu noraidīja. Beidzot zēns nokļuva pie kāda tirgoņa. Tas viņam atļāva palikt virtuvē nest malku un ūdeni.

Kad puisēns pie tirgoņa bija nokalpojis ilgu laiku, tirgonis posās braucienam uz svešām zemēm un vaicāja saviem kalpotājiem, ko lai tiem pārvedot. Visi izteica savas vēlēšanās, un pienāca arī virtuves zēna kārta. Viņš sniedza tirgonim četru šiliņu gabalu.

—        Ko lai es tev nopērku, neko lielu par to naudu jau nedabūs? — tirgonis sacīja.

—       Pērc vien, ko dabūsi, es zinu, ka šī ir godīgi nopelnīta nauda, — puisēns atbildēja.

Tirgonis apsolīja un tad kāpa kuģī un aizburāja.

Kad nu viņš svešās zemēs bija sapircis mantas, sakrāvis tās kuģī, tāpat arī nopircis visu, ko bija solījis saviem kalpotājiem, un jau taisījās kāpt kuģī, lai dotos uz māju pusi, viņš atcerējās, ka arī virtuves zēns viņam bija iedevis četru šiliņu gabalu, lai par to kaut ko nopirktu.

—        Neba nu es tāda nieka dēļ iešu atpakaļ uz pilsētu! Negals vien ar šitādiem zeņķiem, — tirgonis sūkstījās.

Tai brīdī viņam garām gāja sieva ar maisu uz muguras.

—        Saki, kas tev tai maisā? — tirgonis vaicāja.

—        Ak vai, nekas cits kā kaķis. Bēdu dienas, nav man, ar ko vfņu barot, tāpēc biju nodomājusi tikt no vina vaļā un iemest ūdenī, — sieva atbildēja.

«Zēns taču teica, lai pērku, ko par šiem četriem šiliņiem varu dabūt,» tirgonis nodomāja un jautāja, vai sieva esot ar mieru pārdot kaķi par četriem šiliņiem.

Jā, sieva bez vārda runas bija ar mieru, un tā darījums tika noslēgts.

Kad nu tirgonis labu gabalu jau bija burājis, sacēlās briesmīga vētra un plosījās tā, ka debess un zeme griezās riņķī un tirgonis nezināja, kur atrodas.

Beidzot kuģi piedzina pie sveša krasta, kur tirgonis agrāk nekad vēl nebija bijis. Viņš noenkuroja kuģi un devās uz pilsētu. Ēdnīcā, kur viņš iegriezās, uz galda pie katra šķīvja bija nolikts pa rīkstei. Tirgonim tas likās ērmoti, un viņš netika gudrs, ko ēdēji iesāks ar rīkstēm. Taču viņš apsēdās, lai novērotu, ko darīs citi. Tad jau varēs darīt to pašu.

Bet, tiklīdz galdā cēla ēdienu, tirgonim mirklī bija skaidrs, kālab te noliktas rīkstes, jo tūdaļ sāka čumēt un mudžēt tūkstošiem peļu un visiem, kas sēdēja pie galda, bija ko noņemties, tā ka rīkstes vicot vicoja pa gaisu. Lāgiem ēdēji trāpīja cits citam pa seju un tikai izsaucās: «Piedodiet! »

—       Ieturēt maltīti šajā zemē ir grūts darbs, — tirgonis ierunājās. — Bet kāpēc jūs neturat kaķi?

Un tirgonis aizsūtīja pēc sava kaķa, kuru bija nopircis virtuves zēnam. Tiklīdz kaķis bija nolikts uz galda, tā visas peles bija alās iekšā, un ļaudis nevarēja nemaz atcerēties, kur tas laiks, kad viņi tādā mierā ieturējuši maltīti. Tāpēc viņi lūdzās un lūdzās, lai tirgonis jele pārdodot savu kaķi. Tirgonis likās ilgi lūgties un pierunāties, līdz beidzot bija ar mieru pārdot kaķi par simt dālderiem. Tos viņš saņēma un piedevām vēl paldies.

Tad tirgonis burāja tālāk. Bet, līdzko viņš bija izbraucis atklātā jūrā, tā ieraudzīja, ka kaķis sēž lielā masta galā. Tūdaļ arī sākās vētra, kas plosījās vēl negantāk kā iepriekš un kuģi svaidīt svaidīja, līdz tirgonis atkal nonāca kādā vietā, kur nekad agrāk nebija bijis.

Viņš pieturēja kuģi krastā, izkāpa un aizgāja uz pilsētu. Iegriezies ēdnīcā, tirgonis redzēja, ka te uz galda saliktas vēl prāvākas un garākas rīkstes nekā iepriekšējā vietā. Un šīs rīkstes nudien bija nepieciešamas, jo te mudžēja vēl vairāk peļu un daudz lielākas nekā tās, kuras viņš jau bija redzējis.

Tad tirgotājs kaķi pārdeva otru reizi, bet šoreiz prasīja par to divsimt dālderu, un pilsētnieki samaksāja viņam tos ar priecīgu sirdi.

Kad nu tirgotājs izbrauca jūrā, masta galā viņš atkal ieraudzīja sēžam kaki. Tūdaļ arī vētra sāka plosīties, un, tāpat kā iepriekšējo reizi, viņš piestāja krastā, kur nekad agrāk nebija bijis.

Iegriezies ēdnīcā, viņš redzēja uz galda saliktas pusotru olekti garas rīkstes, un vietējie paskaidroja, ka ēst te esot bīstami, jo šeit čumot un mudžot lielas, treknas žurkas. Tikai ar gaužām pūlēm laimējoties iebāzt ēdienu mutē, jo visu laiku jākarojot ar žurkām.

Tad nu atkal atnesa kaķi no kuģa, un pilsētas iedzīvotāji varēja mierīgi paēst. Viņi nu sāka lūgties un pierunāt tirgoni, lai jele šis pārdodot kaķi. Ilgi tirgonis liedzās to darīt, taču beidzot bija ar mieru pārdot kaķi par trīssimt dālderiem. Pilsētnieki samaksāja, pateicās un svētīja tirgoni.

Kad nu tirgonis bija izbraucis jūrā, viņš aplēsa, cik daudz zēns ir nopelnījis ar saviem četriem šiliņiem.

«Jā, kādu nieku jau viņš dabūs,» tirgonis sevī nosprieda, «bet ne jau nu visu naudu. Viņam taču jāpateicas man, ka nopirku to kaķi, un katrs ir pats sev tuvākais.»

Tiklīdz tirgonis tā bija nospriedis, sacēlās tāda vētra, ka visi kuģa ļaudis domāja pēdējo stundiņu pienākušu. Tirgonis saprata, ka jāatdod vien būs zēnam visa nauda. Nebija viņš vēl lāgā to izlēmis, kad vētra aprima un pūta labs ceļavējš.

Izkāpis krastā, tirgonis atdeva virtuves zēnam sešus simtus dālderu un piedevām vēl savu meitu par sievu. Nu virtuves zēns bija tikpat bagāts kā tirgonis un dzīvoja laimīgas un labas dienas. Māti viņš paņēma pie sevis un izturējās pret viņu labi, «jo es vis neticu, ka katrs ir pats sev tuvākais,» viņš mēdza sacīt.

Ka Pelnruškis sacentās ēšanā ar trolli

Reiz dzīvoja zemnieks, kuram bija trīs dēli. Dzīvoja viņš gaužām trūcīgi, bija vecs un panīcis, bet dēli negribēja ķerties pie darba. Pie mājas piederēja liels ūn varens mežs, un tēvs nu vēlējās, lai dēli cirstu kokus, kurus varētu pārdot un nolīdzināt parādus.

Dēli ilgi tielējās, taču beidzot zemnieks tos pielauza, un vecākais dēls pirmais dzīrās doties uz mežu. Kad nu viņš bija nonācis mežā un grasījās cirst skaistu, zarainu egli, pie viņa piestāja milzīgs trollis un teica:

—                     Ja tu cirtīsi manā mežā, es tevi nogalēšu!

—        Tiklīdz puisis to izdzirda, tā aizsvieda cirvi, lika kājas pār pleciem un aši joza uz mājām. Aizelsies viņš pastāstīja, kas noticis, bet tēvs viņu nosauca par zaķapastalu.

—        Mani nu gan trollis nav biedējis cirst mežu, — tēvs piebilda.

Nākamajā dienā bija jādodas uz mežu otram dēlam, bet notika gluži tas pats, kas ar vecāko brāli. Tiklīdz viņš bija sācis cirst, tā pie viņa pienāca trollis un teica:

—         Ja tu cirtīsi manā mežā, es tevi nogalēšu! — Puisis pat neuzdrīkstējās uzmest trollim ne acu, bet, tāpat kā brālis, diedza uz mājām, turklāt vēl naskāk. Kad viņš bija pārticis mājās, tēvs saskaitās un teica, ka viņu jaunās dienās trollis gan neesot izbiedējis.

Trešajā dienā uz mežu vēlējās iet Pelnrušķis.

—       Ak tad tu nu būsi tas īstais! Tu, kas pat savu degunu neesi izbāzis pa durvīm, — smējās vecākie brāli.

Pelnrušķis viņiem neatbildēja, tikai palūdza, lai iedodot kārtīgu maizes kuli. Mātei trūka aizdara, ko dot līdzi dēlam, tāpēc viņa uzkāra uz pavarda katliņu, lai sasietu mazliet siera. Tad nu puisis dabūja sieru un devās ceļā.

Tikko viņš bija sācis cirst, tā pie viņa pienāca trollis un teica:

—        Ja tu cirtīsi manā mežā, es tevi nogalēšu!

Bet puisis nebija nekāds tūļa. Viņš paņēma

līdzdoto sieru un saspieda to tā, ka izšļāca sula.

—      Ja tu necietīsi klusu, es tevi saspiedīšu, kā saspiežu šo balto akmeni, sula vien iztecēs!

—      Vai, saudzē mani, tad es tev palīdzēšu cirst kokus! — trollis nobijies lūdzās.

Jā, ar tādiem noteikumiem puisis bija ar mieru viņu saudzēt, un trollis strādāja krietni, tā ka vini todien sacirta vairākas asis malkas.

Kad riesās krēsla, trollis ieteicās: — Nāc līdzi uz manām mājām, tās ir tuvāk nekā tavējās.

Puisis gāja arī. Mājās trollis iekurināja pavardu, bet puisis gāja uz aku pēc ūdens. Pie akas bija tikai divi dzelzs spaiņi, bet tik lieli un smagi, ka viņš tos ij pakustināt nevarēja.

Tad puisis sauca: — Nav nekādas jēgas stiept šādus peņģerotus, labāk aiznesīšu visu aku!

—       Nē, nē, bez akas es nevaru iztikt. Tad jau iekurini tu pavardu, un es atnesīšu ūdeni.

Atnesis ūdeni, trollis izvārīja varenu katlu ar biezputru.

—       Paklau, vai nesacentīsimies ēšanā? — puisis uzprasīja.

—        Labi, lai notiek, — trollis atbildēja, jo bija pārliecināts, ka visādā ziņā puisi pievārēs.

Tad abi apsēdās pie galda. Taču puisis pamanījās paķert savu ādas kuli un piesiet sev priekšā. Ēdot viņš vairāk lika kulē nekā vēderā. Kad

kule bija pilna, puisis paņēma nazi un izgrieza no tās vienu ādas sloksni. Trollis skatījās, skatījās, bet neteica ne vārda.

Notiesājis vēl krietnu devu, trollis nolika karoti.

—         Nē, vairāk es nevaru, — viņš stenēja.

—         Ēd vien, ēd! Es vēl nejūtos ne pa pusei paēdis. Dari tāpat kā es, izgriez vēderā caurumu, tad varēsi ēst, cik tīk.

—         Bet tas taču briesmīgi sāp, — trollis bēdājās.

—        Ko niekus, nav pat vērts par to runāt! — puisis apgalvoja.

Tad. trollis darīja tā, kā puisis bija teicis, un, vari man ticēt, viņš nolika karoti. Bet puisis paņēma visu sudrabu un zeltu, kas atradās kalnā, un cilpoja uz mājām. Naudu viņš allažiņ varēja izlietot un nomaksāt arīdzan daļu parādu.

Par puisi, kas gāja pie Ziemeļvēja atprasīt savus miltus

Reiz dzīvoja veca sieva, kam bija viens dēls. Vecīte bija slima un vārga, un dēlam bija jāiet uz klēti atnest miltus pusdienas putrai. Bet, kad

viņš iznāca uz kāpnēm, uzpūta Ziemeļvējš un aiznesa miltus sev līdzi.

Puisis iegāja klētī un paņēma vairāk miltu, bet Ziemeļvējš atbrāzās un aizpūta arī tos. Tā tas notika vēl trešo reizi. Tad nu puisis iedegās dusmās.

«Tā to vis nevar atstāt,» viņš nodomāja un nolēma aiziet pie Ziemeļvēja un atprasīt miltus.

Un viņš devās ceļā. Ceļš bija garš, un puisis gāja un gāja. Beidzot viņš tomēr nonāca pie Ziemeļvēja.

—            Labdien un paldies par pēdējo tikšanos, — puisis sacīja.

—             Labdien, paldies tev tāpat, — vēja balss skanēja gaužām dobji. — Ko tu te meklē?

—            Zini, — puisis atbildēja, — gribēju tev palūgt, lai tu būtu tik laipns un atdotu man miltus, kurus paņēmi no manis uz klēts kāpnēm. Ar ietaupījumiem mums ir gaužām šauri, un, ja nu tu paņem vēl to pašu mazumiņu, kas mums bija, tad mūs gaida bads un posts.

—             Miltu man nav, — Ziemeļvējš atteica. — Bet, ja nu tev klājas tik aplam grūti, es tev došu galdautu, kas tev sagādās itin visu. Tev tik jāpasaka: «Galdaut, klājies!» — un tūdaļ uz tā parādīsies vislielākie gardumi.

Puisis ar šādu velti bija tīri apmierināts un griezās uz māju pusi. Bet, tā kā ceļš bija garš un vienā dienā viņš līdz mājām nokļūt nespēja,

tad pa ceļam iegriezās iebraucamajā vietā. Kad ceļavīri taisījās ieturēt vakariņas, puisis paņēma savu galdautu un sacīja: «Galdaut, klājies!» — un, tikko viņš šos vārdus bija izteicis, tūdaļ uz tā parādījās visvisādi gardumi.

Visiem šāds galdauts šķita varen jauks, bet it īpaši saimniecei. «Tad taču nav nedz jācep, nedz jāvāra, nedz jāklāj galds un pēc tam jānokopj,» viņa domāja. Nakti, kad ceļavīri bija apgūlušies, viņa paņēma puiša galdautu un tā vietā nolika citu. Tas izskatījās gluži tāds pats, kādu puisis bija dabūjis no Ziemeļvēja, bet nespēja uzklāt pat ne maizes riecentiņu.

No rīta puisis pamodās, paņēma savu galdautu un jau tai pašā dienā nonāca mājās.

—          Biju pie Ziemeļvēja, tas nu gan ir kārtīgs virs. Viņš man iedeva šo galdautu. Man tikai jāpasaka: «Galdaut, klājies!» — un tūdaļ uz tā parādās itin viss, ko sirds kāro, — puisis stāstīja mātei.

—        Nu tad dari tā! Es nu gan tam neticu, iekams nebūšu to savām acīm redzējusi, — māte atteica.

Puisis izklāja galdautu uz galda un teica: «Galdaut, klājies un atnes vislielākos gardumus!» Bet uz galdauta neparādījās pat ne maizes riecentinš.

—        Neatliek nekas cits kā no jauna doties pie Ziemeļvēja, — puisis sacīja un tūdaļ posās ceļā.

Ilgi, ilgi gājis, viņš beidzot nonāca pie Ziemeļvēja.

—        Labvakar, — puisis sacīja.

—        Labvakar, — Ziemeļvējš atbildēja.

—        Tev man jāatlīdzina par paņemtajiem miltiem, jo galdauts, kuru tu man iedevi, neder, — puisis sacīja.

—        Miltu man nav, — Ziemeļvējš atbildēja, — bet te tev būs āzītis, kas gremo zelta dukātus. Tev tikai jāpasaka: «Āzīt, gremo!»

Tādu āzīti puisis pieņēma mīļu prātu. Bet, tā kā ceļš bija tāls un viņš tajā dienā nevarēja nokļūt mājās, tad atkal iegriezās tajā pašā iebraucamajā vietā. Iekams puisis kaut ko pasūtīja, viņš vispirms gribēja izmēģināt, vai Ziemeļvējš runājis patiesību. Un notika tieši tā, kā bija teikts. Bet mājvietas īpašniekam, to redzot, iegribējās dabūt tādu āzīti sev, tāpēc, tikko puisis bija aizmidzis, viņš atveda citu āzi, kas negremoja zelta dukātus, un nolika to puiša āzīša vietā.

Nākamajā rītā puisis ar āzi devās ceļā un, pārnācis mājās, teica mātei:

—        Ziemeļvējš tomēr ir lāga vīrs. Tagad viņš man iedeva āzīti, kas gremo zelta dukātus, tiklīdz es pasaku: «Āzīt, gremo!»

—        Ak tad šitā gan! Nieki un blēņas, ticēšu tam tikai tad, kad pati savām acīm to būšu redzējusi, — māte atteica.

—       Āzīt, gremo! — puisis sacīja. Bet āzītis negremoja nekādus zelta dukātus.

Tad puisis atkal devās pie Ziemeļvēja un teica, ka āzis nekur nederot un lai viņam par miltiem samaksājot ar kaut ko citu.

—       Nu man ir vienīgi šī vecā runga, kas stāv tur kaktā, — Ziemeļvējš sacīja. — Bet tā ir tāda runga, kurai tikai jāpasaka: «Rundziņ, sit!» — tad runga slānīs tik ilgi, kamēr tu uzsauksi: «Rundzin, mierā!»

Tā kā ceļš joprojām bija tāls, puisis atkal iegriezās tajā pašā iebraucamajā vietā. Taču tagad viņam bija ataususi gaisma, kas īsti noticis ar galdautu un āzīti, tāpēc viņš, izstiepies uz sola, tikai izlikās aizmidzis.

Iebraucamās vietas saimnieks, protama lieta, domāja, ka arī rungai jau gan būs kāda sevišķa prasme. Tālab, izdzirdis, ka puisis krāc, viņš sameklēja līdzīgu rungu un jau dzīrās to nolikt puiša rungas vietā. Bet, tikko viņš grasījās ņemt puiša rungu, puisis izsaucās: «Rundzin, sit!»

Un runga sāka iekaustīt saimnieku, tā ka tas lēca pāri soliem un galdiem un sauca, un vaimanāja:

—       Vī, manu dienin! Vī, manu dienin! Liec taču rungai aprimt, citādi tā mani nositīs. Es tev atdošu ir galdautu, ir āzīti!

Kad puisim likās, ka saimnieks dabūjis kārtīgu sutu, viņš teica: «Rundziņ, mierā!» Tad viņš iebāza kabatā galdautu, paņēma rokā rungu, uzmeta āzītim ragos valgu un devās ceļā.

Par miltiem bija labi samaksāts.

Uzticīgais un Neuzticīgais

Dzīvoja reiz divi brāļi, vienu sauca par Uzticīgo, otru — par Neuzticīgo. Uzticīgais allažiņ bija godīgs un labs, bet Neuzticīgais — ļauns un melīgs, tā ka uz viņu nekad nevarēja paļauties. Abu māte bija atraitne, ar šauru rocību, tāpēc, kad dēli pieauga, viņai vajadzēja tos sūtīt pasaulē pelnīt sev «pašiem iztiku. Māte abiem iedeva ceļamaizi, un tad viņiem bija jāpošas ceļā.

Kad dēli bija gājuši līdz vakaram, tie apsēdās mežā uz kāda vētras apgāzta koka un raisīja vaļā maizes kulītes, jo, visu dienu staigājot, bija izsalkuši un pārliecināti, ka tagad maizes rieciens lieliski garšos.

—       Vai mēs visupirms neēdīsim no tavas maizes kulītes, kamēr tajā kaut kas atradīsies, un pēc tam no manas? — Neuzticīgais vedināja.

Jā, Uzticīgais bija ar mieru, un viņi sāka ēst. Bet Neuzticīgais manījās izlasīt labākos kumosus, tā ka Uzticīgajam palika tikai speķa āda, garozas un apdegusī cietā maize. Nākamajā rītā viņi ēda atkal no Uzticīgā kulītes un tāpat arī pusdienā. Bet tad viņa maizes kulīte bija iztukšota.

Kad nu brāļi atkal bija gājuši augu dienu un gribēja ieturēt vakariņas, Uzticīgais dzīrās ķerties pie brāļa maizes kulītes, bet Neuzticīgais to nepieļāva, teikdams, ka tā ir viņa ceļamaize un pietiks tikai viņam pašam.

—       Jā, bet tu taču ēdi no manas kulītes, kamēr vien tajā bija ēdamais, — Uzticīgais sacīja.

—        Ja jau tu esi tāds muļķis, tev ar to jāsamierinās, — Neuzticīgais atbildēja. — Tagad tu vari sēdēt un rīt siekalas.

—        Nu jā, par Neuzticīgo tevi sauc, un tāds tu arī esi, — Uzticīgais atbildēja.

Neuzticīgais, to dzirdēdams, pietrūkās kājās un negantās dusmās izdūra brālim acis.

—         Tagad nu tu varēsi redzēt, vai cilvēki ir uzticīgi vai neuzticīgi, aitasgalva, — viņš sacīja un pameta brāli.

Nabaga Uzticīgais gāja taustīdamies apkārt pa biezo mežu. Viņš bija akls un vientuļš un nezināja, ko iesākt. Bet tad viņš atdūrās pret resnu liepu un nodomāja, ka labākais būs uzkāpt liepā un pavadīt tur nakti, jo tādējādi viņš būtu pasargāts no meža zvēriem.

«Kad sāks dziedāt putni, būs ataususi diena un man būs jāmēģina kustēties uz priekšu,» viņš domāja un uzrāpās liepā.

Laiciņu pasēdējis kokā, viņš sadzirdēja kādu nākam šurp un gatavojam zem liepas azaidu, pēc maza brītiņa pienāca vēl kādi un sasveicinājās, tad nu Uzticīgais saprata, ka lejā ir lācis, vilks, lapsa un zaķis, kas bija šeitan sapulcējušies svinēt Jāņu vakaru. Ieturējuši pamatīgas vakariņas, ēdēji apsēdās un sāka runāties.

Lapsa ieteicās: — Kamēr tagad visi esam kopā, vai nepastāstīsim katrs kādu notikumu?

Nu kā tad, arī citiem šis priekšlikums bija pa prātam, un viņi tam piekrita. Lācis, kā pats cienīgākais, iesāka pirmais.

—       Anglijas karalim ir briesmīgi vājas acis, tā ka viņš tik tikko var redzēt. Bet, ja viņš uzkāptu šajā liepā rītā gaismā, kamēr uz lapām vēl ir rasa,.un ar rīta rasu ieziestu sev acis, viņa acis kļūtu, gaišākas nekā jebkuram citam, — pinkainis stāstīja.

—       Jā, — vilks atbildēja. — Bez tam Anglijas karalim ir kurlmēma meita. Bet, ja viņš zinātu to, ko zinu es, tad drīz vien rastu padomu. Pērngad, kad viņa gāja pie altāra un, nākdama atpakaļ, drupināja maizi, tad no altāra pakājes izrāpās liels krupis un maizi apēda. Taču, ja paraktu zem grīdas, tad krupi atrastu; tas atrodas zem altāra pakājes, un maize vēl turas viņam kaklā. Ja krupi sagrieztu, izņemtu maizi un iedotu to karaļmeitai, vina atkal dzirdētu un runātu kā visi cilvēki.

—       Jā, — sacīja lapsa. — Un, ja Anglijas karalim būtu zināms tas, kas ir zināms man, tad viņa pilī netrūktu ūdens. Pils laukuma vidū zem lielā akmens atrodas visdzidrākais ūdens, ja viņš to zinātu, tad ūdeni atraktu.

—        Jā, — sacīja zaķis. — Bez tam Anglijas karalim ir skaistākais dārzs visā valstī, taču tas nedod pat nenobriedušu ābolu, jo dārzu trīs reizes apjož smaga zelta ķēde. Ja ķēdi atraktu, karalim būtu pats bagātākais dārzs visā valstī.

—       Bet nu jau ir dziļa nakts un mums jādodas mājup, — lapsa ieminējās, un tad visi aizgāja savu ceļu.

Kad zvēri bija projām, Uzticīgais liepā iegrima dziļā miegā. No rīta, līdz ar putnu dziesmām pamodies, viņš aši savāca no liepas lapām rasas lāses un iezieda ar tām acis. Tūdaļ viņš redzēja tikpat skaidri kā tad, kad Neuzticīgais vēl nebija izdūris viņam acis.

Uzticīgais steigšus devās uz Anglijas karaļa pili un lūdza, lai viņu pieņemot darbā. Un viņu pieņēma arī. ‘

Kādu dienu karalis iznāca pils pagalmā un, brītiņu tur pastaigājies, vēlējās padzerties, jo diena bija karsta un karalis juta slāpes. Taču, kad viņam padeva ūdeni, tas bija gļotains un sastāvējies.

Karalis sadusmojās.

—        Manuprāt, visā karaļvalstī nevienam nav tik nelāgs ūdens kā man, — karalis sauca. — Un tomēr tas man jāplūdina šurp visu tālo ceļu no kalna!

—         Ja tu man dotu ļaudis, lai noceltu lielo akmeni, kas guļ pils pagalma vidū, tad dabūtu tīru un labu ūdeni, — Uzticīgais sacīja.

Karalis bija ar mieru. Un, līdzko akmeni novēla un izraka bedri, no tās izšļāca dzidrs un skaidrs ūdens. Dzidrāka ūdens nebija visā karaļvalstī.

Kādureiz karalis atkal iznāca pils pagalmā. Piepeši liels vanags metās uz karaļa vistām, un visi pils iemītnieki sāka sist plaukstas un kliegt:

—        Tur tas lido! Tur tas lido!

Karalis satvēra bisi un tēmēja, bet, tā kā diez cik tālu neredzēja, viņš iesvila briesmīgās dusmās.

—        Kaut jele Dievs atsūtītu kādu, kas zinātu padomu, kā izdziedēt manas acis! Man tā vien liekas, ka drīz kļūšu pavisam akls, — karalis gaudās.

—         Sādu padomu es tev došu, — Uzticīgais ierunājās un pastāstīja karalim, kā bija rīkojies pats. Karalis to pašu vakaru traucās pie liepas, un vari jau saprast, ka, līdzko rītausmā bija ieziedis acis ar liepas lapu rasu, tā acis kļuva veselas.

Kopš tās dienas karalis pārlieku iemīļoja Uzticīgo. Uzticīgais ne sprīdi nedrīkstēja atkāpties no karaļa, lai kur viņš arī ietu.

Reiz viņi abi pastaigājās pa dārzu.

—      Netieku gudrs, kā tas īsti nākas, — karalis iesāka. — Nav tāda cilvēka Anglijā, kas tā koptu savu dārzu kā es, un tomēr es no tā nedabūju pat nenobriedušu ābolu.

—       Jā, jā, — Uzticīgais atteica. — Ja tu man dotu to, kas trīs reizes apjož tavu dārzu, un turklāt vēl cilvēkus, kas to izraktu, tad tavi augļu koki nestu viskrāšņākos augļus.

Karalis mīļu prātu viņam to apsolīja. Uzticīgais dabūja cilvēkus, kas sāka rakt visapkārt dārzam un beidzot izraka zelta ķēdi. Tagad Uzticīgais bija varen bagāts vīrs, daudz bagātāks

par pašu karali, un karalis tomēr jutās apmierināts, jo nu viņa dārzā augļu koki bija augļiem pārpilni, un āboli un bumbieri bija tik gardi, kādus neviens līdz šim nebija baudījis.

Kad karalis ar Uzticīgo atkal kādu dienu pastaigājās un tērzēja, viņiem garām pagāja karaļmeita. Meitu ieraudzījis, karalis gaužām noskuma.

—    Vai nav posts, ka tik daiļa karaļmeita kā manējā ir mēma? — viņš Uzticīgajam teica.

—   Tā gan, bet arī tam ir padoms, — Uzticīgais atbildēja.

Karalis, dzirdējis viņa stāstu, tā nopriecājās, ka apsolīja Uzticīgajam savu meitu par sievu un vēl piedevām pusi karaļvalsts, ja tikai princese kļūtu vesela.

Uzticīgais paņēma dažus vīrus un gāja ar tiem uz baznīcu. Atrakuši altāra pakāji un atraduši zem tās krupi, viņi pārgrieza to, izņēma maizi un iedeva karaļmeitai, kas, maizi apēdusi, tūdaļ at' guva valodu un kļuva tāda pati kā visi citi cilvēki.

Tagad Uzticīgais dabūja karaļmeitu par sievu un gatavojās kāzām, jo tām vajadzēja būt tik krāšņām, ka par tām runātu tālu jo tālu.

Kāzu viesiem dejojot un līksmojot, ieradās kāds nabaga puisis un lūdza maizes riecentiņu. Viņš bija tik noskrandis un panīcis, ka visi par viņu zobojās. Taču Uzticīgais viņu tūdaļ pazina, jo tas bija viņa brālis Neuzticīgais.

—       Vai tad tu mani nepazīsti? — viņš vaicāja.

—         Kur nu, kad gan es agrāk būtu redzējis tik cildenu vīru, — Neuzticīgais atteica.

—        Esi gan redzējis, tu taču pirms gada man izdūri acis, — Uzticīgais atbildēja. — Tevi sauc par Neuzticīgo, un neuzticīgs tu esi un paliksi, to es saku joprojām. Tomēr tu esi mans brālis, tāpēc likšu tevi pamielot, un tad tu vari iet un sēdēt tai pašā liepā, kurā es sēdēju viņgad. Ja tu tur kaut ko dzirdēsi, tas tev atnesīs laimi, kuru tev no visas sirds novēlu.

Neuzticīgajam tas nebija divreiz jāsaka.

«Ja jau Uzticīgajam sēdēšana liepā tā nākusi par labu, ka viņš kļuvis par karali pusei Anglijas, tad…» Neuzticīgais prātoja. Viņš tūdaļ devās ceļā, atrada liepu un uzkāpa tajā.

Pēc neilga laiciņa zem liepas sapulcējās meža zvēri, dzēra un svinēja Jāņu vakaru. Kad viņi bija gana mielojušies, lapsa vēlējās, lai katrs kaut ko pastāstītu, un skaidrs, ka Neuzticīgais ausis smailēt smailēja. Taču lācis bija sapīcis, rūca un berbelēja: «Pērngad kāds ir noklausījies mūsu stāstus, un tālab šoreiz labāk klusēsim.» Tad zvēri ardievojās un izšķīrās, bet Neuzticīgais nekādu gudrību nedzirdēja.

Un tas notika tāpēc, ka viņu sauca par Neuzticīgo un neuzticīgs viņš arī bija.

Nepateicība ir pasaules alga

Reiz kāds virs aizgājis uz mežu sacirst kokus, uz kuriem varētu žāvēt sienu. Taču viņš neatra-

dis nevienu tik augstu, slaidu un taisnu koku, kāds viņam būtu lieti noderējis. Viņš gājis un nonācis līdz nobrukušiem klinšu bluķiem, kur izdzirdis tādas vaimanas un kliedzienus, itin kā tur vaimanātu kāds, kura dzīvībai draudētu nāves briesmas. Vīrs gājis paraudzīties, kas tur īsti notiek un vai kādam nav vajadzīga palīdzība. Un tad viņš dzirdēja, ka vaimanas skan zem tik varena akmens, kuru spētu pacelt tikai vairāki vīri.

Vīrs atkal iegāja mežā, nocirta koku un nodarināja to tā, ka iznāca stiprs miets, ar kuru tad arī pacēla akmeni.

No akmens apakšas izlīda pūķis un grasījās vīru apēst.

—        Ak tā, — vīrs sacīja. — Es izglābu tavu dzīvību, un par pateicību tu mani gribi aprīt. Tā nu gan ir nešpetna pateicība.

—       Var jau būt, — pūķis atbildēja. — Bet saproti, ka esmu te gulējis simtiem gadu un ne reizi neesmu nogaršojis gaļu. Nepateicība ir pasaules alga.

Tad vīrs sāka lūgtin lūgties, un viņi vienojās, ka pirmais nācējs būs viņu tiesnesis. Ja viņš

spriestu citādi, tad vīra dzīvība būtu glābta, bet, ja nācējs domātu tāpat kā pūķis, tad pūķim ir tiesības vīru aprīt.

Pirmais, ko viņi ieraudzīja uz ceļa, bija vecs suns. Viņi nu pastāstīja sunim šo notikumu un lūdza, lai viņš būtu vinu tiesnesis.

—         Dievs to zina, cik uzticīgi esmu kalpojis savam saimniekam kopš tā laika, kad biju vēl mazs kucēns, — suns stāstīja. — Esmu bijis nomodā daudzas naktis un daudzas stundas, kamēr viņš saldi dusēja, ne vienreiz vien esmu pasargājis viņa sētu no ugunsgrēka un mantu no zagļiem. Tagad, kad vairs lāgā neredzu un nedzirdu, saimnieks grasās mani nošaut. Tālab es aizbēgu no mājām un klaiņoju no sētas uz sētu, kamēr nomiršu badā. Nē, nepateicība ir pasaules alga, — suns pabeidza.

—          Nu es tevi apēdīšu! — pūķis izsaucās un jau gribēja vīru aprīt.

Bet vīrs tik gauži lūdzās un vaimanāja par savu dzīvību, ka viņi vienojās uzaicināt par tiesnesi vēl vienu nācēju. Ja tas runās tādu pašu valodu kā pūķis un suns, tad pūķim būs tiesības vīru aprīt un nobaudīt cilvēka gaļu, bet, ja nācējs to nedarīs, tad vīrs paliks dzīvs.

Tad pa ceļu klunkuroja vecs zirgs. Abi nu izstāstīja visu zirgam un lūdza spriest tiesu. Jā, zirgs to darīja labprāt.

—        Esmu kalpojis savam saimniekam, kamēr vien spēju vilkt un nest smagumu, — zirgs atteica. — Pūlējos viņa labad melnās miesās un sviedros, kamēr kļuvu pavisam vecs un stīvs. Tagad es viņam vairs nederot, tagad es pat nevarot nopelnīt pats sev iztiku, un tāpēc viņš cirtīšot man pierē lodi, tā saka saimnieks. Nē, nepateicība ir pasaules alga, — zirgs apstiprināja.

—       Jā, nu gan es tevi aprīšu! — izsaucās pūķis un atpleta rīkli, lai aprītu vīru.

Taču vīrs atkal lūdzās gauži jo gauži.

Bet pūķis alka nobaudīt cilvēka gaļu, jo esot tik izsalcis, ka vairs nespējot izturēt.

—         Paraug, kas tur nāk! Tas nāk tieši kā saukts, lai būtu mūsu tiesnesis! — vīrs izsaucās.

Starp kalna akmeņiem lejup ļepatoja lapsa Kūmiņš.

—      Visas labas lietas ir trīs, — vīrs aizrādīja. — Atļauj man pavaicāt viņam. Ja nu viņš teiks to pašu, ko šie abi, tu tūdaļ varēsi mani aprīt.

—         Nu labi jau, labi, — pūķis attrauca. Arī viņš bija dzirdējis, ka visas labas lietas esot trīs.

Vīrs paskaidroja lapsai to pašu, ko bija teicis sunim un zirgam.

—       Ak jā, — lapsa ierunājās, bet tad pasauca vīru maķenīt sāņus. — Kā tu mani atalgosi, ja es tevi atbrīvošu no pūķa? — lapsa čukstēja vīram ausī.

—        Tu varēsi katru ceturtdienas vakaru nākt uz manām mājām un būt par pavēlnieku manām vistām un zosīm, — vīrs sacīja.

—        Zini, dārgo Pūķi, šīs lietas, protams, jānoskaidro uz vietas, — lapsa sacīja. — Man nekādi neiet galvā, kā tu, tik liels un varens būdams, varēji novietoties zem šā akmens.

—        Redzi, es gulēju tur augšā un sauļojos, un tad klints sabruka un uzgāza man virsū šo akmeni.

—         Var jau būt, bet es to nespēju saprast un neticēšu, iekams pats savām acīm nebūšu redzējis, — Kūmiņš atbildēja.

Tad jau nu viņam vajadzēšot to parādīt, vīrs bilda, un pūķis atkal ielīda alā. Tai pašā mirklī vīrs izrāva mietu, un akmens no jauna uzvēlās pūķim virsū.

—       Tagad tu vari tur gulēt līdz pastarai tiesai. Tu taču gribēji aprīt vīru, kas izglāba tavu dzīvību! — lapsa sacīja.

Pūķis brēca un vaimanāja, un lūdzās, bet vīrs ar lapsu aizgāja savu ceļu.

Pirmajā ceturtdienas vakarā lapsa nu dzīrās būt par kungu vīra vistu kūtī un paslēpās aiz malkas grēdas. Kad kalpone iegāja pabarot vistas, lapsa Kūmiņš iezagās kūtī. Kalpone Kūmiņu nebija pamanījusi, un, tiklīdz šī atstāja kūti, lapsa metās uz vistām, nokoda daudzas un tā pieēdās, ka tikko varēja pakustēt. Kad kalpone nākamajā rītā ienāca vistu kūti, lapsa, apaļa kā piebāzta desa, tur gulēja krākdama, izslējusi kājas gaisā.

Kalpone nu metās pie saimnieces. Visas kalpones paķēra stibas un rīkstes un tā samizoja lapsu Kūmiņu, ka turpat vai nosita nabagu. Kad meitas bija situšas un pērušas un jau domāja, ka Kūmiņš ir pagalam, lapsa atrada kādu caurumu grīdā un iespruka tajā. Tad viņa izšmauca ārā un aizkliboja uz mežu.

—        Vai! Vai! Nepateicība ir pasaules alga, tas ir skaidrs kā diena! — lapsa Kūmiņš noteica.

Austrumos no saules un rietumos no mēness

Dzīvoja reiz kāds nabaga iebūvietis. Viņam bija vesels bars bērnu, bet iztikas un drānu, ko vilkt mugurā, viņiem trūka. Bērni visi bija skaisti noauguši, bet visdaiļākā bija jaunākā meita. Viņa bija tik daiļa, ka to grūti pat aprakstīt.

Bija vēls rudens vakars. Ārā aklajā tumsā plosījās vējš, un logā sitās lietus, mājas sienas krakstēja. Visi istabas iemītnieki sēdēja ap krāsni, un katrs darīja savu darbu. Piepeši pie loga rūts kāds pieklauvēja trīs reizes. Vīrs atvēra durvis un gāja paskatīties, kas tur dauzās. Pie durvīm stāvēja liels leduslācis.

—        Labvakar! — leduslācis sacīja.

—        Labvakar! — vīrs atņēma sveicienu.

—       Dod man savu meitu par sievu, tad es tevi padarīšu tikpat bagātu, cik tu tagad esi nabags.

Vīram likās gan, ka labi jau būtu kļūt bagātam, taču vispirms viņam jāparunājot ar meitu. Tāpēc viņš iegāja atpakaļ istabā un pastāstīja, ka ārā aiz durvīm stāvot liels leduslācis un solot padarīt viņus gaužām bagātus, ja jaunākā meita būtu ar mieru iet pie viņa par sievu. Bet meita atteicās to darīt. Tad vīrs izgāja ārā un sacīja leduslācim, ka viņiem jāapdomājoties un lai viņš atnākot pēc atbildes nākamās ceturtdienas vakarā.

Nu vecāki nedeva meitenei miera. Viņi runāja un runāja, cik bagāti viņi kļūšot un arī cik labi viņai pašai klāšoties, tā ka meitene beidzot padevās. Viņa nomazgājās, salāpīja savas drēbītes un, gatavodamās ceļojumam, uzposās, kā nu varēja. Daudz jau viņai nebija, ko ņemt līdzi no tēva mājām.

Nākamās ceturtdienas vakarā ieradās lācis, lai aizvestu viņu projām. Meitene ar sainīti rokās uzsēdās lācim mugurā, un viņi devās ceļā.

Kad lācis jau bija nogājis krietnu gabalu, viņš vaicāja:

—       Vai tev ir bail?

Nē, viņa nebaidoties, meitene atteica.

—       Tu tikai turies labi cieši pie mana kažoka, tad tev nekas nedraudēs, — lācis pamācīja.

Tā viņi gāja un gāja, līdz beidzot apstājās pie liela kalna. Lācis pieklauvēja pie kalna, kalnā atvērās kādas durvis, un viņi iegāja lielā pilī. Istabas tur bija gaišas, un visapkārt zaigoja un mirdzēja gan zelts, gan sudrabs. Kādā plašā zālē bija klāts galds, turklāt tik bagātīgi, ka tu pat iedomāties nevari. Lācis iedeva meitenei sudraba zvaninu. Ja viņai kaut kas iekārotos, tad lai tikai pašķindinot šo zvaniņu, un kārotais tūdaļ būšot klāt.

Kad meitene bija paēdusi un jau iestājies vēls vakars, viņa *pēc ceļojuma jutās nogurusi un labprāt būtu likusies gultā. Tāpēc viņa paskandināja zvaniņu. Tikko tam pieskārusies, viņa jau atradās guļamistabā, kur stāvēja uzklāta gulta. Jaukāku gultu nemaz nevarēja iedomāties. Tanī bija zīda spilveni, aizkars ar zelta bārkstīm, un viss laistījās vienā zeltā un sudrabā. Bet, kad meitene bija apgūlusies un izdzēsusi uguni, istabā ienāca kāds vīrs un apgūlās viņai līdzās. Tas bija leduslācis, kas naktī nometa savu kažoku. Taču meitene nekad viņu nedabūja redzēt, jo viņš allaž ieradās tikai pēc tam, kad uguns bija izdzēsta, un, pirms vēl svīda gaismiņa, jau bija projām.

Kādu laiku viss gāja labi. Bet tad meitene kļuva klusa un grūtsirdīga, jo, augām dienām nīkdama viena, viņa sāka ilgoties pēc vecākiem, brāļiem un māsām. Kad lācis meitenei vaicāja, kas viņai kaišot, meitene atbildēja, ka jūtoties vientuļa un grūtsirdīga un labprāt gribētu apciemot savus vecākus, brāļus un māsas.

—      To var nokārtot, — lācis atbildēja. — Tikai apsoli man, ka ar savu māti nerunāsi vienatnē, bet vienīgi citu klātbūtnē. Viņa gan gribēs paņemt tevi pie rokas, ievest citā istabā un runāt ar tevi divatā. Taču tu to nekādā ziņā nedrīksti darīt, jo tas mums abiem nesīs nelaimi.

Kādu svētdienu lācis atnāca un teica, ka nu viņi varot apsērst meitenes vecākus. Meitene sēdās lāča mugurā, un viņi gāja ilgi, ilgi, kamēr beidzot nonāca pie lielas, baltas mājas. Ap māju skraidīja un rotaļājās meitenes brāļi un māsas, un māja bija tik jauka, ka prieks bija tanī lūkoties.

—      Tur dzīvo tavi vecāki, bet tikai neaizmirsti, ko es tev piekodināju, citādi tu mūs abus padarīsi nelaimīgus, — lācis brīdināja.

Ko nu, skaidrs, ka viņa to neaizmirsīšot. Un, kad meitene bija nonākusi pie mājas, lācis aizļepatoja projām.

Nu mājā sākās tādi prieki, ka grūti izsacīt. Visi cildināja meiteni par viņas labo darbu, jo viņiem tagad klājoties gaužām labi, un sīki izprašņāja meiteni, kā viņa jūtoties lāča miteklī. Meitene atbildēja, ka viņai klājoties labi un ikviena viņas vēlēšanās piepildoties. Ko viņa vēl viņiem stāstīja, es lāgā nemāku teikt, bet domāju, ka arī viņi ne visai to saprata.

Bet pēc pusdienas maltītes notika tieši tā, kā lācis bija paredzējis. Māte gribēja ar meitu parunāt divatā. Taču meitene atcerējās lāča brīdinājumu un negribēja sekot mātei.

—         Mēs taču varam par visu runāt tepat, — viņa sacīja. Tomēr, nez kā nu tas bija, kā nebija, taču māte meitu beidzot pierunāja, un viņas abas iegāja otrā istabā, kur meita visu izstāstīja mātei.

Viņa stāstīja, ka ik vakaru, kad gaisma izdzēsta, ienākot kāds vīrs un apguļoties viņai līdzās, bet, iekams svīstot rīta gaisma, aizejot. Un viņa tik labprāt gribētu šo vīru redzēt. Dienas viņa pavadot viena un jūtoties gaužām vientuļa.

—        Ai, ai, laikam gan tas būs trollis, — māte sacīja. — Bet klausi manam padomam, un tu viņu ieraudzīsi. Es tev iedošu sveces galiņu, kuru tu paslēp uz krūtīm. Un, kad vīrs būs aizmidzis, tad aizdedzini sveci, tikai pielūko, lai uz viņa neuzpil sveces tauki.

Labi. Meitene paņēma sveci un noglabāja, bet vakarā pēc viņas atnāca lācis.Kad viņi bija krietnu gabalu gājuši, lācis vaicāja, vai tā noticis, kā viņš paredzējis.

Jā, meitene to nevarēja noliegt.

—         Bet, ja nu tu paklausīsi savas mātes padomam, tad padarīsi mūs abus nelaimīgus un mums būs jāšķiras.

Nē, to vina nedarīšot.

Kad viņi pārnāca mājās, viss notika kā jau parasti. Tumsā atnāca kāds vīrs un apgūlās meitenei līdzās. Bet, kad iestājās nakts un meitene manīja, ka vīrs aizmidzis, viņa piecēlās un aizdedzināja sveci. Un nu viņa ieraudzīja ārkārtīgi skaistu princi, kuru uzreiz iemīlēja, un nodomāja, ka nespēs dzīvot, ja tūdaļ viņu nenoskūpstīs. To viņa arī darīja, bet skūpstot uz prinča krekla uzpilināja trīs sveces tauku pilienus, un princis atmodās.

—       Ak, ko tu esi izdarījusi! Tagad mēs abi būsim nelaimīgi! — princis izsaucās. — Būtu tu pacietusies vienu gadu, tad es būtu atbrīvots. Jo man ir pamāte, kas mani nobūrusi, tāpēc dienās es esmu leduslācis, bet naktīs — cilvēks. Tagad mums jāšķiras. Nu man tevi jāpamet un jādodas pie pamātes. Viņa dzīvo kādā pilī, kas atrodas austrumos no saules un rietumos no mēness, un tur dzīvo princese, kuras deguns ir trīs olektis garš. Tagad man jāapprec viņa.

Meitene raudāja un vaimanāja, bet nekas nebija līdzams, princim vajadzēja doties projām. Tad meitene vaicāja, vai nevarot iet viņam līdzi.

Nē, to vina nevarot.

—         Pasaki man ceļu, un es iešu tevi meklēt, kamēr atradīšu. To taču es drīkstu darīt? — meitene vaicāja.

Jā, to viņa drīkstot. Bet ceļu viņš nevarot pateikt. Pils atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness. Šo ceļu vina nemūžam neatradīšot.

Rītā, kad meitene pamodās, bija pazudis kā princis, tā arī pils. Meitene sēdēja uz mazas, zaļas noras tumšā, biezā mežā, un viņai līdzās atradās tas pats mazais sainītis, kas bija paņemts līdzi no tēvgr mājām. Izberzējusi miegu no acīm, gaužām noraudājusies meitene devās ceļā un gāja, un gāja daudzas dienas, kamēr pienāca pie kāda liela kalna.

Pie kalna sēdēja veca sieva un svaidīja no rokas rokā zelta ābolu. Meitene vecajai vaicāja, vai viņa zinot ceļu, kas aizvedot pie prinča, kurš dzīvojot savas pamātes pilī. Pils atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness, un princim jāprecot princese, kuras deguns esot trīs olektis garš.

—       Kā tad tu viņu pazīsti? Kazi, vai tu neesi tā pati meitene, kurai vajadzēja viņu apprecēt? — vecīte jautāja.

Jā, tā jau nu esot gan.

—       Ak tad tu tā esi, — vecīte atbildēja. — Es par princi nezinu neko vairāk kā tikai to, ka viņš dzīvo pilī, kas atrodas austrumos no saules un rietumos no mēness, un uz turieni tu nokļūsi vai nu vēlu, vai nekad. Bet tu vari aizņemties manu zirgu. Ar to aizjāj pie manas kaimiņienes. Kazi, viņa tev varēs pateikt ceļu. Kad būsi tur nokļuvusi, papliķē zirgam zem kreisās auss un palūdz, lai viņš atgriežas mājās. Šo zelta ābolu vari nemt līdzi.

Meitene uzkāpa zirgam mugurā un jāja ilgi, ilgi, līdz beidzot nonāca pie kāda augsta kalna, kur sēdēja veca sieva ar zelta tītavām rokā. Meitene pavaicāja vecajai, vai viņa nezinot ceļu uz pili, kas atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness. Vecā sieva atbildēja to pašu, ko bija teikusi pirmā vecīte. Tiesa, pils atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness, bet līdz turienei meitene nokļūšot vai nu vēlu, vai nekad. Taču meitene varot paņemt viņas zirgu un aizjāt līdz vecās sievas tuvākajai kaimiņienei, varbūt viņa to zinās. Aizjājusi tur, meitene varot papliķēt zirgam zem kreisās auss un palūgt viņu atgriezties mājās. Tad vecā iedeva meitenei savas zelta tītavas, piebilzdama, ka gan jau tās viņai noderēšot.

Meitene uzkāpa zirgam mugurā un jāja, un jāja. Pagāja ilgs laiks, kamēr viņa atkal nonāca pie liela kalna. Kalna pakājē sēdēja vecīte ar zelta kodaļu rokā. Meitene vaicāja vecītei, vai viņa nezinot ceļu pie prinča, kurš dzīvojot pilī, kas atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness.

Notika tas pats, kas iepriekš. Vecīte vaicāja:

—         Kazi, vai tu neesi prinča līgava?

Jā, tā jau nu esot gan.

Taču vecīte nezināja neko vairāk par abām iepriekšējām vecenītēm. Tik daudz viņa zinot, ka pils atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness un ka meitene tur nonākšot vai nu vēlu, vai nekad.

—       Bet tu*vari aizņemties manu zirgu un aizjāt pie Austrumvēja un pavaicāt tam. Varbūt viņš zinās un varēs tevi uz turieni aizpūst. Aizjājusi tu tikai papliķē zirgam zem auss, gan tad viņš atgriezīsies mājās. — Un vecīte iedeva meitenei zelta kodaļu, piebilzdama: — Varbūt tā tev noderēs.

Meitene nu jāja bezgala ilgi, bet galu galā tomēr nonāca pie Austrumvēja un vaicāja tam, vai viņš nezinot pili, kurā dzīvojot princis. Pils atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness.

Jā, par princi viņš esot dzirdējis, ari par pili, kas atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness, bet ceļu uz turieni viņš nezinot, jo nekad neesot tik tālu aizpūtis.

—         Taču, ja vēlies, es tevi aizvedīšu līdz manam brālim Rietumvējam, varbūt viņš zinās ceļu, jo ir daudz stiprāks. Sēdies man mugurā, es tevi aiznesīšu.

Meitene to darīja, un viņi aši aiztraucās. Kad viņi nokļuva pie mērķa un iegāja iekšā, Austrumvējš pastāstīja, ka šī meitene esot līgava tam princim, kurš dzīvojot pilī, kas atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness. Viņa ceļojot pa pasauli, meklēdama princi, un Austrumvējš atvedis viņu te, varbūt Rietumvējš zināšot, kur atrodas šī pils.

Nē, arī Rietumvējš to nezinot, bet, ja meitene vēlētos, viņš viņu aiznesīšot pie Dienvidvēja, tas esot par visiem vējiem tas stiprākais un klaiņojot apkārt pa visu pasauli. Varbūt viņš zināšot ceļu. Meitene varot sēsties Rietumvējam mugurā, viņš aiznesīšot to pie Dienvidvēja.

Meitene tā arī darīja. Drīz vien viņi nonāca pie Dienvidvēja. Tad Rietumvējš vaicāja, vai Dienvidvējš nezinot ceļu un nevarot aiznest meiteni uz pili, kura atrodoties austrumos no saules un rietumos no mēness, jo meitene esot prinča līgava.

—         Ak tad tu tā esi? Jā, esmu daudz klaiņojis pa pasauli, taču tiktāl neesmu bijis. Tomēr, ja vēlies, es tevi aiznesīšu pie sava brāļa Ziemeļvēja. Viņš ir pats vecākais un stiprākais no mums, un, ja viņš nezinās, tad ari tu to nemūžam neizdibināsi. Vari sēsties man mugurā, es tevi aiznesīšu.

Meitene sēdās Dienvidvējam mugurā, un viņi traucās ceļā.

Necik ilgi lidojuši, viņi tuvojās Ziemeļvēja miteklim, no kura jau iztālēm dvesa pretī saltums.

—         Ko jūs vēlaties? — Ziemeļvējš no tālienes sauca, izplatīdams ap sevi stindzinošu aukstumu.

—        Ak, neesi nu tik bargs, — Dienvidvējš atbildēja. — Tas esmu es, tavs brālis, un meitene, kurai jāprec princis, kas dzīvo pilī, kura atrodas austrumos no saules un rietumos no mēness. Gribu tev pavaicāt, vai esi tur bijis un vai varēsi parādīt meitenei ceļu. Viņa tik gauži gribētu tur nokļūt.

—       Jā, es zinu to pili, jo reiz tur aizpūtu apses lapu, bet tas mani tā nogurdināja, ka nespēju vairāk papūst. Tomēr, ja nu tas ir tā un tu visādā ziņā gribi tur nokļūt un nebaidies lidot ar mani, tad paņemšu tevi uz muguras un pamēģināšu, vai var āšu tevi tur aizpūst.

Nu kā tad, ka meitene gribēja turp nokļūt, ja vien tas iespējams, un baiļoties viņa nebaiļojoties, lai kas arī ceļā gadītos.

—        Labi, tad tev nakti jāpārguļ te, jo mums ceļam nepieciešama vesela diena un varbūt pat vairāk, — Ziemeļvējš paskaidroja.

Nākamajā rītā agri jo agri Ziemeļvējš pamodināja meiteni un pats piepūtās tik liels un varens, ka bail. Un tad viņi aizjoņoja tik augstu un tik tālu, it kā dotos līdz pasaules galam. Lejā sacēlās tāda vētra, ka apgāza gan kokus, gan mājas, un, kad viņi lidoja pār jūru, daudzi simti kuģu aizgāja bojā.

Tā viņi traucās visu laiku pār jūru. Ziemeļvējš aizvien vairāk nogura, līdz beidzot jutās tik slābans, ka gandrīz vairs nespēja pūst. Viņš sāka lidot zemāk un zemāk. Beidzot jūras bangas jau sitās meitenei gar kājām.

—        Vai tev ir bailes? — Ziemeļvējš vaicāja.

—         Nē, — meitene atbildēja. Viņa patiesi nejuta baiļu.

Bet nu jau krasts vairs nebija tālu, un Ziemeļvējš, saņēmis spēkus, nometa meiteni krastā pie pils, kas atradās austrumos no saules un rietumos no mēness. Taču Ziemeļvējš bija tā paguris, ka viņam vajadzēja vairākas dienas atpūsties, iekams viņš uzdrīkstējās doties atceļā.

Nākamajā rītā meitene pie pils logiem sāka rotaļāties ar zelta ābolu, un pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija princese ar garo degunu, prinča līgava.

—        Cik tu gribi par to ābolu? — princese vaicāja, maķenīt pavērusi logu.

—        Tas nav pārdodams nedz par zeltu, nedz sudrabu, — meitene atteica.

—       Ak tad nedz par zeltu, nedz sudrabu? Ko tad tu gribi par to? Dabūsi visu, ko vien vēlies.

—       Es tev atdošu ābolu, ja varēšu ieiet pili un pavadīt nakti kopā ar princi, kas atlidoja šurp ar Ziemeļvēju, — meitene sacīja.

Jā, to varēšot, to viņa izkārtošot.

Princese dabūja zelta ābolu. Bet, kad meitene vakarā ienāca prinča istabā, viņš gulēja. Viņa gan sauca princi, gan purināja to un visu laiku raudāja, taču nespēja gulētāju uzmodināt, jo viņam bija iedotas miegazāles. No rīta atnāca gardegune princese un izdzina meiteni atkal ārā.

Dienā meitene apsēdās pie pils loga, turēdama rokās zelta tītavas, un viss-notika gluži tāpat kā iepriekšējā dienā. Princese vaicāja, ko meitene gribot par tītavām, un meitene atbildēja, ka tās nav pārdodamas nedz par zeltu, nedz sudrabu. Taču, ja viņa nakti varētu ieiet pilī un palikt pie prinča, tad princesē dabūšot tītavas. Nakti meitene ietika pilī, bet, lai kā viņa kliedza un sauca, lai kā purināja guļošo un rūgti raudāja, tomēr nespēja princi atmodināt. Un, kad svīda gaismiņa, gardegune princese viņu atkal izdzina ārā.

Dienā meitene apsē<las pie pils loga, vērpdama zelta kodaļu, kuru gardegune princese tāpat iekāroja. Viņa atvēra logu un vaicāja, ko meitene gribot par šo kodaļu. Meitene, tāpat kā iepriekšējās reizēs, atbildēja, ka zelta kodaļa nav pārdodama, bet princese to dabūs, ja atļaus viņai pavadīt nakti kopā ar princi. Princese labprāt bija ar mieru.

Pilī bija daži gūstekņi, viņu istaba atradās blakus prinča istabai, un tie nu pastāstīja princim, ka divas naktis no vietas viņa istabā bijusi kāda meitene, kas raudājusi un viņu saukusi. Vakarā, kad pie prinča ieradās gardegune princese ar dzērienu, princis tikai izlikās dzeram, bet dzērienu izlēja zemē, jo saprata, ka dzērienam piejauktas miegazāles.

Kad nu meitene ienāca iekšā un princis nebija aizmidzis, viņa pastāstīja, kā te nokļuvusi.

—        Tu esi atnākusi īstajā laikā, jo rīt notiks kāzas, — princis sacīja. — Bet es negribu šo gardeguni, vienīgi tu vari mani atpestīt. Es sacīšu, ka gribu redzēt, ko prot mana līgava, un teikšu, lai viņa izmazgā tos trīs sveču tauku traipus no mana krekla. Viņa būs ar mieru, jo nezina, ka kreklu tīru var izmazgāt tikai kristīga cilvēka, nevis troļļa rokas. Un tad es teikšu, ka par sievu ņemšu tikai to meiteni, kas izmazgās kreklu tīru. Tu to varēsi.

Un viņi jutās līksmi un laimīgi.

Nākamajā dienā, kad bija jāsākas kāzu svinībām, princis teica:

—        Vispirms es gribu redzēt, ko prot mana līgava.

—       Jā, tava vēlēšanās ir saprotama, — pamāte atteica.

—        Man ir smalks krekls, kuru vēlos uzvilkt kā līgavaiņa kreklu, — princis sacīja, — bet kreklam ir trīs sveču tauku traipi, kurus es nevaru izmazgāt. Es apņemšu par sievu tikai to meiteni, kura izmazgās šos traipus. Tā, kas to nevarēs, man par sievu nederēs.

«To izdarīt būs tīrais nieks,» pamāte un viņas meita nodomāja. Tad gardegune princese ķērās pie darba. Bet, jo vairāk viņa mazgāja un berza, jo lielāki kļuva traipi.

—       Ak, tev neveicas, atļauj to izdarīt man! — izsaucās vecā trolliene. Taču, tikko viņa pieskārās kreklam, tas kļuva vēl netīrāks, un, jo vairāk viņa mazgāja un berza, jo lielāki kļuva traipi.

—          Lai paliek, nedz tu, nedz tava meita to nevar izdarīt. Bet ārā pie loga sēž nabaga meitene. Esmu pārliecināts, ka viņa pratīs mazgāt labāk par visiem jūsu radagabaliem. Nāc iekšā! — princis sauca.

Tad meitene ienāca zālē.

—        Vai tu varēsi izmazgāt tīru šo kreklu? — princis jautāja.

—        To es nezinu, bet varu pamēģināt, — meitene atteica.

Un, līdzko viņa paņēma kreklu un iegremdēja to ūdenī, tā krekls kļuva balts kā tikko uzsnidzis sniegs, ja pat vēl ne baltāks.

—  Jā, tevi es ņemšu par sievu! — princis izsaucās.

*Trolliene aiz dusmām pārsprāga. Un gardegune princese un visi mazie troļļi laikam arīdzan, jo kopš tā laika es par viņiem neko neesmu dzirdējis.

Princis un viņa līgava atbrīvoja gūstekņus, pēc tam paņēma tik daudz zelta un sudraba, cik varēja panest, un pameta pili, kura atradās austrumos no saules un rietumos no mēness.

Kuru sievietes mīl, tam labi klājas

Kādreiz dzīvoja trīs brāļi. Nezinu, kā īsti tas notika, bet visi viņi varēja vēlēties, ko sirds kāroja, un šīs vēlmes piepildījās. Abi vecākie brāļi ilgi nedomāja. Viņi vēlējās, lai roka, kad to iebāž kabatā, uzreiz būtu pilna ar naudu, «jo, ja cilvēkam ir tik daudz naudas, cik viņš vēlas, tad pasaulē dzīvot viegli,» tā viņi sprieda. Bet jaunākais brālis, Pelnrušķis, vēlējās kaut ko labāku. Viņš vēlējās, lai visas sievietes, kuras viņu ieraudzītu, tūdaļ vinu iemīlētu. Un nu tu redzēsi, ka ' ? » ' tas bija labāk par mantu un zeltu.

Kad nu visi trīs brāļi bija izteikuši savas vēlēšanās, abi vecākie brāļi dzīrās doties plašajā pasaulē. Pelnrušķis lūdza, lai ņemot viņu līdzi, taču brāļi par to negribēja ne dzirdēt.

—         Lai kur mēs nonāktu, mūs uzņems kā augstmaņus, bet vai tu domā, ka par tevi, diedelnieku, kam nav ne plika graša pie dvēseles, kāds liksies zinis?

—      Un tomēr es vēlos iet kopā ar jums. Varbūt arī man kāds mazumiņš atkritīs no jūsu bagātā galda, ja būšu kaut vai jūsu pakalpiņš.

Viņš lūdzās un lūdzās, un brāļi beidzot bija ar mieru, ja viņš brauc līdzi par viņu sulaini, citādi viņi par brāli negribēja ne dzirdēt.

Dienu braukuši, viņi nonāca pie kādas viesnīcas. Abi brāļi, kam naudas bija gana, iegāja viesnīcā un pasūtīja gan cepešus, gan zivis, gan sīvo, gan medaļu un vēl visādas gardas lietas. Bet Pelnrušķim pa to laiku bija jāuzmana brāļu mantas.

Kad nu viņš tā staigāja šurp un turp pa pagalmu, pie loga pienāca viesnīcas saimniece un pavērās ārā. Ieraudzījusi abu augstmaņu sulaini, viņa nodomāja, ka tik skaists vīrs savu mūžu nav redzēts. Viņa lūkojās un lūkojās Pelnrušķī, un, jo ilgāk lūkojās, jo skaistāks viņš tai šķita.

—    Pie joda, ko tu tur stāvi un blenz pa logu?

—      viņas vīrs izsaucās. — Būtu labāk pieskatījusi, lai nepiedeg cepetis, nekā blenzusi pa logu. Tu taču redzi, kādi augstmaņi ieradušies mūsu viesnīcā.

—       Ak, kāda man daļa gar šiem uzpūtīgajiem puišiem! — sieva atteica. — Ja viņiem te nepatīk, lai iet, no kurienes nākuši. Bet panāc šurp pie loga, tad tu redzēsi, kas par vīru tur staigā. Tik daiļu vaigu savu mūžu neesmu redzējusi. Kā tev liekas, vai nevajadzētu viņu ieaicināt iekšā un maķenīt pamielot, viņam, nabadziņam, kabata droši vien ir tukša.

—      Tu esi pazaudējusi to mazumiņu prāta, kas tev vēl bija, — vīrs atcirta, iededzies briesmīgās dusmās. — Ej uz karstām pēdām virtuvē! Nedomā kvernēt te pie loga un raudzīties uz svešiem vīriešiem!

Sievai nekas cits neatlika kā iet virtuvē un vārīt ēdienu. Viņa nedrīkstēja ne skatīties uz Pelnrušķi, kur nu vēl viņu pamielot. Bet, pastāvējusi pie plīts un pagrozījusi cepeti, viņa tomēr paguva izšauties pagalmā un iedot Pelnrušķim grieznes, kas no gaisa varēja izgriezt viskrāšņākās drēbes gan no zīda, gan samta, gan no citiem dārgiem audumiem.

—       Tās grieznes es tev dodu tāpēc, ka tu esi tik skaists, — viņa sacīja.

Kad abi brāļi bija lieliski pamielojušies, viņi atkal sēdās karietē un Pelnruškis uzlēca uz karietes pakaļējā kāpšļa, kā jau tas sulainim piederas. Pabraukuši labu gabalu, viņi nonāca pie cilas viesnīcas. Vecākie brāļi gāja iekšā, bet, tā kā Pelnrušķim nebija ne plika graša pie dvēseles, viņi to neņēma līdzi. Nabagam bija jāpaliek ārā tin jāpieskata brāļu mantas.

—      Ja kāds tev vaicā, kam tu kalpo, tad saki, ka diviem prinčiem, — viņi pamācīja Pelnrušķi.

Un notika gluži tāpat kā iepriekšējā viesnīca. Kamēr Pelnrušķis stāvēja ārā pie mantām, pie loga pienāca viesnīcniece un ieraudzīja viņu. Pelnrušķis šo saimnieci savaldzināja gluži tāpat kā iepriekšējās viesnīcas saimnieci, tā ka viņa nevarēja vien beigt lūkoties puisī. Tad istabā iemetās viesnīcnieks, lai izpildītu prinču pasūtījumu.

—       Nestāvi un neblenz ārā pa logu, bet steidzies virtuvē un cep zivis, — vīrs uzsauca. — Tu i aču redzi, kādi smalki viesi mums sabraukuši.

—        Man šie smalkie viesi bijuši nebijuši! — sieva atcirta. — Ja viņi nedabūs to, ko prasa, lai ēd paši savu ēdienu. Bet panāc šurp, tad gan l u kaut ko redzēsi. Tik skaistu vīrieti kā to tur pagalmā es savu mūžu neesmu skatījusi. Vai tev neliekas, ka mums vajadzētu viņu palūgt iekšā un pamielot? Tā vien šķiet, ka tam nabadziņam tas gauži noderētu. Ak tavu skaistuli! — viņa sauca.

—  Daudz saprāta tev nekad nav bijis, bet tagad, cik nomanu, tu to pašu mazumiņu esi izkūkojusi, — vīrs noteica. Viņš saskaitās vēl vairāk nekā iepriekšējais viesnīcnieks un aiztrieca sievu no loga. — Ej tūdaļ uz virtuvi un nestāvi te un neblenz uz svešiem vīriešiem! — viņš pavēlēja.

Un tā nu sievai bija jādodas cept zivis, bet pamielot Pelnrušķi viņa neuzdrīkstējās, jo baidījās no vīra. Taču, iemetusi plītī malku, viņa izteidzās pagalmā un iedeva Pelnrušķim galdautu. Tas bija tāds galdauts, kuru vajadzēja tikai izklāt, lai uz tā uzrastos visādi gardi ēdieni, kādus tik sirds iekāroja.

—  Es tev to dodu tāpēc, ka tu esi tik skaists,

—  viņa sacīja.

Kad abi brāļi bija pamielojušies un bagātīgi samaksājuši, viņi brauca tālāk un Pelnrušķis tāpat stāvēja uz karietes pakaļējā kāpšļa. Krietnu laiciņu braukuši un juzdamies izsalkuši, viņi atkal apturēja pie kādas viesnīcas, iegāja tajā un pasūtīja pašus dārgākos un gardākos ēdienus, kādi vien tur bija atrodami. «Jo mēs esam divi karaļi un naudas mums kā pelavu,» viņi sacīja. Viesnīcnieks, to izdzirdis, lika cept un vārīt tādus gardumus, ka smarža aizplūda līdz pat kaimiņu sētām, bet Pelnrušķim atkal bija jāstāv pagalmā un jāpieskata brāļu mantas.

Un notika atkal gluži tāpat kā iepriekšējās rc'izēs. Viesnīcas saimniece piegāja pie loga un ieraudzīja jaunekli, kas stāvēja pie ratiem. Jauneklis bija tik skaists, kādu viņa mūždien nebija redzējusi. Saimniece lūkojās un lūkojās, un, jo vairāk viņa puisī lūkojās, jo skaistāks viņš tai šķita.

Viesnīcnieks traucās cauri istabai, nesdams abu karaļu pasūtītos ēdienus, un, ieraudzījis sievu pie loga, iedegās briesmīgās dusmās.

—       Vai tad tev patiesi cita nekā nav ko darīt kā stāvēt pie loga un blenzt ārā, lai gan mums sabraukuši tādi augsti viesi? — viņš sauca. — Ej tūdaļ virtuvē, puto krējumu un rīkojies ašāk!

—      Ak, nav nemaz tā jāsteidzas! Ja viņi negrib gaidīt, kamēr krējums būs saputots, lai brauc vien tālāk, — sieva atbildēja. — Bet panāc labāk šurp, tad gan tu kaut ko redzēsi. Tur pagalmā ir tik skaists puisis, kādu es vēl savu mūžu neesmu redzējusi. Vai tev neliekas, ka mums vajadzētu viņu ieaicināt iekšā un pamielot? Tas nu gan ir skaistulis!

—        Tu jau allaž esi bijusi uz puišu cilvēkiem kā uzburta un tāda esi vēl joprojām. — Vīrs bija tā pārskaities, ka tikko varēja valdīties. — Ja tu uz vietas neiesi putot krējumu, tad redzēsi velnu!

Un sievai bija jāsteidzas uz virtuvi, jo viņa zināja, ka ar vīru nekādi joki nav. Bet, līdzko

bija iespejams, viņa izmetas pagalmā un iedeva Pelnruškim blašķi ar aizbāzni.

—          Tiklīdz tu pagriezīsi aizbāzni, tā blašķe būs pilna ar visgardāko dzērienu, gan vīnu, gan medaļu, gan degvīnu. Es tev to dāvāju tālab, ka tu esi tik skaists, — viesnīcniece sacīja.

Kad nu abi brāļi bija paēduši un padzēruši, cik sirds kāroja, viņi brauca tālāk, un Pelnrušķis atkal nostājās uz karietes pakaļējā kāpšļa, kā jau sulainim piederas. Un viņi brauca un brauca, kamēr nonāca līdz karaļa pilij. Pilī vecākie brāļi teicās esam ķeizara dēli. Viņus uzņēma ar lielu godu, jo naudas tiem bija kā spaļu un drēbes laistīt laistījās. Brāļi apmetās pilī, un karalis nezināja, kā viņus lolot un lutināt.

Bet Pelnrušķi, kas staigāja tajās pašās skrandās kā mājās un kam nebija ne graša kabatā, pils sardze saņēma ciet un aizveda uz kādu salu. Uz šo salu karalis parasti vēlēja aizvest visus ubagus un klaidoņus, kas bija atnākuši pie karaļa pils, lai viņi ar savām skrandām un diedelēšanu nesagandētu pilī prieku. Ēdienu nabadziņi saņēma tikai tik daudz, lai varētu izvilkt dzīvību.

Brāļi redzēja gan, ka sardze Pelnrušķi veda uz salu, bet nelikās par to ne zinis. Viņi tieši priecājās, ka tikuši no brāļa vaļā.

Kad nu Pelnrušķis bija nonācis uz salas, viņš izņēma savas grieznes, sāka griezt gaisā un izgrieza tik skaistas drēbes, ka tīrais prieks. Drēbes bija gan zīda, gan samta, un tagad ubagi bija apģērbti skaistāk par galminiekiem. Pēc tam P.elnrušķis izklāja savu galdautu, un ubagi un klaidoņi dabūja visgardākos ēdienus. Šādi svētki, kādus nabagi nu svinēja salā, nebija pieredzēti pat pilī. «Dzert mums taču arī gribas,» Pelnrušķis ierunājās, izvilka blašķi, pagrieza mazliet aizbāzni, un viņi varēja dzert, ko sirds kāroja. Tik smalku medaļu un tik stipru alu pats karalis nebija baudījis.

Kad nu salā nabagiem un klaidoņiem no pils tika atvesta auksta biezputra un saskābis piens, tie pat nevēlējās tam pieskarties. Ēdiena atvedējiem tas likās dīvaini, bet viņi brīnījās vēl vairāk, kad tā vērīgāk paraudzījās uz klaidoņiem. Tie bija tērpušies tik krāšņās drānās, ka izskatījās pēc ķeizariem un pāvestiem.

Ēdiena atvedēji noprata, ka to visu laikam būs sagādājis puisis, kuru viņi te bija atveduši vakar, tāpēc, atgriezušies pie karaļa, viņi steidzās pavēstīt tam, ka jaunais klaidonis visus salas iemītniekus ietērpis tik krāšņās drānās, ka viņi jau pa gabalu mirdzot un laistoties. «Tie kļuvuši tik uzpūtīgi, ka pie ēdiena un dzēriena, ko mēs viņiem aizvedām, pat pieskarties nedomāja.» Viens no kalpotājiem bija uzokšķerējis, ka svešajam puisim esot grieznes, ar kurām viņš varot izgriezt šādas drānas. «Kad viņš paceļ grieznes gaisā un sāk griezt, tad izgriež gan zīda, gan samta drānas,» kalpotājs noteica.

Princese, to dzirdot, vairs nekur neatrada miera, jo viņa par varītēm gribēja redzēt šo puisi ar grieznēm, kas grieza gaisā zīdu un samtu. «Tādas grieznes ir gan ko vērtas,» viņa domāja. Būtu bijušas viņai tādas, tad viņa varētu izvēlēties sev tērpus pēc sirds patikas. Viņa tikām lūdzās karali, līdz beidzot tas aizsūtīja pēc puiša. Kad puisis ieradās pilī, princese vaicāja, vai viņam esot tādas grieznes, kas no gaisa varot izgriezt gan zīdu, gan samtu, un vai viņš šīs grieznes esot ar mieru pārdot.

Jā, tādas grieznes viņam esot, Pelnrušķis atbildēja, bet pārdot viņš tās nedomājot. To teicis, viņš pacēla grieznes gaisā, un ap princesi sāka lidot zīda un samta drānu gabali.

—       Tās grieznes tev man jāpārdod. Tu par viņām vari prasīt, ko vien gribi, — princese uzstājās. — Man šīs grieznes jādabū.

Ko nu, par to nevarot būt ne runas, ka viņš grieznes pārdotu, jo tādas vairs nekad nedabūšot, puisis atbildēja. Un, kad nu viņi tā stāvēja runādamies, princese vērīgāk ieskatījās Pelnrušķī un viņai likās, ka tik skaistu jaunekli vēl nekad nav redzējusi.

Un tad viņa atkal sāka runāt par grieznēm un diedelēja un lūdzās, lai Pelnrušķis jele pārdodot viņai grieznes. Viņš par tām varot prasīt tik simtu dālderu, cik vien vēlētos, viņai tas esot viena alga, ja viņa tikai dabūjot grieznes.

—       Nē, pārdot es tās nepārdošu, — Pelnrušķis atteica. — Bet, ja man atļaus šonakt gulēt princeses guļamistabā pie durvīm, tad viņa dabūs grieznes. Es princesei neko nedarīšu, un, ja viņa baidās, tad var pie durvīm nolikt divus vīrus par sargiem.

Jā, to viegli varot izdarīt, princese atteica. Ja tikai viņa dabūjot grieznes. Un tā Pelnrušķis nakti gulēja princeses guļamistabā un pie durvīm stāvēja divi vīri sardzē. Bet princese neko daudz nedabūja gulēt, jo viņai visu laiku bija jālūkojas uz Pelnrušķi, un to viņa arī darīja. Tiklīdz viņa pievēra acis, tā viņai bija jādomā par Pelnrušķi un jāraugās atkal un atkal uz viņu, un jādomā, cik viņš ir skaists.

Nākamajā rītā Pelnrušķi atkal aizveda uz salu. Un, kad galma kalpotāji tur atveda biezputru un saskābušo pienu, neviens negribēja tam pieskarties. Kalpotāji izbrīnījās vēl vairāk, bet viens bija uzodis, ka puisim esot arī galdauts, kas tikai jāizklājot, lai tūdaļ uz tā parādītos visādi gardumi, ko vien sirds kārojot. Atgriezies karaļa pilī, kalpotājs pasteidzās to izklāstīt karalim. «Tādus cepešus un tādus krējuma ēdienus neesmu redzējis pat karaļa pilī,» viņš piebilda.

Princese, to dzirdējusi, atkal lūdzās un diedelēja tik ilgi, līdz beidzot karalis aizsūtīja pēc Pelnrušķa un viņš atnāca uz pili.

Princese par varītēm gribēja dabūt galdautu, taču Pelnrušķis to ne domāt nedomāja pārdot.

—         Bet, ja es šonakt varu pārgulēt pie princeses gultas, tad viņa galdautu dabūs, — Pelnrušķis sacīja. — Es viņai neko nedarīšu, un, ja viņa baidās, tad var nolikt četrus vīrus par sargiem. — Jā, princese ar mieru. Pelnrušķis gulēja pie princeses gultas, un četri vīri stāvēja sardzē. Jau iepriekšējā naktī princese tikpat kā nebija gulējusi, bet šonakt bija vēl ļaunāk. Jo, tiklīdz viņa pievēra acis, tā juta nepieciešamību raudzīties uz skaisto puisi, un viņa skatījās un skatījās, bet nakts likās vēl par īsu.

Nākamajā rītā Pelnrušķi atkal aizveda uz salu, bet ne jau ar princeses gribu, jo viņa bija puisī trakoti iemīlējusies. Kad karaļa pils kalpotāji atbrauca ar biezputru un saskābušo pienu, ko karalis bija sūtījis klaidoņiem un ubagiem, neviens nedomāja pat pieskarties ēdienam. Kalpotāji nevarēja vien nobrīnīties, bet vēl vairāk viņus izbrīnīja tas, ka ubagi negribēja arī dzert. Taču viens no kalpotājiem bija uzodis, ka puisim, kam piederēja grieznes un galdauts, bija arī blašķe un pietika pieskarties tās aizbāznim, lai varētu dzert gan alu, gan medaļu, gan vīnu. Atgriezies pilī, viņš, tāpat kā iepriekšējie divi kalpotāji, nespēja klusēt un gari un plaši izklāstīja, kā klaidoņi dabūjot dzērienus. Tāds alus un medalus neesot baudīts pat karaļa pilī. Tas esot saldāks par medu un sīrupu, kalpotājs stāstīja.

To dzirdot, princese tūdaļ gribēja dabūt arī blašķi, un viņai labprāt gribējās runāties ar puisi, kam blašķe piederēja. Viņa aizgāja pie karaļa un palūdza, lai viņš aizsūtot uz salu pēc puiša, kuram piederot kā grieznes, tā galdauts un turklāt vēl kaut kas gaužām vērtīgs. Karalis, izdzirdējis, ka blašķe varot sagādāt labāko alu un vīnu, ja tikai pagriežot aizbāzni, arī pats pasteidzās aizsūtīt pēc blašķes īpašnieka.

Kad Pelnrušķis ieradās pilī, princese viņam vaicāja, vai viņam tiešām piederot šāda blašķe.

Jā, tāda viņam esot vestes kabatā. Bet, kad princese par katru cenu gribēja to nopirkt, Pelnrušķis atteica, ka to nepārdošot pat par visu karaļvalsti.

—       Tomēr, ja man atļaus šonakt gulēt princeses gultā uz segas, tad es viņai blašķi atdošu. Es princesi neaiztikšu, un, ja viņa baidās, tad var nolikt astoņus vīrus sardzē.

Ak, tas nu gan neesot vajadzīgs, tik daudz taču viņa puisi pazīstot, princese atteica. Un tonakt Pelnrušķis apgūlās princeses gultas malā uz segas. Princese jau gandrīz nemaz nebija gulējusi divas iepriekšējās naktis, bet šonakt negulēja pavisam. Viņa nespēja novērst acis no Pelnrušķa, kas gulēja uz segas viņas gultas malā.

Kad nākamajā rītā Pelnrušķi grasījās vest atpakaļ uz salu, princese lika mazliet pagaidīt, aiztraucās pie karaļa un sirsnīgi lūdza, lai atļaujot viņai precēt Pelnrušķi, kuru viņa esot iemīlējusi, un, ja nedabūšot viņu, tad nemaz nevēloties dzīvot.

—       Ja jau nu tu tik gauži vēlies, tad vari viņu ņemt par vīru, — karalis piekrita. — Cilvēks, kam pieder tādas mantas, ir tikpat bagāts kā tu.

Tā Pelnrušķis dabūja princesi un pusi karaļvalsts, otra puse viņam tika apsolīta pēc karaļa nāves — un -viss bija labi. Vecākos brāļus, kuri pret viņu allažiņ bija izturējušies tik ļauni, Pelnrušķis lika aizvest uz klaidoņu salu. «Tur jūs varat palikt tik ilgi, kamēr būsit iemācījušies saprast, kam klājas labāk, vai tam, kam pilna kabata ar naudu, vai tam, kuru mīl visas sievietes,» Pelnrušķis sacīja. Klaidoņu salā brāļiem nebija nekāda labuma no tā, ka viņi bāza roku kabatā un žvadzināja naudu. Un, ja Pelnrušķis nav par viņiem apžēlojies, tad viņi vēl šobaltdien staigā pa salu un ēd aukstu biezputru un dzer saskābušu pienu.

Bagatais tirgonis Pērs

Reiz dzīvoja kāds virs, kuru sauca par bagāto t irgoni Pēru, jo viņš ar savām precēm bija apbraukājis visu pasauli^ sakrājis daudz naudas un kļuvis varen bagāts. Šim bagātajam Pērām bija viena meita. Pērs ar meitu tā lepojās, ka noraidīja visus preciniekus, jo neviens viņam nelikās meitai labs diezgan. Un, kad nu tā visi tika noraidīti, tad beidzot vairs nenāca neviens. Gadiem ritot, Pērs sāka baiļoties, ka viņa meita paliks vecavās.

—         Es nudien nevaru saprast, — viņš teica savai sievai, — kālab pie mums vairs nenāk neviens precinieks, meita taču tik bagāta. Būtu aplam jābrīnās, ka neviens negribētu viņu ņemt naudas dēļ, jo naudas viņai ir diezgan un būs vēl vairāk. Man būs jābrauc pie zvaigžņu tulkiem un jāizdibina, ko viņa apprecēs, jo pie mums vairs nenāk neviens puiša cilvēks.

—      Vai tad zvaigžņu tulki varēs dot atbildi? — sieva vaicāja.

—       Jā gan, viņi visu prot lasīt zvaigznēs, — Pērs atbildēja.

Viņš paņēma daudz naudas, aizbrauca pie zvaigžņu tulkiem un lūdza, lai viņi paraugās zvaigznēs un pasaka, ko viņa meita apprecēs. Zvaigžņu tulki vēroja zvaigznes, bet tad atbildēja, ka nevarot to saskatīt. Pērs lūgtin lūdzās zvaigžņu tulkus, lai viņi raugās vēl vērīgāk un pasakot, viņš bagātīgi atlīdzināšot.

Zvaigžņu tulki nu rūpīgi vēroja zvaigznes un tad pastāstīja, ka Pēra meitu apprecēšot dzirnavnieka dēls, kurš nule kā nācis pasaulē. Bet dzirnavas atrodoties ziemeļos pavisam tuvu Pēra mājai. Pērs samaksāja zvaigžņu tulkiem simt dālderu un aizbrauca mājās, turēdams prātā zvaigžņu tulku pareģojumu. Viņam likās pavisam ērmīgi, ka viņa meitu varētu apprecēt tāds, kas nule nācis pasaulē un turklāt vēl tik nabags. To viņš pateica arī sievai.

—        Gribu pamēģināt, vai nabaga dzirnavnieks nepārdos man šo dēlu, gan jau tad mēs ar viņu tiktu galā, — viņš sacīja.

—          Droši vien viņš to darīs, vini taču tik nabagi, — sievsr piekrita.

Pērs aizgāja uz dzirnavām un vaicāja dzirnavniecei, vai viņa negribot pārdot viņam savu dēlu. Viņš par to samaksāšot bargu naudu. Nē, to nu gan dzirnavniece nedarīšot.

—        Nevaru saprast, kālab tu to negribi, — tirgonis Pērs sacīja, — jūs taču dzīvojat galīgā nabadzībā, un tagad, kad nācis klāt puisēns, kļūs vēl ļaunāk.

Taču māte tik ļoti mīlēja savu dēlu, ka negribēja viņu atdot.

Kad istabā ienāca dzirnavnieks, Pērs izteica viņam to pašu priekšlikumu, solīdams sešisimt dālderu, tad viņi varēšot sev nopirkt māju un viņiem nevajadzēšot malt graudus svešiem cilvēkiem un kārt zobus vadzī, kad dzirnavās nav ūdens. Dzirnavnieks to labi saprata, pierunāja sievu, un tā bagātais Pērs dabūja puisēnu. Māte raudāja un vaimanāja, bet Pērs viņu mierināja, ka puisēnam nu būšot labas dienas. Taču viņiem jaapsoloties nenākt dēlu apciemot, jo viņš gribot /ēnu aizsūtīt uz svešām zemēm, lai tas iemācītos Hvešas valodas.

Kad Pērs ar puisēnu atgriezās mājās, viņš pagatavoja mazu šķirstiņu, tik skaistu, ka prieks skatīties. Noziedis šķirstiņu ar darvu, viņš ieguldīja tajā puisēnu, aizslēdza to un iemeta upes straumē. «Tagad es no viņa esmu atbrīvojies,» l’ērs domāja.

Kad šķirstiņš bija nopeldējis labu gabalu pa straumi, tas iekļuva citu dzirnavu vērpetēs, aizpeldēja pa tekni līdz dzirnakmenim, un dzirnavas pārstāja malt. Dzirnavnieks aizgāja paraudzīties, kas noticis, atrada šķirstiņu un izcēla to no upes.

Pārnācis pusdienas laikā pie sievas, dzirnavnieks teica:

—          Nudien, gribētu zināt, kas atrodas šajā šķirstiņā; tas bija iesprūdis teknē un apturējis šodien dzirnavu ratu.

—        To mēs tūdaļ uzzināsim, šķirstiņā taču ir slēdzene. Atslēdz to.

Atvēruši šķirstiņu, viņi ieraudzīja tajā tik skaistu bērninu, ka ne noskatīties. Labie ļautiņi nopriecājās un nolēma bērnu paturēt, jo pašiem bērnu nebija un abi bija jau tik veci, ka necerēja tādu sagaidīt.

Kad bija aizritējis krietns laiks, tirgonis Pērs no jauna sāka prātot, vai tad nu neviens precinieks nenāks izlūgties viņa meitu, kas bija tik bagāta un kam bija tik daudz naudas. Bet neviens nerādījās, tāpēc viņš atkal brauca pie zvaigžņu tulkiem un piedāvāja labu samaksu, lai tikai viņi pasakot, ko apprecēšot viņa meita.

—  Mēs taču tev teicām, ka viņu apprecēs jūsu kaimiņa dzirnavnieka dēls, — zvaigžņu tulki atbildēja.

—  Tiesa kas tiesa, — tirgonis Pērs atteica, — bet ar šo puisēnu notika nelaime, un par viņu nevar būt ne runas. Un, ja jūs man pateiksit, kurš apprecēs manu meitu, es jums samaksāšu divisimt dālderu.

Zvaigžņu tulki no jauna vēroja zvaigznes, bet tad saskaitās un sacīja:— Viņu tomēr apprecēs tas dzirnavnieka dēls, kuru tu iemeti upē un gribēji nogalēt, bet viņš ir dzīvs un mitinās tajās dzirnavās, kas atrodas gabalu tālāk pie upes.

Tirgonis Pērs iedeva zvaigžņu tulkiem par pareģošanu divisimt dālderu un pie sevis prātoja, kā dabūt no ceļa šo dzirnavnieka dēlu.

Pārnācis mājās, Pērs tūdaļ saposās un devās pie dzirnavnieka. Puisēns jau bija izaudzis par skaistu jaunekli, iesvētīts un palīdzēja dzirnavniekam darbā.

—      Vai tu nevarētu atdot man šo jaunekli? — tirgonis Pērs teica dzirnavniekam.

—   Nē, to es nevaru, — dzirnavnieks atbildēja. Esmu viņu uzaudzinājis gluži kā savu paša

dēlu, viņš ir ļoti attapīgs un krietns un tagad palīdz man dzirnavās, jo pats esmu kļuvis vecs un nevarīgs.

—       Jā, man jau klājas tāpat, — tirgonis Pērs sacīja, — tāpēc gribētu kādu iemācīt tirgoties. Ja tu man viņu atdotu, es tev samaksātu simt dālderu un tu varētu sev nopirkt māju un bez rūpēm pavadīt tur savas vecumdienas.

To dzirdēdams, dzirnavnieks bija ar mieru atdot puisi tirgonim Pērām.

Tagad nu tie abi braukāja apkārt pa pasauli un tirgojās, līdz beidzot nonāca kādā iebraucamā vietā liela meža malā. No turienes Pērs aizsūtīja puisi uz mājām, lai tas ejot cauri mežam, tad ceļš neesot tik tāls, un aiznesot vina sievai vēstuli, vēl piekodinādams pateikt, lai sieva pēc iespējas ātrāk izdarot tā, kā rakstīts vēstulē. Bet

vēstulē bija rakstīts, ka sievai jāiekur liels sārts un jāiemet tajā dzirnavnieka dēls; ja viņa to nedarīšot, tad Pērs sadedzināšot viņu pašu.

Puisis devās ceļā ar vēstuli un, kad riesās jau krēsla, nonāca pie kādas mājas meža vidū. Iegājis mājā, viņš redzēja, ka tajā nav ne dzīvas dvēseles, bet istabā uzklāta gulta, kur puisis apgūlās. Vēstuli viņš bija aizbāzis aiz cepures lentes un cepuri uzlicis uz sejas.

Kad mājās pārnāca laupītāji — jo tās bija laupītāju mājas —, viņi ieraudzīja gultā guļošo puisi un varen nobrīnījās, kas tas tāds esot. Viens no viņiem paņēma vēstuli un to izlasīja.

—        Hm, hm, — viņš murmināja. — šito joku gribējis izspēlēt bagātais tirgonis Pērs, bet mēs ar viņu izspēlēsim labāku joku. Būtu kauna lieta nogalēt tādu jauku, jaunu puisi.

Tad laupītāji uzrakstīja Pēra sievai citu vēstuli un aizbāza to puisim aiz cepures lentes. Vēstulē bija rakstīts, lai viņa tūdaļ saprecina savu meitu ar šo dzirnavnieka dēlu, iedod jaunajiem zirgus un govis, un visādas iedzīves lietas un aizsūta viņus uz kalna māju. Ja tas nebūs izdarīts, kad Pērs pārbrauks, tad viņai klāsies plāni.

Nākamajā dienā laupītāji izvadīja jaunekli. Nonācis mājās, viņš iedeva saimniecei vēstuli, nodeva sveicienu no tirgoņa Pēra un teica, ka viņai tūdaļ jāizdarot tas, kas esot rakstīts vēstulē.

—         Tad nu gan tu viņam būsi krietni pakalpojis, — Pēra sieva bilda. — Jo pirms aizbraukšanas viņš uz tevi bija pārlieku negants, tā ka pat prātoja tevi nogalēt.

Viņa sarīkoja jaunajiem ļaudīm kāzas un palīdzēja ar visiem zirgiem, govīm un iedzīves lietām nokļūt kalna mājā.

Tikko tirgonis Pērs atgriezās mājās, viņa pirmais jautājums bija, vai sieva esot izdarījusi tā, kā bijis rakstīts vēstulē.

—        Jā, es brīnījos gan par to, bet citādi neuzdrīkstējos rīkoties, — sieva atteica.

Tad Pērs vaicāja, kur tad esot meita.

—         Nu, tas jau tev pašam labāk zināms, — sieva atteica. — Vini abi ar dzirnavnieka dēlu ir kalna mājā, kā jau tu biji rakstījis vēstulē.

Kad tirgonis Pērs dabūja zināt visu, kas noticis, viņš, aiz dusmām vai plīzdams, drāzās uz kalnu pie jauniešiem.

—          Paklausies, puis, ir jau labi, ka tu dabūji manu meitu, — viņš teica. — Bet, ja tu gribi viņu paturēt, tev jāaiziet pie pūķa aiz Dziļās upes \m jāatnes man trīs spalvas no viņa astes, jo, kam tās pieder, tam piepildās visas viņa vēlēšanās.

—       Kur lai es šo pūķi atrodu? — znots vaicāja.

—         Tā ir tava darīšana, man gar to nav nekādas daļas, — tirgonis Pērs atcirta.

Puisis cerību pilns devās ceļā un pēc laba laika nonāca pie kāda karaļa pils.

«Man jāiet iekšā un jāpavaicā, šādi lielmaņi labi pazīst pasauli un varbūt varēs man pateikt ceļu.»

Karalis puisim vaicāja, no kurienes viņš nākdams un kādās darīšanās iedams.

—          Man jānokļūst pie pūķa aiz Dziļās upes, ja tikai izdibināšu uz turieni ceļu, un jāizrauj no viņa astes trīs spalvas, — jauneklis atbildēja.

—         Diezin kā tev laimēsies, jo neesmu dzirdējis, ka no turienes kāds būtu atgriezies, — karalis ieminējās. — Bet, ja nu tu pūķi satiktu, tad pajautā viņam, kāpēc es savā akā nekādi nevaru dabūt skaidru* ūdeni. Esmu racis un racis, bet ūdeni neesmu uzracis.

—         Labi, pavaicāšu, — jauneklis atbildēja.

Viņš labi izciemojās karaļa pilī un, kad gāja

projām, dabūja līdzi gan ēdienu, gan naudu.

Novakarē viņš atkal nonāca pie kāda karaļa pils. Kad viņš bija iegājis pils virtuvē, iznāca karalis un vaicāja, no kurienes viņš nākdams un kādās darīšanās iedams.

—        Man jānokļūst pie pūķa aiz Dziļās upes un jāizrauj no viņa astes trīs spalvas, — jauneklis atbildēja.

—         Nez vai tev laimēsies, neesmu dzirdējis, ka no turienes kāds būtu atgriezies, — karalis sacīja. — Bet ja nu tev laimētos tur nokļūt, tad pavaicā pūķim, kas noticis ar manu meitu, kura jau daudzus gadus man pazudusi. Esmu viņu izmeklējies un iztaujājies it visur, bet neviens man nav varējis atbildēt.

—        Protams, ka es to darīšu, — jauneklis atteica.

Viņš atkal labi izciemojās šājā karaļa pilī un aiziedams dabūja gan naudu, gan ēdienu.

Vakarā viņš nonāca pie kāda cita karaļa pils. Pils virtuvē ienāca karaliene un vaicāja, no kurienes viņš nākdams un kādās darīšanās iedams.

—        Man jānokļūst pie pūķa aiz Dziļās upes, — jauneklis atbildēja.

—         Nez vai tev laimēsies, neesmu dzirdējusi, ka no turienes kāds būtu atgriezies. Bet, ja nu tu šo pūķi satiktu, tad pavaicā viņam, kur lai atrodu savas pazaudētās zelta atslēgas.

—       Darīšu to mīļu prātu, — jauneklis apsolīja.

Pēc tam, nogājis krietnu gabalu, viņš nonāca

pie platas upes. Kad nu viņš tur tā stāvēja krastā un prātoja, kā tikt pāri un vai labāk neiet gar krastmalu, pie viņa pienāca vecs, kumpains vīrs un vaicāja, uz kurieni vedot viņa ceļš.

—         Man jānokļūst pie pūķa aiz Dziļās upes, bet nez vai atradīsies kāds, kas man varētu pateikt, kā lai atrodu pūķi, — jauneklis sacīja.

—        Es varu tev pateikt, jo nesu pāri upei cilvēkus, kas iet pie viņa, — vīrs paskaidroja. — Pūķis dzīvo tur viņā pusē. Kad uzkāpsi kalnā, varēsi saskatīt viņa pili. Bet, ja nu tu viņu satiksi, tad pavaicā, cik ilgi man vēl būs jāpaliek te un jānes cilvēki pāri upei.

—        Kālab gan ne, pavaicāšu, — jauneklis apsolīja.

Vīrs viņu paņēma uz muguras un pārnesa pāri upei.

Uzkāpis kalnā, jauneklis ieraudzīja pili un devās tur iekšā. Mājās bija tikai karaļmeita.

—        Ak tu pasaulīt, vai tad vienkārši mirstīgie uzdrīkstas te ienākt, — viņa izsaucās. — Kopš es te atrodos, tas nav noticis, un labākais būs, ja tu pasteigsies aiziet, cik aši vien spēdams. Ja pūķis pārnāks, viņš tūdaļ saodīs tavu smaku, aprīs tevi un arī mani padarīs nelaimīgu.

—         Nē, es neiešu, iekams nebūšu izrāvis trīs spalvas no pūķa astes, — jauneklis atteica.

—         Tās tu nedabūsi! — karaļmeita izsaucās.

Taču jauneklis netaisījās aiziet, bet gribēja

sagaidīt pūķi, izraut trīs spalvas no viņa astes un saņemt atbildi uz saviem jautājumiem.

—         Ja nu tu esi tik neatlaidīgs, tad lūkošu, vai nevaru kaut kā tev palīdzēt, — karaļmeita sacīja. — Pamēģini, vai vari pacelt to šķēpu, kurš karājas pie sienas.

Nē, jauneklis šķēpu nevarēja pat pakustināt.

—                     Nu tad iedzer vienu malku no šīs pudeles,

—       karaļmeita mudināja.

Jauneklis iedzēra, brīdi pasēdēja, un nu viņš jau varēja šķēpu pakustināt.

—        Iedzer vēl vienu malku, — karaļmeita mudināja. — Un tad pastāsti man, no kurienes nākdams.

Jauneklis iedzēra vēl malku un pastāstīja, ka kāds karalis viņam lūdzis pajautāt pūķim, kā dabūt akā skaidru ūdeni. Kāds cits lūdzis, lai paprasot, kas noticis ar viņa pirms daudziem gadiem pazudušo meitu, vēl kāda karaliene lūgusi pavaicāt pūķim, kur esot viņas nozaudētās zelta atslēgas, un, beidzot, pārcēlājs gribējis uzzināt, cik ilgi vēl viņam vajadzēšot nest pāri upei cilvēkus.

Kad nu jauneklis ķērās pie šķēpa, viņš spēja to pacelt, bet pēc tam kad bija iedzēris vēl vienu malku, varēja šķēpu jau vicināt.

—        Ja nu tu negribi, lai pūķis tevi uzreiz aprītu, tad palien zem gultas, — karaļmeita teica, kad bija iestājies vakars, — pūķis drīz pārnāks. Guli tik klusu, lai viņš tevi nepamana. Kad mēs būsim apgūlušies, es sākšu viņu izvaicāt, bet tu visu labi ielāgo, ko viņš atbild. Tev jāguļ klusu tik ilgi, līdz pūķis būs aizmidzis, tad piesardzīgi izlien ārā, paņem šķēpu un, kad pūķis pacelsies, nocērt ar vienu cirtienu viņa galvu un pasteidzies izraut trīs spalvas, jo citādi viņš pats tās izraus, lai nevienam no tām nebūtu nekāda labuma.

Pēc brītiņa, kad jauneklis bija ielīdis pagultē, pūķis pārnāca.

—        Pū, te ož pēc cilvēka! — viņš izsaucās.

—       Jā, pilij pāri laidās vārna ar cilvēka kaulu knābī. Tāpēc tu saod cilvēka smaku, — karaļmeita paskaidroja.

—        Ak tad šitā, — pūķis noteica.

Karaļmeita nu cēla galdā ēdienu, un, kad viņi

bija paēduši, abi likās gulēt. Pēc īsa laiciņa karaļmeita pamodās un strauji piecēlās sēdus.

—        Kas tev lēcies? — pūķis vaicāja.

—       Ak, man tik nemierīgs miegs, un sapņoju tādu ērmīgu sapni, — karaļmeita atteica.

—        Nu, ko tad tu sapņoji? — pūķis vaicāja.

—         Sapņoju, ka bija atnācis kāds karalis un vaicāja tev, kā lai viņš savā akā dabūjot skaidru ūdeni, — karaļmeita sacīja.

—          To nu gan viņam pašam vajadzēja saprast, — pūķis atteica. — Ja viņš aku paraktu dziļāk un izņemtu vecos, satrunējušos baļķus, kas guļ akas dibenā, tad ūdens akā būtu skaidrs. Bet tagad guli rāmi.

Kādu brītiņu pagulējusi, karaļmeita atkal sāka svaidīties pa gultu, pamodās un pietrūkās sēdus.

—        Kas nu atkal? — pūķis vaicāja.

—        Ak, mans miegs tik nemierīgs, un atkal sapņoju tādu ērmīgu sapni, — karaļmeita atteica.

—       Tad nu gan tev uzbrukuši jocīgi sapņi. Ko tad tu nu atkal sapņoji? — pūķis taujāja.

—        Sapņoju, ka bija atnācis kāds cits karalis un vaicāja, kas noticis ar viņa meitu, kura pirms daudziem gadiem pazudusi.

—       Tā esi tu, — pūķis atteica. — Un tevi viņš vairs nekad neredzēs. Bet tagad guli mierīgi un netraucē mani, citādi es tev visas ribas ielauzīšu, — pūķis brīdināja.

Tagad nu karaļmeita gulēja krietnu laiciņu, bet tad atkal sāka grozīties un piepeši pietrūkās sēdus.

—       Nu tu atkal sāc! Kas tev uznācis? — pūķis samiegojies baltās dusmās sauca; likās, viņš aiz dusmām pārsprāgs.

—       Lūdzu, lūdzu, nedusmo, — karaļmeita sacīja. — Es atkal redzēju tādu dīvainu sapni.

—       Jods parāvis tevi ar taviem sapņiem! Nu, ko tad tu tagad sapņoji?

—         Šoreiz es sapņoju, ka bija atnākusi kāda karaliene un vaicāja tev, vai tu varot pateikt, kur viņa atradīšot savas pazaudētās zelta atslēgas.

—       Nu, viņai jāmeklē krūmos, kur viņa mēdz gulēt un atpūsties pēc pusdienas, tad viņa tās atradīs, — pūķis paskaidroja. — Bet nu liec mani mierā ar saviem sapņiem!

Tad gulētāji no jauna iemiga, taču pēc brītiņa karaļmeita sarosījās un pietrūkās sēdus.

—           Laikam gan tu nomierināsies tikai tad, kad es tev sprandu aplauzīšu! — pūķis rēca. Viņš bija tā pārskaities, ka no rīkles tam šāvās ārā dzirksteles. — Kas tad nu atkal?

—        Lūdzu, nedusmojies uz mani, es jau neesmu vainīga, ka man atkal rādījās tāds ērmīgs sapnis, — karaļmeita taisnojās.

—         Galu galā taviem sapņiem arī reiz jābeidzas! Nu, ko tad tu tagad sapņoji? — pūķis tirdīja.

—         Es redzēju sapnī pārcēlāju, kas nes upei pāri cilvēkus. Viņš bija atnācis un vaicāja, cik ilgi viņam vēl būšot jānesot pāri upei cilvēki, — karaļmeita stāstīja.

—             Šis aitasgalva varētu itin drīz to izbeigt, — pūķis atteica. — Ja kāds atnāktu un prasītu, lai viņu pārnes pāri upei, tad pārcēlājam nesot jāiesviež viņš upē un jāsaka: «Tagad tu vari nest pāri cilvēkus, kamēr tevi kāds nomainīs!» Bet nu gan liec mani mierā, citādi tev klāsies plāni!

Jā, nu karaļmeita ļāva pūķim mierīgi gulēt. Taču, tikko viss apklusa un pūķis sāka krākt, dzirnavnieka dēls izlīda no pagultes. Vēl lāgā nebija uzaususi gaisma, kad pūķis pamodās, taču viņš nebija paguvis nolaist kājas uz grīdas, kad

jauneklis nocirta viņam galvu un izrāva no astes trīs spalvas. Nu gan valdīja prieks un līksmība. Gan jauneklis, gan karaļmeita paņēma tik daudz zelta un sudraba, un dārglietu, cik jaudāja panest. Nonākuši pie pārcēlāja, viņi tam sadeva tik daudz mantu, ko pārnest, ka nabags tikai tad atģida pavaicāt, ko teicis pūķis, kad jauneklis un karaļmeita, un visas viņu mantas jau bija pāri.

—          Ei, paklausies, — pārcēlājs izsaucās, kad jaunie ļaudis gribēja doties tālāk. — Vai tu pavaicāji pūķim to, ko es tev lūdzu?

—        Jā, to es darīju, — jauneklis atbildēja. — Un viņš teica, ja pienāk kāds un grib, lai tu viņu pārnes uz viņu krastu, tad iesvied šo cilvēku upē un saki: «Nu tu vari nest pāri cilvēkus, kamēr tevi nomainīs kāds cits!» Un tu būsi atbrīvots.

—       Ak tu pagāns, būtu tu man to pateicis agrāk, tu mani būtu nomainījis! — pārcēlājs izsaucās.

Kad jaunieši bija nonākuši pie pirmās karaļa pils, karaliene vaicāja, vai viņš izdibinājis, kur atrast nozaudētās zelta atslēgas.

—        Jā, — jauneklis atbildēja. Un tad viņš pačukstēja karalienei: — Pūķis sacīja, ka tev jāpameklējot krūmājos, kur tu mēdzot atpūsties pēc pusdienas.

—        Sšš! Nesaki to nevienam! — karaliene izjaucās un iedeva puisim simt dālderu.

. Pie otrās karaļa piļs karalis vaicāja, vai jauneklis pavaicājis pūķim to, ko viņš lūdzis.

—        Jā, — jauneklis atbildēja. — Un te viņa ir, tava meita.

Karalis kļuva tik priecīgs, ka bija ar mieru dot savu meitu dzirnavnieka puisim par sievu un piedevām vēl pusi karaļvalsts. Bet puisim jau bija sava sieva, tāpēc viņš dabūja divisimt dālderu, turklāt vēl zirgu un ratus, un tik daudz zelta un sudraba, cik varēja paņemt līdzi.

Kad viņš nonāca pie trešās karaļa pils, karalis iznāca ārā un vaicāja, vai puisis izdibinājis no pūķa to, ko viņš lūdzis.

—       Jā, —jauneklis atbildēja. — Viņš teica, lai tu rokot dziļi akā un izceļot no tās satrunējušos baļķus, kuri guļot akas dibenā, tad arī dabūšot skaidru ūdeni.

Sis karalis puisim iedeva trīssimt dālderu.

Jauneklis nu devās taisnā ceļā uz mājām, un, tā kā bija tērpies zeltā un sudrabā, tad viss ap viņu mirdzēja un laistījās. Tagad viņš bija daudz bagātāks par bagāto tirgoni Pēru. Kad tirgonis saņēma trīs pūķa spalvas, viņam vairs nebija nekādu iebildumu izdot savu meitu par sievu šim jauneklim. Redzēdams znota bagātību, viņš izbrīnījās un vaicāja, vai tad znots visu to dabūjis no pūķa.

—        Jā, — puisis atbildēja. — Tur bija daudz vairāk, nekā es jaudāju paņemt, tur ir tādas bagātības, ar kurām var piekraut daudz vezumu, un, ja tu gribi tur aizbraukt, pietiks tev arī.

Jā, bagātais tirgonis Pērs mīļuprāt gribēja turp nokļūt.

Znots pastāstīja viņam ceļu, lai nevajadzētu daudz taujāt.

—        Taču zirgus gan labāk atstāj šaipusē, tad sirmais pārcēlājs tevi labprāt pārnesīs, — jauneklis vēl aizrādīja.

Pērs tūdaļ devās ceļā. Līdzi viņš paņēma lielu maizes tarbu un daudz zirgu. Taču tos viņš atstāja šaipus upei, kā znots bija aizrādījis. Pārcēlājs paņēma viņu uz muguras un, kad viņi bija nokļuvuši upē ap vidu, nosvieda tirgoni ūdenī un teica:

—         Tagad tu vari nest pāri cilvēkus, kamēr tevi kāds nomainīs!

Un, ja bagāto tirgoni Pēru neviens nav nomainījis, tad viņš vēl šobaltdien nes pāri upei cilvēkus.

Zosu ganīte Ose

Kādreiz dzīvoja karalis, kuram bija tik daudz zosu, ka viņam vajadzēja turēt meiteni, kas zosis pieskata. Meitenes vārds bija Ose, un tā visi viņu sauca par zosu ganīti Osi.

Reiz šajā zemē atbrauca Anglijas karaļa dēls, meklēdams sev līgavu. Tad Ose ņēma un apsēdās viņam ceļā.

—        Ko tu te tā sēdi, zosu ganīte Ose? — karaļdēls vaicāja.

—       Sēžu te un lieku ielāpu uz ielāpa, lupatiņu uz lupatiņas. Gaidu šodien Anglijas karaļa dēlu, — zosu ganīte Ose atbildēja.

—      Viņu nu gan tev nav ko gaidīt, — karaļdēls noteica.

—       Ak, ja jau viņš man novēlēts, tad es viņu arī dabūšu, — mazā Ose atbildēja.

Princis izsūtīja gleznotājus pa visām zemēm un valstīm, lai viņi attēlotu visdaiļākās princeses un viņš izraudzītos starp viņām sev sievu. Viena princim tā iepatikās, ka viņš aizbrauca pēc tās un nolēma to ņemt par sievu. Līksms un laimīgs viņš pārveda princesi sev līdzi.

Bet princis pie gultas bija nolicis akmeni, kas visu zināja. Kad princese atbrauca, zosu ganīte Ose viņai pačukstēja, ka princese, ja viņai bijis kāds mīļākais jeb vai uz sirdsapziņas esot kāds cits grēks, kurā viņa negribētu atzīties princim, nedrīkstot kāpt pāri akmenim pie prinča gultas, jo šis akmens zinot itin visu.

Princese, to dzirdēdama, gaužām noskuma. Bet tad viņai ienāca prātā pierunāt Osi vakarā apgulties prinča gultā viņas vietā. Un, kad princis būs aizmidzis, tad viņas apmainīšoties, lai no rīta prinča gultā atrastos īstā princese.

Tā viņas arī izdarīja.

Kad zosu ganīte Ose pārkāpa pāri akmenim, princis vaicāja:

—         Kas apgūlās manā gultā?

—       Šķīsta un tikla jaunava, — akmens atteica. Un princis ar meiteni devās pie miera. Taču naktī prinča gultā Oses vietā apgūlās svešā princese.

Rītā, kad viņi pamodās, princis vaicāja akmenim:

—         Kas tagad pieceļas no manas gultas?

—         Tā, kurai bijuši trīs mīļākie, — akmens atbildēja.

Kad nu princis to dzirdēja, skaidrs, ka viņš negribēja vairs šo princesi precēt, bet aizsūtīja uz mājām un izvēlējās sev citu.

Viņš brauca pēc tās, bet viņa ceļā atkal bija nosēdusies zosu ganīte Ose.

—         Ko tad tu te sēdi, Ose? — princis vaicāja.

—          Sēžu un lieku ielāpu uz ielāpa, lupatiņu uz lupatiņas un gaidu Anglijas princi, — Ose atbildēja.

—        Tu taču nedomā, ka varēsi dabūt Anglijas princi?

—        Ak, ja jau viņš man novēlēts, tad es viņu ari dabūšu, — zosu ganīte Ose atteica.

Ar nule atvesto princesi notika tas pats, kas ar iepriekšējo, tikai ar to starpību, ka, viņai rītā izkāpjot no gultas, akmens sacīja, ka tai esot bijuši seši mīļākie. Skaidrs, ka princis viņu nevēlējās precēt urf padzina. Taču viņš nolēma, ka izmēģinās vēlreiz, vai tiešām nedabūs šķīstu un tiklu jaunavu. Un viņš izmeklējās daudzās zemēs un valstis, līdz beidzot atrada tādu, kas viņam patika.

Taču, kad viņš dzīrās braukt šai princesei pakaļ, viņa ceļā atkal sēdēja zosu ganīte Ose.

—         Tu atkal te sēdi, Ose? — viņš vaicāja.

—       Jā, sēžu un lieku ielāpu uz ielāpa, lupatiņu uz lupatiņas, jo šodien gaidu Anglijas karaļa dēlu.

—        Tu taču vinu nedabūsi, Ose!

—       Ak, ja jau viņš man novēlēts, tad es viņu arī dabūšu, — Ose atbildēja.

Kad ieradās svešā princese, Ose viņai pastāstīja to pašu, ko abām iepriekšējām, proti, ka princese, ja tai jau bijis kāds mīļākais jeb vai uz, sirdsapziņas esot kāds cits grēks, kurā viņa negribētu atzīties princim, nedrīkst kāpt pāri akmenim, kas atrodas pie prinča gultas. «Jo akmens viņam visu pastāsta,» viņa pabeidza.

To dzirdot, princese pagalam sadrūma, bet viņa bija tikpat viltīga kā abas iepriekšējās un arī lūdza, lai Ose apguļas līdzās princim. Kad princis būs aizmidzis, viņas pārmainīsies, lai, rītam ataustot, gultā būtu īstā princese.

Un tā viņas arī izdarīja.

Kad zosu ganīte Ose pienāca un kāpa pāri akmenim, princis vaicāja:

—        Kas tagad nāk pie manis gultā?

—        Šķīsta un tikla jaunava, — akmens atbildēja.

Bet naktī princis uzmauca Oses pirkstā gredzenu. Tas bija tik šaurs, ka Ose nevarēja to novilkt no pirksta. Princis bija izpratis, ka te notiek blēdīšanās, un tāpēc gribēja pēc gredzena sazīmēt īsto. Kad princis bija aizmidzis, atnāca princese, aizdzina Osi uz zosu kūti un pati apgūlās viņas vietā.

Ritā, kad viņi taisījās celties, princis vaicāja:

—        Kas tagad pieceļas no manas gultas?

—        Tā, kurai bijuši deviņi mīļākie, — akmens atbildēja.

Nu princis vaicāja akmenim un teica, viņš nesaprotot, kā tad tas īsteni bijis ar tām trim princesēm. Tad akmens viņam pastāstīja, ka tās viņu piemānījušas un savā vietā sūtījušas zosu ganīti Osi.

Princis to uz vietas gribēja noskaidrot. Viņš aizgāja pie meitenes, kas sēdēja, pieskatīdama zosis, lai redzētu, vai viņai pirkstā ir gredzens. «Ja viņai šis gredzens būs, tad gudrākais būtu ņemt viņu par sievu,» princis nodomāja.

Pienācis pie meitenes, princis tūdaļ pamanīja, ka viņa apsējusi pirkstu ar lupatiņu, un vaicāja, kāpēc viņa tā darot.

—         Ak, es nejauki iegriezu pirkstā, — zosu ganīte Ose atbildēja.

Princis vēlējās paskatīties uz pirkstu, bet Ose rāva pirkstu prom, saite nokrita, un princis ieraudzīja savu gredzenu.

Tad princis paņēma meiteni līdzi uz pili, ietērpa skaistās drānās un uzdāvināja visādas dārgas rotas. Pēc tam viņi sarīkoja kāzas. Un tā mazā zosu ganīte Ose tomēr dabūja Anglijas karaļa dēlu, tāpēc ka tik karsti viņu bija gaidījusi.

Milzis, kas staigāja apkārt bez sirds

Reiz dzīvoja karalis, kam bija septiņi dēli, un viņš tos tik gauži mīlēja, ka nevarēja no viņiem šķirties. Kaut vai vienam allažiņ bija jābūt pie vina.

Kad dēli pieauga, viņi taisījās doties pasaulē izraudzīt sev līgavu, taču jaunāko tēvs vēlējās paturēt pie sevis mājās. Lai vecākie brāļi atrod arī viņam līgavu un pārved to līdzi. Karalis dē, liem iedeva tik krāšņas drānas, ka tās jau iztālēm mirdzēt mirdzēja. Ikviens no dēliem dabūja zirgu, kas maksāja daudzus, daudzus simtus dālderu, un tad vini devās ceļā.

Pabijuši daudzās pilīs un redzējuši daudz princešu, viņi beidzot pēc ilga laika nonāca kāda karaļa pilī, kuram bija sešas meitas. Tik daiļas princeses viņi vēl nekad nebija skatījuši, un tad katrs princis bildināja savu. Dabūjuši jāvārdu, viņi griezās atceļā uz mājām. Taču viņi tik ļoti nodevās saviem priekiem, ka pavisam aizmirsa pārvest līgavu arī jaunākajam brālim.

Kad nu viņi jau bija paveikuši krietnu gabalu uz māju pusi, viņi nonāca pie stāvas klints, kurā dzīvoja milzis. Milzis izklunkuroja ārā no savas mītnes, ieraudzīja prinčus un tad gan prinčus, gan princeses pārvērta par akmeņiem.

Karalis gaidīja un gaidīja savus sešus dēlus, bet, lai cik ilgi viņš gaidīja, neviens nenāca. Viņš staigāja apkārt sadrūmis un teica, ka nekad vairs nebūšot īsti priecīgs.

—        Nebūtu tu bijis man, — viņš teica jaunākajam dēlam, — es nudiem negribētu vairs dzīvot. Tavu brāļu pazušana mani pārlieku skumdina.

—        Bet es esmu nodomājis doties pasaulē uzmeklēt brāļus, — jaunākais dēls sacīja.

—         Nē, to nu gan tu nedrīksti darīt, tad es pazaudēšu arī tevi, — karalis atbildēja.

Taču jaunākais princis tā vēlējās doties ceļā un tik ilgi lūdzās karali, līdz beidzot tēvs viņam atļāva doties pasaulē. Bet tagad karalim bija tikai kāds vecs kleperis, ko iedot jaunākajam dēlam, jo visus savus labākos zirgus viņš bija atdevis sešiem dēliem un viņu pavadoņiem. Tomēr jaunākais dēls par to neraizējās. Viņš uzkāpa vecajam kleperim mugurā un sacīja:

—         Paliec sveiks, tēt! Es noteikti pārnākšu mājās un, kazi, pārvedīšu arī brāļus.

Un tad viņš aizjāja.

Pajājis gabalu, viņš redzēja, ka uz ceļa, kulstīdama spārnus, guļ vārna; tā nevarēja piecelties, jo bija pagalam izsalkusi.

—       Ak, paēdini mani, un es tev palīdzēšu grūtā brīdī, — vārna sacīja.

—         Ēdiena man līdzi ir gaužām maz, un tu arī neizskaties tāda, kas varētu man līdzēt, — karaļdēls atteica. — Bet ēst es tev došu, jo tu patiesi rādies esam gaužām izsalkusi.

Un tad viņš vārnai iedeva mazliet no sava ēdiena.

Pajājis atkal kādu gabalu, viņš nonāca pie upes. Upes malā gulēja lasis un kustināja spuras, bet nekādi nevarēja tikt atpakaļ ūdenī.

—       Ak, palīdzi man ietikt ūdenī, un es tev palīdzēšu grūtā brīdī, — lasis sacīja karaļdēlam.

—       Tava palīdzība nu gan nebūs nekāda lielā, bet žēl, ja tu te sausumā nobeigsies, — karaļdēls atteica un iegrūda lasi ūdenī.

Tagad viņš jāja ilgi, ilgi, līdz beidzot satika kādu vilku, kas bija tā izsalcis, ka nevarēja pat kājās uzrausties.

—        Atdod man savu zirgu! Esmu tā izsalcis, ka vēders man kurkstēt kurkst. Veselus divus gadus neesmu ēdis ne kripatiņas.

—         Nē, — karaļdēls atteica, — zirgu es tev nevaru dot. Vispirms es satiku vienu vārnu un atdevu tai savu ēdienu. Tad nonācu pie laša un palīdzēju viņam ietikt atpakaļ ūdenī. Un tagad tu gribi dabūt manu zirgu. Tas neiet; ar ko tad es jāšu?

—       Ak, palīdzi jele man! Tu varēsi jāt ar mani, un es tev palīdzēšu grūtā brīdi, — vilks sacīja.

—        Nekāda liela palīdzība jau no tevis nebūs, bet, ja nu tu esi tik aplam izsalcis, tad ēd vien manu zirgu, — karaļdēls atbildēja.

Kad vilks bija aprijis zirgu, princis uzmeta vilkam pavadu un seglus un pats uzsēdās tam mugurā. Bet vilks paēdis kļuva pagalam spēcīgs un aizjoņoja kā putna spārniem. Tik strauji princis nekad vēl nebija jājis.-

—       Kad būsim pajājuši vēl kādu gabalu, es tev parādīšu milža pili, — vilks sacīja. Un drīz vien viņi jau bija klāt.

—        Redzi, tā ir milža pils. Un te tie akmeņi ir tavi brāļi un viņu sešas līgavas. Paraug, tur ir durvis, pa tām tu ej iekšā.

—      Vai, neiešu vis, viņš mani nogalēs! — princis izsaucās.

—        Nē, — vilks atbildēja, — kad būsi iegājis iekšā, tu sastapsi kādu karaļmeitu. Viņa tevi pamācīs, kas jādara, lai pievārētu milzi. Dari tikai tā, kā vina liek.

Jā, tad princis gāja iekšā, taču sirds viņam sažņaudzās bailēs. Milzi viņš neredzēja, bet kādā istabā sēdēja princese, kā jau to vilks bija sacījis. Tik daiļu meiteni princis vēl nekad nebija skatījis.

—        Vai, Dieva dēl, kā tad tu te iekļuvi? — princese izsaucās, viņu ieraudzījusi. — No nāves tev neizbēgt. Milzi, kas te dzīvo, neviens nevar pievārēt, jo savu sirdi viņš kaut kur noslēpis.

—       Ja nu tomēr esmu te iekļuvis, tad mēģināšu viņu pievārēt, — princis atteica. — Gribētu arī atpestīt brāļus, kurus milzis nobūris par akmeņiem, un tāpat atbrīvot tevi.

—       Ja nu tu to visādā ziņā gribi, tad mēģināsim rast kādu padomu, — princese sacīja. — Palien tagad pagultē un uzmanīgi ieklausies, ko es runāšu ar milzi. Tikai guli pavisam klusu!

Tikko princis bija paguvis palīst pagultē, kad istabā jau ieslāja milzis.

—      Pū! Jūtu cilvēka smaku! — milzis izsaucās.

—        Jā, te lidoja pāri vārna ar cilvēka kaulu knābī, kauls izkrita no knābja un pa dūmeni ievēlās istabā. Es gan pasteidzos to izmest ārā, bet smaka tik ātri vis neizgaist, — princese paskaidroja.

Tad milzis nomierinājās.

Vakarā viņi devās pie miera, un, kad brīdi bija gulējuši, princese ierunājās:

—       Es labprāt kaut ko vēlētos pavaicāt, ja tikai drīkstu.

—       Un ko tad tu gribētu zināt?

—       Kur tu glabā savu sirdi, jo krūtīs tev viņas nav?

—      Ak, tas tev prātā! Nu tad zini, mana sirds atrodas zem akmens aiz durvīm, — milzis atteica.

«Va tu re, tagad mēs to atradīsim,» gulēdams pagultē, princis nopriecājās.

Nākamajā rītā milzis agri piecēlās un devās prom uz mežu, un, tikko viņš bija aizgājis, princis un princese metās meklēt milža sirdi zem akmens aiz durvīm, taču neatrada itin neko.

—       Šoreiz viņš mūs piemānījis, bet mēģināsim vēlreiz, — princese sacīja.

Un tad viņa saplūca visskaistākās puķes, kādas vien atrada, un izkaisīja tās ap akmeni, kuru abi bija atkal nolikuši vecajā vietā. Dienai ejot uz galu, kad varēja sagaidīt pārnākam milzi, princis atkal palīda pagultē.

Un, tikko viņš bija palīdis, te jau milzis arī bija klāt.

—        Pū! Jūtu cilvēka smaku! — milzis sauca.

—        Jā, te pāri laidās vārna ar cilvēka kaulu knābī, kauls izkrita no knābja un pa dūmeni ievēlās istabā. Es gan pasteidzos kaulu izmest ārā, bet smaka tomēr palikusi, — princese paskaidroja.

Tad milzis apklusa un nebilda vairs ne vārda. Taču pēc kāda laiciņa viņš vaicāja, kas izkaisījis tur ārā pie durvīm ziedus.

—        Tā biju tikai es, — princese atbildēja.

—        Ko tad tas nozīmē? — milzis vaicāja.

—        Es tevi tik ļoti mīlu un, zinādama, ka tur paslēpta tava sirds, apbārstīju to vietu ar ziediem.

—                  Ak tā gan, bet manas sirds tur nemaz nav, — milzis atteica.

Vakarā, kad viņi bija apgūlušies, karaļmeita vaicāja, kur tad īsti esot viņa sirds, jo viņa tik gauži mīlot milzi un tāpēc labprāt to izdibinātu.

—   Nu, tā atrodas tur skapī, — milzis atteica.

«Labi gan. Tagad mums tā jāatrod,» princis un princese nodomāja.

Nākamaja rītā milzis piecēlās agri un atkal steidzās uz mežu, un, tikko viņš bija aizgājis, princis un princese sāka meklēt pa skapi milža sirdi. Bet, lai kā vini meklēja, tomēr to neatrada.

—             Nu, mēģināsim

vēlreiz, — karaļa meita sacīja.

Skapi viņa izrotāja ar vijām un ziediem, un vakarā princis atkal palīda pagultē.

Tad pārnaca milzis.

—         Pū! Ūū! Es saožu cilvēka smaku! — viņš sauca.

—          Jā, īsi pirms tavas pārnākšanas te pāri laidās vārna ar cilvēka kaulu knābī, kauls izkrita no knābja un pa dūmeni ievēlās istabā. Es gan to uz vietas izsviedu ārā, taču smaka vēl palikusi.

Milzis, to dzirdēdams, neko vairāk neteica. Bet pēc brītiņa viņš pamanīja izrotāto skapi un vaicāja, kas tad to izdarījis.

Jā, to esot izdarījusi karaļmeita.

—         Kāda velna pēc? — milzis vaicāja.

—       Ak, es tik gauži tevi mīlu un tāpēc izdaiļoju to vietu, kur atrodas tava sirds, — princese atbildēja.

—         Vai patiesi tu esi tāda vientiese, ka tam tici? — milzis jautāja.

—          Kā lai es neticu, ja tu pats man to stāstīji, — viņa atbildēja.

—        Ak tu mazā muļķīte! Tur, kur atrodas mana sirds, tur tu nemūžam nenokļūsi, — milzis atteica.

—        Un tomēr es gan vēlētos zināt, kur tā atrodas, — princese nerimās.

Tad nu milzis nenocietās un visu izstāstīja:

—         Tālu, tālu pasaules malā ir jūra, un jūrā ir sala. Uz salas atrodas baznīca, un baznīcā ir aka, akā peld pīle, un pīlē ir ola, un olā, lūk, atrodas mana sirds.

Nākamajā rītā, kad vēl nebija svīdusi gaisma, milzis atkal aiztraucās uz mežu.

—       Nu man arī jādodas projām, ja tikai atradīšu ceļu, — princis sacīja.

Viņš atvadījās no karaļmeitas, un, kad iznāca ārā, tur, viņu gaidot, jau stāvēja pelēcis. Princis pastāstīja, kas noticis, un sacīja, ka gribot steigties uz to baznīcu un aku, par kuru runājis milzis, ja tikai zinātu ceļu. Vilks teica, lai princis kāpjot viņam mugurā un par ceļu lai neraizējoties. Un tad viņi brāzās tā, ka vējš svilpoja gar ausīm, pāri laukiem un pļavām, kalniem un ielejām.

Jājuši daudz, daudz dienu, viņi beidzot nonāca pie jūras. Princis nezināja, kā tikt uz salu, bet pelēcis viņu mierināja, lai paļaujoties vien uz viņu. Un viņi salu sasniedza peldus. Pienākuši pie baznīcas, viņi atklāja, ka tās atslēga karājas augstu, augstu tornī, un karaļdēls bēdājās, kā tikt tai klāt.

—       Pasauc vārnu, — pelēcis mudināja. Princis tā arī darīja. Tūdaļ atlaidās vārna un nonesa lejā atslēgu, un princis varēja ieiet baznīcā. Kad viņš piegāja pie akas, tur tiešām šurp turp peldēja pīle. Princis pīli aicināja un labināja, līdz beidzot tā piepeldēja klāt princim pa tvērienam.

Bet, kad viņš pīli cēlā ārā no ūdens, tā nometa olu akā, un princis nezināja, kā tikt pie olas.

—       Tagad nu paaicini lasi, — pelēcis pamācīja. Un to karaļdēls arī darīja. Lasis atpeldēja un atnesa olu, un vilks sacīja, lai princis spiežot olu. Princis tā arī darīja, un atskanēja milža kliedziens. — Paspied vēlreiz, — vilks sacīja, un, kad princis tā darīja, milzis kliedza vēl žēlabaināk un lūgtin lūdzās saudzēt viņa dzīvību. — Saki, lai viņš tavus brāļus un viņu līgavas pārvērš atkal par cilvēkiem, tad tu viņam dāvāsi dzīvību, — pelēcis sacīja. Princis tā arī darīja.

Milzis uzreiz bija ar mieru. Viņš pārvērta sešus brāļus un viņu līgavas par cilvēkiem.

—        Tagad saspied olu pavisam, — pelēcis sacīja. Princis spieda, un milzis bija pagalam.

Kad nu milzis bija pievārēts, princis jāja atpakaļ uz milža mājokli. Tur stāvēja viņa seši brāļi ar savām līgavām sveiki un veseli. Jaunākais princis iegāja pēc savas līgavas, un nu visi jāja uz tēva pili. Vecais karalis, redzēdams savus septiņus dēlus ar līgavām, aiz prieka nezināja, ko iesākt.

—        Taču visdaiļākā tomēr ir jaunākā dēla līgava, un viņa sēdēs pie galda pašā goda vietā, — karalis sacīja.-

Nu sākās līksmas un priecīgas kāzas. Un, ja kāzinieki nav noguruši, tad viņi līksmo vēl joprojām.

Trīs krustmāmiņas

Bija reiz kāds nabaga vīrs. Viņš dzīvoja dziļi mežā mazā būdiņā un pārtika no medībām. Vīram bija viena vienīga meita, daiļa un krietna. Māte meitenei jau sen bija mirusi, un paaugusies meitene sacīja tēvam, ka gribot doties projām no mājām un mācīties nopelnīt pati sev iztiku.

—      Jā, mīļo meitiņ, tu jau šeit neko citu neesi iemācījusies kā noplūkt un izcept putnus, tad nu pamēģini, vai varēsi nopelnīt pati sev iztiku, — tēvs teica.

Un tā meitene devās pasaulē meklēt darbu. Kādu gabalu gājusi, viņa nonāca pie karaļa pils. Tur tad viņa arī palika, un karaliene viņu tik labi ieredzēja, ka citas kalpones metās skaudīgas un sāka melst karalienei, it kā meitene teikusi, ka divdesmit četrās stundās varot savērpt mārciņu linu, jo karalienei gaužām patika tādi rokdarbi.

—       Ja jau esi tā sacījusi, tad izdari arī to, — karaliene teica, — taču maķenīt vairāk laika es tev došu.

Nabaga meitene neuzdrīkstējās pateikt, ka nekad vēl nav vērpusi, tikai palūdza sev atsevišķu kambarīti. Tur nu viņa raudādama sēdēja un nezināja nekāda padoma. Viņa taustīja ratiņu, grozīja to gan tā, gan šitā, nesaprazdama, ko īsteni iesākt, jo līdz šim ratiņu nebija ne acīs redzējusi.

Kad nu viņa tā sēdēja, kambarītī ienāca veca sieva.

—        Kas tad tev lēcies, mīļais bērnin? — vina vaicāja.

—       Ak vai, kāda jēga gan tev to teikt, jo līdzēt tu man tik un tā nevari!

—        Nesaki vis, — sieva atbildēja. — Kazi, es tomēr varēšu tev līdzēt.

«Nu, varu jau to viņai arī pateikt,» meitene nodomāja un tad pastāstīja, ka citas kalpones palaidušas valodas, itin kā viņa varot divdesmit četru stundu laikā savērpt mārciņu linu.

—        Un es, nabadzīte, savā mūžā ratiņu neesmu pat redzējusi, bet tagad man diennaktī jāsavērpj tik daudz linu! — meitene sūrojās.

—        Gan būs labi, bērnin, — sieva vinu mierināja. — Ja tu apsoli mani savā kāzu dienā saukt par krustmāti, es dziju savērpšu tavā vietā, tu tikai liecies gulēt.

Meitene to arī labprāt darīja.

Kad nākamajā rītā viņa pamodās, lini jau atradās savērpti uz galda. Un dzija bija smalka un vienāda. Karaliene gaužām nopriecājās par jauko dziju un vēl vairāk iemīļoja meiteni. Bet kalpones kļuva jo skaudīgākas un samelsa karalienei, it kā meitene esot teikusi, ka no šīs dzijas divdesmit četrās stundās varot noaust audeklu. Karaliene atkal sacīja, ja jau meitene tā teikusi, lai tad arī to izdarot. Ne jau nu tieši divdesmit četrās stundās, vina tai došot krietnu laika sprīdi vairāk. Šoreiz tāpat meitene nedrīkstēja sacīt «nē», tikai palūdza sev atsevišķu kambarīti, tad jau nu darīšot, ko varēšot.

Tā nu viņa atkal tur sēdēja raudādama, nezinādama nekādu padomu. Un atkal kambarītī ienāca veca sieva un vaicāja:

—       Kas tev lēcies, bērnin?

Sākumā meitene nemaz negribēja runāt, taču beidzot izsūdzēja savas bēdas.

—        Gan būs labi! Ja vien tu apsoli mani savā kāzu dienā saukt par krustmāti, tad es audeklu noaudīšu un tu vari likties gulēt, — vecā sieva solīja.

Meitenei tas nebija jāsaka divreiz, un viņa devās pie miera.

Kad nākamajā rītā meitene pamodās, uz galda atradās tik smalks un blīvs linu audekls, kādu vispār nemaz nedabū redzēt. Viņa paņēma audeklu un devās ar to pie karalienes, un karaliene tā priecājās par jauko audeklu, ka vēl jo vairāk iemīļoja meiteni. Taču citas kalpones nu iedegās aizvien lielākā skaudībā un prātoja, kā meitenei sariebt.

Un tad viņas sastāstīja karalienei, it kā meitene esot teikusi, ka no šā audekla divdesmit četrās stundās vina varot uzšūt kreklus. Ari šoreiz notika gluži tāpat kā iepriekš: meitene neuzdrīkstējās atzīties, ka neprot šūt. Viņa iegāja atsevišķā kambarītī, kas viņai tika ierādīts, un sēdēja tur raudādama. Tad atkal ienāca pie viņas veca sieva un sacīja, ka pašūšot kreklus, ja vien meitene savā kāzu dienā saukšot viņu par krustmāti. Meitene to apsolīja no visas sirds un, paklausīdama sievai, devās pie miera. Kad viņa no rīta pamodās, uz galda atradās linu audekla krekli. Tie bija tik smalki, kādus cilvēka acs vēl nebija skatījusi, tajos pat bija izšūts karalienes vārds.

Ieraudzījusi kreklus, karaliene aiz prieka sasita plaukstas.

—       Tik smalku šuvumu vēl savu mūžu neesmu redzējusi! — viņa izsaucās. Un kopš tā laika iemīļoja meiteni, itin kā tā būtu viņas pašas meita.

—      Ja tu vēlies precēt princi, vari viņu dabūt, — viņa sacīja meitenei, — tad tev nevajadzēs ņemt citus palīgus. Tu taču pati proti tik jauki vērpt un aust, un šūt.

Tā kā meitene bija daiļa, viņa princim patika, un vini nolēma rīkot kāzas. Bet tieši tobrīd, kad princis ar meiteni sēdās pie kāzu miēlasta galda, zālē ienāca nejauka vecene ar garu degunu — tas bija vismaz savas trīs olektis garš.

Tad līgava piecēlās no galda, palocījās un sacīja:

—         Labdien, krustmāti

—       Vai tiešām tā ir tava krustmāte? — princis vaicāja.

Jā, tā esot gan^

—       Nu, tad jau sēdies vien pie galda, — princis aicināja, bet kā viņam, tā citiem kāzu viesiem nemaz netikās sēdēt kopā ar tik nejauku veču.

Pēc maza brītiņa zālē atkal ienāca kāda vecene, kuras sēžamvieta bija tik plata un tukla, ka viņa ar pūlēm iespraucās pa durvīm. Līgava tūdaļ atkal piecēlās kājās un teica:

—         Labdien, krustmāti

Un princis atkal taujāja, vai tā esot viņa līgavas krustmāte.

Līgava un veča to apstiprināja, un princis teica, tad jau arī viņai jāsēžot pie galda.

Bet viņš vēl lāgā nebija apsēdies, kad zālē atkal iečāpoja veca sieva ar tik lielām acīm kā šķīvji, turklāt acis bija apsarkušas un asaroja, ka pretīgi bija skatīties. Līgava atkal piecēlās un teica:

—         Labdien, krustmāti

Un princis lūdza veceni sēsties pie galda. Liela prieka viņam nebija, un viņš nodomāja: «Dievs lai stāv man klāt! Ir nu gan manai līgavai krustmātes!»

Laiciņu pasēdējis, viņš vairs nespēja ciesties un vaicāja:

—           Kā tas nākas, ka manai daiļajai līgavai ir tik nejaukas un kroplīgas krustmātes?

—           To es tev tūdaļ paskaidrošu, — ierunājās viena no večām. — Es biju tikpat daiļa kā tava līgava, kad biju viņas gados. Taču savu garo degunu esmu dabūjusi tālabad, ka mūždien man vajadzēja sēdēt, vērpjot noslīgušai pār ratiņu, un tā nu mans deguns arī izstiepies, kā jau tu redzi.

—             Kopš saviem jaunības gadiem esmu sēdējusi pie stāviem, — ierunājās otra, — laidusi atspoli šurp turp, tālabad mana sēžamvieta ir tik liela, kā jau tu redzi.

Un tad ierunājās trešā:

—          Kopš bērna kājām esmu sēdējusi un šuvusi dienu un nakti. Tālab manas acis kļuvušas tik

nejaukas un apsarkušas, un tur nu nekas vairs nav darāms.

—       Ak tā, — princis sacīja, — labi, ka to dabūju zināt. Ja nu no šiem darbiem kļūst tik neglīts un nejauks, tad es savai sievai nekad neļaušu nedz vērpt, nedz aust, nedz šūt.

Zemnieks Vējabārda

Dzīvoja reiz vīrs un sieva, un viņiem bija viens vienīgs dēls, kuru sauca par Hansu. Sieva nolēma, ka dēlam būtu laiks doties pasaulē pameklēt darbu, un piekodināja vīram iet dēlam līdzi.

—        Raugi, lai mūsu dēls kļūst meistars par visiem meistariem, — viņa piebilda, dodama vīram celamaizi un kādā makā tabaku.

Tad nu tēvs ar dēlu iegriezās pie daudziem meistariem, bet tie visi sacīja, viņi gan dēlu varot izmācīt par krietnu meistaru, par tādu, kādi esot paši, taču ne vairāk.

Kad vīrs atgriezās mājās un pastāstīja to sievai, viņa sacīja: — Man alga viena, ko viņš mācās. Taču vienu tev teikšu: parūpējies, lai mūsu dēls kļūtu par meistaru meistaru.

Tad viņa atkal ielika kulē ēdienu un makā tabaku un vīrs ar dēlu devās ceļā.

Pagājuši gabalu, viņi nonāca pie aizsaluša ezera. Tur viņi satika kādu jātnieku melnā zirgā.

—        Uz kurieni iedami? — viņš vaicāja.

—        Esmu ceļā un gribu atdot savu dēlu mācībā, bet nekādi nevaru atrast īsto meistaru, jo mana sieva ir tik smalka, ka prasa, lai dēlu izmācītu par meistaru meistaru, — vīrs atbildēja.

—       Tad nu gan jums laimējies, — jātnieks atteica. — Esmu tieši tas vīrs, kāds jums vajadzīgs, un meklēju sev zelli, — viņš pievērsās jauneklim.

Viņš uzsēdināja Hansu meļņa mugurā, un viņi uzšāvās gaisā.

—        Nē jele, nē, pagaidi maķenīt! — jaunekļa tēvs sauca. — Man taču jāzina, kā tevi sauc un kur tu dzīvo!

—         Es dzīvoju gan ziemeļos, gan dienvidos, gan austrumos, gan rietumos, un sauc mani par zemnieku Vējabārdu, — meistars atbildēja. — Ja tu atnāksi pēc gada, es tev pateikšu, vai no tava dēla iznācis lietaskoks, — jātnieks atteica. Un aiztraucās kopā ar Hansu.

Pēc gada vīrs atnāca un gribēja izdibināt kaut ko par savu dēlu.

—         Gada laikā amatu vis neizmācīsi. Pagaidām viņš tikai prot zirgus ganīt.

Un tad viņi vienojās, ka vīrs atnāks atkal pēc gada, bet zemnieks Vējabārda paturēs Hansu mācībā.

Pēc gada viņi satikās tajā pašā vietā.

—        Vai tagad viņš ir apguvis mācību? — tēvs vaicāja.

—       Tagad viņš ir mans meistars, un tu viņu vairs nemūžam neredzēsi, — Vējabārda atteica. Un vīrs vēl nebija lāgā apskatījies, kad Vējabārda ar Hansu jau bija pazudis.

Kad vīrs pārnāca mājās, sieva vaicāja, kur tad palicis dēls un vai viņš nekad vairs nepārnāks. Un nu vīrs pastāstīja, kā viss noticis.

Taču sieva, izdibinājusi, ka vīrs nezina, kur atrodas dēls, sūtīja vīru no jauna ceļā.

—       Dēlu tu pārvedīsi mājās kauču vai no pašas elles, — viņa sacīja un iedeva vīram ceļakuli un tabakas maku.

Gabalu gājis, vīrs nonāca pie bieza meža, tas bija tik liels, ka viņš nostaigāja pa to visu dienu. Iestājās krēsla, un vīrs, pamanījis mazu gaišumu, devās uz to pusi. Pagājis krietnu gabalu, viņš nonāca pie nelielas mājiņas kalna malā, pie mājiņas stāvēja sieva un ar degunu smēla ūdeni, jo deguns tai bija gaužām garš.

—         Labvakar, māt, — vīrs sacīja.

—          Labvakar, — sieva atbildēja. — Veselus simt gadus neviens mani nav saucis par māti, — viņa piemetināja.

—         Vai varu pie tevis dabūt naktsmājas? — vīrs jautāja.

—        Nē, — sieva atteica.

Tad vīrs izvilka tabakas maku un iedeva sievai nelielu šņaucienu. Sieva aiz prieka sāka dejot un sacīja, ka viņš varot gan palikt te pa nakti. Kad nu viņi abi sēdēja sievas istabā, vīrs ievaicājās par zemnieku Vējabārdu. Sieva atbildēja, ka viņa neko par to nezinot, bet viņai esot vara pār visiem četrkājainiem dzīvniekiem, un varbūt kāds no tiem zināšot.

Un tad viņa pūta taurē un sasauca kopā visus dzīvniekus, taču par zemnieku Vējabārdu neviens neko nemācēja pateikt.

—       Mēs esam trīs māsas, — sieva ierunājās. — Kazi, viena no abām pārējām to zinās. Tu vari aizņemties manu pajūgu, tad nokļūsi pie otras māsas līdz vakaram, kauču tev būs jānobrauc trīssimt jūdžu.

Vīrs devās ceļa, un vakarā viņš jau bija nokļuvis pie otrās māsas. Arī tur mājiņas priekšā stāvēja sieva ar garu degunu un smēla no akas ūdeni.

—        Labvakar, māt, — vīrs sacīja.

—         Labvakar, — sieva atbildēja. — Veselus simt gadus neviens mani nav saucis par māti, — viņa piemetināja. |f

—        Vai varu pie tevis dabūt naktsmājas? — vīrs jautāja.

—        Nē, — sieva atteica.

Tad vīrs izvilka tabakas maku un iedeva sievai nelielu šņaucienu. Vecā aiz prieka sāka dejot un atļāva vīram palikt pie viņas pa nakti. Kad nu viņi tā sēdēja, vīrs ievaicājās par zemnieku Vējabārdu. Nē, viņa par to neko nezinot, bet sasaukšot visas zivis, varbūt kāda to varēšot pateikt.

Tad viņa pūta taurē un saskrēja visas zivis. Vecā sieva vaicāja zivīm, vai kāda pazīstot zemnieku Vējabārdu, bet neviena zivs tādu zemnieku nepazina.

—       Man ir vēl viena māsa, — sieva sacīja. — Kazi, viņa kaut ko zinās. Viņa dzīvo no šejienes sešisimt jūdžu, taču es tev aizdošu pajūgu, tā ka līdz vakaram tu būsi galā.

Vīrs devās ceļā, un, iekams bija iestājies vakars, viņš bija pie mērķa. Tur kāda sieva ar savu garo degunu bikstīja krāsnī pagales.

—       Labvakar, māt, — vīrs sacīja.

—         Labvakar, — sieva atbildēja. — Veselus simt gadus neviens mani nav saucis par māti, — viņa piemetināja.

—        Vai varu pie tevis dabūt naktsmājas? — vīrs vaicāja.

—       Nē, — sieva atteica.

Bet tad vīrs atkal izvilka savu tabakas maku un iedeva sievai veselu riekšavu tabakas. Vecā aiz prieka sāka dejot un atvēlēja vīram palikt te pa nakti. Tā sēžot, vīrs atkal ievaicājās par zemnieku Vējabārdu. Viņa par to neko nezinot, bet varbūt to zināšot viņas putni. Un sieva ar tauri saaicināja visus putnus kopā.

Visi putni atlaidās, visus viņa iztaujāja, trūka tikai ērgļa. Taču pēc maza brītiņa atlidoja arī ērglis, un, kad sieva to izprašņāja, ērglis pastāstīja, ka nākot tieši no zemnieka Vējabārdas. Tad sieva vēlēja, lai ērglis aiznes uz turieni vīru. Taču ērglis vispirms gribēja mazliet ieturēties un līdz nākamajai dienai atpūsties, jo pēc tālā lidojuma esot tā paguris, ka "tikko varot pacelties gaisā.

Kad nu ērglis bija ieēdis un atpūties, sieva izrāva no viņa astes vienu spalvu un tās vietā apsēdās vīrs. Tad ērglis pacēlās gaisā. Taču pie zemnieka Vējabārdas viņi nokļuva tikai pusnaktī. Kad viņi bija tur atlaidušies, ērglis sacīja:

—        Te durvju priekšā mētājas maitu kauli, bet tu neliecies par tiem ne zinis. Un tie tur iekšā guļ tik ciešā miegā, ka grūti būs viņus uzmodināt. Tu ej tūdaļ pie galda atvilktnes un paņem trīs maizes riecienus, un, ja dzirdi kādu krācam, tad izrauj no viņa galvas trīs matus. Tālab jau nu viņš neatmodīsies.

Vīrs darīja, kā ērglis bija vēlējis. Pai^mis maizes riecienus, viņš vispirms izrāva vienu matu. «Vai!» iekliedzās Vējabārda. Tad vīrs izrāva vēl vienu matu, un Vējabārda atkal iekliedzās: «Vai!» Taču, kad vīrs izrāva trešo matu, Vējabārda tā iekliedzās, ka vīram likās, māja sagrūs, bet Vējabārda nebija pamodies.

Pēc tam ērglis paskaidroja, kas vīram tagad darāms, un viņš rīkojās, tieši kā ērglis bija teicis. Aizgāja pie staļļa durvīm un atdūrās pret lielu akmeni. To viņš pacēla. Zem akmens gulēja trīs ēveļskaidas, arī tās vīrs pievāca. Tad viņš pieklauvēja pie staļļa durvīm, durvis ar joni atvērās. Viņš nometa trīs maizes riecienus, un no staļļa izlēca zaķis un riecienus apēda. Tad vīrs paņēma zaķi. Ērglis lika, lai vīrs izrauj no viņa astes trīs spalvas un to vietā lai noliek zaķi, ēveļskaidas, akmeni un apsēžas pats, tad ērglis viņu aiznesīšot uz mājām.

Kad ērglis gabalu bija palidojis, viņš notupās uz akmens un vaicāja: — Vai tu kaut ko redzi?

—        Jā, redzu vārnu baru mums sekojam, — vīrs atbildēja.

—        Tad mums vēl jāpalido kāds gabaliņš, — ērglis sacīja un laidās tālāk.

Pēc maza brītiņa viņš vaicāja: — Vai tu kaut ko redzi?

—         Jā, tagad vārnas mums cieši uz papēžiem, — vīrs atteica.

—        Izmet tagad tos trīs matus, kurus izrāvi no zemnieka Vējabārdas galvas, — ērglis sacīja.

Tikko vīrs to bija izdarījis, tūdaļ līdzenums bija kraukļu pilns, un tie vārnas padzina.

Tad ērglis ar vīru lidoja ilgu laiku. Beidzot viņš apmetās uz kāda akmens atpūsties un vaicāja: — Vai tu kaut ko redzi?

—        Gluži pārliecināts vis neesmu, bet man liekas, kāds mums seko.

—         Nu tad mums jālido vēl gabals, — ērglis sacīja. — Vai nu tu kaut ko redzi? — pēc brītiņa ērglis vaicāja.

—          Jā, nu sekotājs ir mums cieši uz papēžiem, — vīrs atteica.

—        Tad nomet zemē ēveļskaidas, kuras atradi zem akmens, — ērglis pavēlēja.

Vīrs tā arī darīja, un tai pašā mirklī zem viņiem izauga liels, biezs mežs, un zemniekam Vējabārdam bija jāatgriežas mājās pēc cirvja, lai varētu izlauzties mežam cauri.

Tad ērglis atkal lidoja kādu gabalu un, kad jutās noguris, nolaidās priedes galotnē. — Vai tu kaut ko redzi? — viņš vaicāja.

—         Jā, gluži pārliecināts neesmu, taču man liekas, ka tālumā kaut kas saredzams.

—       Nu tad palidosim vēl kādu gabalu, — ērglis sacīja.

—        Vai nu tu kaut ko redzi? — viņš pēc brītiņa vaicāja.

—       Jā, nu jau sekotājs mums ir cieši uz papēžiem, — vīrs atteica.

—        Met zemē akmeni, ko paņēmi pie staļļa durvīm, — ērglis sacīja.

Vīrs to darīja, un tūdaļ izauga varens kalns. Bet Vējabārda, lauzdamies kalnam cauri un nonācis kalna vidū, salauza vienu kāju, un tāpēc viņam bija jāatgriežas mājās pēc zālēm.

Bet ērglis pa to laiku ar vīru un zaķi pārlidoja mājās. Tur nonācis, vīrs aizgāja uz kapsētu un uzbēra zaķim virsū kapsētas zemi, tad zaķis pārvērtās par viņa dēlu Hansu.

Kad pienāca tirgus dienas, dēls pārvērtās par melnu zirgu un lūdza, lai tēvs viņu paņem līdzi uz tirgu.

—        Ja pie tevis kāds pienāks un gribēs mani pirkt, saki, ka prasi par mani simt dālderu. Tikai neaizmirsti man nonemt iemauktus, citādi es netikšu vaļā no zemnieka Vējabārdas, jo tas būs viņš, kas mani pirks.

Un tā arī notika. Pie vīra pienāca kāds zirgu tirgotājs, kas aplam bija iekārojis viņa zirgu, un samaksāja vīram simt dālderu. Kad darījums bija noslēgts un Hansa tēvs dabūjis simt dālderu, tirgotājs gribēja paņemt līdzi arī iemauktus.

—        Tā vis nebija norunāts, un iemauktus tu nedabūsi, jo man ir vairāki zirgi un man jābrauc uz pilsētu, — Hansa tēvs sacīja. Tad viņi izšķīrās. Bet vīrs vēl nebija pagājis necik tālu, kad Hanss atkal pārvērtās par cilvēku un, tēvam pārnākot mājās, jau sēdēja uz sola pie krāsns.

Nākamajā dienā Hanss atkal pārvērtās par bēru zirgu un teica, lai tēvs ņemot viņu līdzi uz tirgu.

—        Kad pie tevis pienāks kāds vīrs un gribēs mani pirkt, prasi par mani divisimt dālderu, tos viņš mīļuprāt samaksās un turklāt sadzers ar tevi līkopus. Bet, lai ko tu dzertu un lai ko tu darītu, neaizmirsti man noņemt iemauktus, citādi tu mani nekad vairs neredzēsi, — Hanss sacīja.

Un tā tas arī notika. Vīrs dabūja divisimt dālderu, sadzēra ar pircēju līkopus, taču neaizmirsa noņemt zirgam iemauktus. Viņš vēl nebija pagājis diezin cik tāļu, kad Hanss jau pārvērtās atkal par cilvēku un sagaidīja tēvu, sēdēdams uz sola pie krāsns.

Trešajā dienā viss notika gluži tāpat. Dēls pārvērtās par lielu dūkanu zirgu un teica, ka pircējs tēvam piedāvāšot trīssimt dālderu un pēc tam vēl krietnu cienastu. Bet, lai ko tēvs darītu un lai cik daudz izdzertu, viņš nedrīkstot aizmirst noņemt zirgam iemauktus, jo citādi dēlam visu mūžu būšot jāpaliek Vējabārdas varā.

Nē, iemauktus viņš neaizmirsīšot nonemt, tēvs apgalvoja.

Kad viņš ieradās tirgū un dabūja trīssimt dālderu, zemnieks Vējabārda tēvu tā piedzirdīja, ka viņš aizmirsa noņemt iemauktus, un Vējabārda aizjāja ar viņa zirgu. Pajājis kādu gabalu, Vējabārda gribēja iedzert vēl vairāk degvīna. Zirgam zem purna viņš pabāza nokaitētu naglu, zem astes — auzu tarbu, piesēja zirgu pie staba un pats iegāja krogā.

Zirgs stāvēja, mīņājās, sprauslāja un zviedza.

Tad garām gāja kāda meitene un iežēlojās par zirgu.

—       Ak tu nabadziņ, tev nu gan ir saimnieks, kas ar tevi tā apietas, — viņa sacīja un atraisīja zirgu, tā ka tas varēja pagriezties un nogaršot auzas.

—         Tas ir mans zirgs! — izsaucās zemnieks Vējabārda, iznācis no kroga.

Bet zirgs nokratīja iemauktus, metās uz pīļu dīķi un pārvērtās par zivtiņu. Vējabārda pārvērtās par lielu līdaku un metās zivtiņai pakaļ. Tad Hanss pārvērtās par balodi, bet Vējabārda — par vanagu, kas vajāja balodi.

Bet karaļa pilī pie loga stāvēja princese un noraudzījās šajās medībās.

—       Ja tu zinātu tik daudz, cik es, tad ielaistos iekšā pa logu, — bilda princese.

Balodis iešāvās pa logu, pārvērtās par Hansu un pastāstīja princesei, kas noticis.

—        Pārvērties par zelta gredzenu un uzmaucies man pirkstā, — princese sacīja.

—         Nē, tas neiet, — Hanss atteica. — Tad Vējabārda uzlaidīs karalim slimību un neviens viņu nevarēs izdziedēt, vienīgi pats Vējabārda, bet par to viņš prasīs zelta gredzenu.

—         Teikšu, ka esmu to mantojusi no savas mātes un negribu no tā šķirties, — princese sacīja.

Tad Hanss pārvērtās par zelta gredzenu un princese viņu uzmauca pirkstā, un Vējabārda viņu vairs nevarēja dabūt. Taču notika tā, kā jauneklis bija teicis: karalis saslima, un neviens viņu nevarēja izdziedēt, bet zemnieks Vējabārda prasīja princeses zelta gredzenu. Tad karalis aizsūtīja pie princeses pēc gredzena. Taču princese negribēja dot, jo esot to mantojusi no mātes. Karalis, to dzirdēdams, saskaitās un teica, ka gredzens viņam jādabūjot, vienalga, lai no kā tas būtu mantots.

—       Velti tu skaisties, — karaļmeita sacīja, — gredzenu es nevaru novilkt. Un, ja tu tā vēlies, tad tev tas jāņem kopā ar pirkstu.

—         Es tev palīdzēšu, gan tad mēs gredzenu novilksim, — Vējabārda sacīja.

—        Nē, paldies, tad jau es labāk izdarīšu to pati, — princese atcirta un aizgājusi pie pavarda, uztriepa uz gredzena pelnus.

Tad gredzens noslīdēja no pirksta un iekrita pelnos. Zemnieks Vējabārda pārvērtās par gaili, metās pavardā un kasījās, un rušinājās tā, ka pelni lidoja pa gaisu. Taču Hanss pārvērtās par lapsu un nokoda gailim galvu — un, lai arī zemnieks Vējabārda būtu bijis pats nelabais, tagad viņam bija pienācis gals.

Pluške

Dzīvoja reiz karalis un karaliene, un viņiem nebija bērnu. Tas karalieni tik gauži apbēdināja, ka sirdi viņai nomāca mūžīgas sēras. Laiku pa laikam karaliene sūrojās, ka pilī viss tik kluss un drūms. «Būtu mums bijuši bērni, tad nu gan te būtu rosība,» vina mēdza sacīt. Lai kur vina ceļoja pa savu valsti, ikvienā mājā, pat visnabadzīgākajā būdiņā, bērnu bija Dieva svētība. Un, lai kur arī karaliene iegāja, visur viņa dzirdēja, kā mātes rāja savus bērnus un šķendējās, ka ar viņiem esot tīrais negals. Karalienei tas šķita pārlieku jauki, un viņas sirds prasīt prasījās rīkoties tāpat.

Beidzot karalis un karaliene pieņēma kādu svešu meiteni. To viņi gribēja paturēt pilī un rāties uz viņu, itin kā meitene būtu viņu pašu bērns.

Kādu dienu meitenīte izskrēja aiz pils vārtiem un rotaļājās ar zelta ābolu. Garām gāja ubadze, kura staigāja apkārt, dāvanas lūgdama. Viņai līdzi bija maza meitene, un drīz vien abi bērni jau bija sadraudzējušies un svaidījās ar zelta ābolu. To ieraudzīja karaliene, kas sēdēja augšā pie pils loga. Viņa pieklauvēja pie rūts un sauca audžumeitu iekšā. Meitene arī ienāca, taču līdzi bija atvedusi ubadzes meiteni, un zālē abas ienāca rokurokā.

Karaliene sarāja savu audžumeitu.

—        Tev nepiederas klaiņot apkārt un rotaļāties ar skrandainu ubadzes bērnu, — viņa sacīja un grasījās ubadzes meiteni izsūtīt ārā.

—        Ja karaliene zinātu, ko var mana māte, tad nu gan viņa mani nedzītu ārā, — meitene sacīja. Un, kad karaliene viņu izprašņāja sīkāk, meitene pastāstīja, ka viņas māte varot izdarīt tā, ka karaliene dabūšot bērnu. Karaliene tam negribēja ticēt, bet meitene pastāvēja kā mūris pie sava, apgalvodama, ka katrs viņas vārds esot tīrā patiesība, lai tikai karaliene paaicinot šurp viņas māti.

Tad karaliene vēlēja meitenei, lai tā ietu un atvestu māti.

—       Vai tu arī zini, ko tava meita stāstīja? — karaliene vaicāja, kad ubadze bija ienākusi zālē.

—        Nē, — ubadze to nezināja.

—       Viņa stāsta, ka tu, ja vien gribētu, varētu izdarīt tā, ka es dabūšot bērnu.

—        Karalienei nu gan neklājas klausīties, ko melš ubadzes bērns, — sieva atbildēja un izgāja ārā.

Karaliene saskaitās un dzīrās ubadzes meiteni izdzīt ārā, bet tā plijās virsū kā rūgta nāve un palika pie sava.

—       Karalienei tikai jāiedod manai mātei kaut kas iedzert, tad viņai būs laba oma un viņa pateiks jums savu padomu, — meitene nerimās.

Tad nu karaliene nolēma pamēģināt. Ubadzi paaicināja vēlreiz un cēla priekšā gan vīnu, gan medaļu, lai dzer, cik uziet. Un pēc maza brītiņa ubadzes mēle atraisījās.

Tad karaliene no jauna sāka viņu izprašņāt.

—        Nu labi, došu tev padomu, — ubadze sacīja. — Vakarā, kad iesi pie miera, pavēli, lai guļamistabā ienes divas bļodas ar ūdeni. Tajās tu nomazgājies, bet ūdeni izgāz pagultē. No rīta, kad tu paraudzīsies, tur būs izaugušas divas puķes: viena skaista un otra nejauka. To skaisto puķi tu apēd, bet nejauko neaiztiec. Tikai iegaumē labi, ko teicu! — ubadze piebilda.

Jā, karaliene darīja tieši tā, kā ubadze bija teikusi. Viņa vēlēja ienest divas bļodas ar ūdeni, nomazgājās tajās un ūdeni izgāza pagultē. Kad nu viņa no rīta tur pavērās, tad ieraudzīja divas puķes. Viena bija pretīga un melna, bet otra tik starojoši skaista, kādu viņa savā mūžā nebija redzējusi. Karaliene tūdaļ puķi apēda, taču tā bija tik garda, ka viņa nespēja noturēties neapēdusi ari otru. «Nekāda nelaime man tālab nenotiks,» viņa domāja.

Kad pienāca karalienes stunda, viņai piedzima meitene, kam rokā bija pavārnīca un kas pati sēdēja uz āža. Meitene bija aplam pretīga un nejauka un, tikko nākusi pasaulē, sauca:

—         Māt!

—        Lai žēlīgs Dievs mani pasargā, ja es esmu tava māte! — karaliene izsaucās.

—         Nebēdājies, tūdaļ tev piedzims vēl viena, skaistāka, — uz āža sēdošā meitene stāstīja.

Pēc maza brītiņa karalienei pie'dzima vēl viena meitene. Tā bija tik daiļa un jauka, kādu karaliene savu mūžu nebija redzējusi; protama lieta, ka šo viņa gauži iemīļoja.

Vecāko viņa nosauca par Plušķi, jo tā bija pārlieku neglīta un izpūrusi un galvā viņai bija mice, kuras skrandas nokarājās pār seju. Karaliene viņu ne acu galā negribēja redzēt un mēģināja iespundēt atsevišķā istabā. Bet viss velti. Kur bija jaunākā māsa, tur vajadzēja būt arī viņai, un meitenes nebija šķiramas.

Kad meitenes jau bija paaugušās, reiz Ziemsvētku vakarā uz balkona pie karalienes istabas sākās briesmīgs tracis. Plušķe vaicāja, kas tur tā švirkstot un čaukstot.

—        Ak, labāk ij nevaicā, — karaliene atbildēja. Bet Pluške nelikās mierā, viņai visādā zinā tas jāizdibinot, un tad karaliene pastāstīja, ka trollienes tur svinot Ziemsvētkus.

Pluške teica, vina iešot un trollienes aizdzīšot projām, un, lai kā arī karaliene lūdzās likties mierā, nekas nelīdzēja. Plušķe gribēja tikt ārā, un viņai bija jātiek ārā un jāaizdzen trollienes. Taču viņa piekodināja karalienei, lai visas durvis būtu aizvērtas, pat spraudziņu nedrīkstot atstāt vaļā. Tad nu viņa ar pavārnīcu rokā devās ārā un dzina projām trollienes. Balkonā sākās briesmīgs jampadracis, sienas brikšķēja un brakšķēja, un tā vien likās, ka visa māja tūdaļ sagrūs. Bet nez, kā tas gadījās, kā negadījās, — vienas durvis mazliet bija pavērušās. Jaunākā māsa gribēja redzēt, kas notiek ar Plušķi, un pabāza pa spraugu ārā galvu. Bladāc, piešāvās viena trolliene, norāva princesei galvu un tās vietā pielika teļa galvu, un princese tūdaļ sāka rāpot četrrāpus un maut kā teļš. Kad Plušķe ienāca atpakaļ un ieraudzīja, kas noticis, viņa neganti rājās, ka māsa nav labāk uzmanīta, vai viņi domājot, ka nu esot labāk, ja māsa pārvērsta par teļu.

—         Taču es lūkošu viņu atpestīt, — viņa sacīja.

Viņa izlūdzās karalim labi iekārtotu kuģi. Bet stūrmani un kuģa vīrus viņai nevajagot, viņa ņemšot līdzi tikai māsu. Beidzot karalis ari padevās.

Plušķe aizburāja un vadīja kuģi uz to zemi, kur dzīvoja trollienes, un, piebraukusi ostā, piekodināja māsai palikt uz kuģa un izturēties klusi, klusi. Pati viņa uz sava āža aizjāja uz troļļu karalienes pili. Nokļuvusi tur, viņa ieraudzīja, ka viens logs ir vaļā un uz tā palodzes atrodas māsas galva. Viņa pieauļoja pie loga, pakampa galvu un aizjoņoja ar to projām. Troļļu karaliene brāzās viņai pakaļ, lai atdabūtu galvu, un viņai sekoja tik daudz trollieņu, ka ap Plušķi gā^ja ņigu ņegu. Taču āzis badīja ar ragiem, Plušķe dauzīja ar pavārnīcu, un trollienēm bija jāatkāpjas.

Plušķe sasniedza kuģi, noņēma māsas teļa galvu, uzlika tās vietā viņas pašas galvu, un māsa pārvērtās cilvēkā.

Tad Plušķe burāja tāltālu līdz svešai karaļvalstij .

Šis karalis bija bagāts atraitnis, un viņam bija viens vienīgs dēls.

Ieraudzījis svešo kuģi, karalis aizsūtīja turp cilvēkus izdibināt, no kurienes kuģis atbraucis un kam tas pieder. Kad karaļa ļaudis pienāca pie kuģa, viņi tur neredzēja nevienu dzīvu radību, izņemot Plušķi, kura jādelēja šurp turp pa kuģa klāju, un matu pinkas viņai nokarājās pār seju. Karaļa ļaudis pieklājīgi apjautājās, vai uz kuģa vairāk neviena nav.

—         Ir gan, mana māsa, — Plušķe atbildēja.

Karaļa ļaudis viņu labprāt vēlējās redzēt, taču Plušķe teica, to varēšot tikai tad, ja atnākšot pats karalis, un jādelēja tālāk ar āzi, ka klājs brikšķēt brikšķēja.

Kad kuģa ļaudis atgriezās un pastāstīja, ko redzējuši, karalis tūdaļ gribēja doties, lai palūkotos uz Plušķi, kura jādelē ar āzi. Karalim ierodoties, Plušķe aši izveda uz klāja savu māsu, kas bija tik daiļa, ka karalis uz vietas neprātīgi viņā iemīlējās. Viņš abas meitenes paņēma līdzi uz pili un jaunāko vēlējās padarīt par karalieni. Taču Plušķe to noraidīja un teica, ka karalis jaunāko māsu dabūšot tikai tad, ja princis solās apņemt par sievu viņu — Plušķi.

Skaidrs, ka karaļdēls nevēlējās ņemt tik pretīgu sievu. Bet galminieki un pats karalis viņu tik ilgi lūdzās, kamēr viņš beidzot piekāpās. Taču to viņš darīja ar smagu sirdi un sadrūmis.

Tad nu pilī gatavojās kāzām, gan cepa, gan vārīja, un, kad viss bija kārtībā, kāzinieki jāja uz baznīcu. Taču princim šis šķita visskumjākais jājiens, kādu viņš bija pieredzējis. Pašā priekšā jāja karalis ar savu līgavu, kas bija tik starojoši skaista, ka visi ļaudis apstājās un noraudzījās viņā, kamēr vien varēja saredzēt. Aiz viņiem jāja princis un viņam līdzās Plušķe uz sava āža ar pavārnīcu rokā. Likās, ka princis jāj uz savām bērēm, nevis uz kāzām, tik sadrūmis viņš bija un nebilda ne pušplēsta vārdiņa.

—       Kālab tu neko nerunā? — Plušķe vaicāja, kad viņi bija pajājuši kādu gabalu.

—        Ko lai es saku? — princis atjautāja.

—        Tu taču varēji pavaicāt, kālab es jāju uz tik riebīga āža, — Plušķe sacīja.

—        Kālab tu jāj uz tik riebīga āža? — princis vaicāja.

—       Vai tad tas ir riebīgs āzis? Tas ir visskaistākais zirgs, kādam mugurā līgava jebkad jājusi uz baznīcu, — Plušķe atbildēja. Un tai pašā mir-

kll āzis pārvērtās par tik lielisku zirgu, kādu princis savu mūžu vēl nebija redzējis.

Tad viņi atkal pajāja gabaliņu, bet princis joprojām bija grūtsirdīgs un nevarēja izteikt ne pušplēsta vārdiņa. Un Plušķe atkal jautāja, kāpēc viņš neko nesakot, un princis atbildēja, .viņš nezinot, ko lai sakot.

—        Tu taču varēji pavaicāt, kālab es turu rokā tik nejauku pavārnīcu, — Plušķe atbildēja.

—         Kālab tu turi rokā tik nejauku pavārnīcu? — princis vaicāja.

—         Nejauku pavārnīcu? Tas taču ir visskaistākais vēdeklis, kāds jebkad bijis līgavai, — Plušķe sacīja, un tai pašā mirklī pavārnīca pārvērtās par sudraba vēdekli, tik spožu, ka acis apžilba.

Viņi atkal jāja kādu gabalu, taču princis joprojām bija sadrūvis un klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Tad Plušķe no jauna vaicāja, kāpēc viņš neko nerunājot, un šoreiz teica, lai princis pavaicājot, kālab viņai galvā esot tik riebīga pelēka skrandu mice.

—       Kālab tev galvā ir tik riebīga pelēka skrandu mice? — princis vaicāja.

—         Riebīga skrandu mice? Tas taču ir spožs zelta vainags, kādu ikviena līgava varētu sev vēlēties, — Plušķe atteica, un tūdaļ tā arī notika.

Tad nu viņi pajāja krietnu gabalu, un princis joprojām bija sadrūvis un izskatījās, it kā būtu zaudējis valodu. Tad viņa līgava atkal ievaicājās, kāpēc viņš neko nesaka, un lūdza, lai viņš pavaicā, kālab viņas seja esot tik pelēka un derdzīga.

—         Kālab tava seja ir tik pelēka un derdzīga? — princis vaicāja.

—         Pelēka un derdzīga? Tev liekas, ka mana māsa ir daiļa, taču es esmu tūkstoškārt daiļāka, — līgava atbildēja. Un, kad karaļdēls pavērās viņā, viņa bija tik daiļa, ka princim šķita, daiļāku līgavu viņš savu mūžu nebija redzējis. Laikam gan tagad prinča mēle atraisījās, un viņš vairs nejāja, galvu nodūris.Tad viņi nosvinēja kāzas. Viņi ilgi dzīroja un līksmoja, un vēlāk karalis un princis ar savām līgavām aizbrauca pie līgavu vecākiem un tur no jauna svinēja kāzas. Ja tu pasteigsies uz to karaļa pili, kazi, arī tu dabūsi kādu malciņu kāzu dzēriena.

Ceļabiedrs

Reiz kāds zemnieku puisis sapņoja, ka dabūjis tālas zemes princesi par sievu. Šīs princeses vaigi bija sārti kā asinis un balti kā piens, un viņa bija neaptverami bagāta. Kad puisis atmodās, viņam tā vien likās, ka redz princesi kā dzīvu acu priekšā, un viņa bija tik daiļa, ka puisis nespēja bez viņas dzīvot. Tad viņš ņēma un visu, kas viņam piederēja, pārdeva, lai dotos pasaulē meklēt princesi.

Viņš gāja un gāja ilgi jo ilgi un, kad iestājās ziema, nokļuva kādā zemē, kur visi ceļi bija taisni kā auklas, bez vismazākā līkumiņa. Un, kad puisis bija nostaigājis tā savus mēnešus trīs, viņš nonāca kādā pilsētā. Tur pie baznīcas durvīm gulēja liels ledus bluķis, tajā atradās mironis, un visi cilvēki, iedami bluķim garām, to apspļāva.

Puisis nevarēja vien nobrīnīties, un, kad no baznīcas iznāca mācītājs, viņš pavaicāja, kāpēc cilvēki tā darot.

—       Šis mironis ir noziedznieks, — mācītājs atbildēja. — Viņam piesprieda nāvessodu par bezdievību, un tagad viņu nu apspļauda un zaimo.

—       Ko tad viņš tādu bija noziedzies? — puisis taujāja.

—       Dzīvē viņš bija vīna tecinātājs un piejauca vīnam ūdeni, — mācītājs atbildēja.

Puisis gan domāja, ka tas nemaz neesot tik aplam liels grēks un, ja nu vīna tecinātājs par to samaksājis ar savu dzīvību, tad gan viņu varējuši guldīt svētītā zemē un likt mierā pēc nāves.

Nē, to nevarējuši vis, nekādā ziņā, jo vajadzīgi cilvēki, kas viņu atbrīvotu no ledus, nopirktu kapsētā svētītu zemi, samaksātu kapračiem, tāpat arī ķesterim par zvanīšanu un mācītājam par trīs sauju zemes uzmešanu.

—       Kā tu domā, vai atradīsies kāds, kas maksās tādu bargu naudu, lai izglābtu grēcinieku? — mācītājs vēl pajautāja.

—       Jā gan, — puisis atteica. — Ja šo nabadziņu apbedītu, es samaksātu gan par darbu, gan vēl par bēru alu no tā mazumiņa, kas man ir.

Tad nu vīna tecinātāju atbrīvoja no ledus bluķa un apbedīja svētītā zemē, viņu apzvanīja ar baznīcas zvaniem, mācītājs uzmeta trīs saujas zemes, un pēcāk visi gan smiedamies, gan raudādami dzēra bēru alu.

Taču, kad puisis par visu bija samaksājis, daudz viņam pāri nepalika.

Viņš gāja tālāk, bet nebija nosoļojis diez cik tālu, kad pie viņa pienāca kāds vīrs un vaicāja, vai puisis nejūtoties pārlieku vientuļš, tā viens pats iedams.

Tā nu nepavisam neesot, jo viņam spietojot galvā daudz domu, puisis atbildēja.

Bet kalps viņam taču tomēr noderēšot, vīrs sacīja.

—         Nē, — puisis attrauca, — esmu paradis pats sevi apkalpot, un, lai arī es kalpu vēlētos, taču mana rocība neatļauj tādu pieņemt, jo man nav naudas ne viņa algai, ne uzturam.

—        Kalps tev nepieciešams, to es zinu labāk nekā tu pats, — virs piemetināja. — Un, ja tu mani negribi ņemt par kalpu, tad ņem par savu ceļabiedru. Apsolu, ka būšu tev noderīgs, un tas tev nemaksās ne pliku grasi. Es rūpēšos pats par sevi, un par uzturu un drēbēm tev velti galvu lauzīt.

Jā, ar tādiem noteikumiem puisis labprāt pieņēma ceļabiedru.

Tad viņi ceļoja tālāk, un ceļabiedrs parasti gāja pirmais, rādīdams ceļu.

Izstaigājuši daudzas zemes, viņi nonāca pie stāva kalna. Ceļabiedrs pieklauvēja pie kalna un lūdza, lai tas atveroties. Kalns tad arī atvērās, viņi iegāja tajā, un viņiem pretī nāca trolliene ar krēslu, sacīdama:

—       Esiet tik laipni un sēdieties! Tak jau būsiet noguruši.

—        Sēdies tu pati! — ceļabiedrs izsaucās.

Un tad trolliene apsēdās un, tikko bija apsēdusies, tā arī palika sēžam, jo krēsls, re, bija tāds, ka, apsēdies uz tā, cilvēks vairs netika nost.

Puisis un ceļabiedrs pa to laiku apstaigāja kalna iekšieni, un ceļabiedrs vērīgi lūkojās apkārt, līdz pamanīja šķēpu, kas karājās virs durvīm. Viņš visādā ziņā gribēja dabūt šķēpu un, ja to dabūšot, apsolīja trollieni atbrīvot no krēsla.

—       Nē! — trolliene izsaucās. — Prasi man visu citu, ko vien vēlies, tikai ne šo šķēpu, jo tas ir manu triju māsu šķēps. Tas pieder viņām visām trim.

—        Nu, tad tu vari te sēdēt līdz pasaules galam, — ceļabiedrs atteica.

To dzirdēdama, trolliene bija ar mieru atdot šķēpu, ja tikai pati tiktu atbrīvota.

Ceļabiedrs paņēma šķēpu un aizgāja, pamezdams trollieni sēžam.

Kad nu viņi bija gājuši pāri daudziem pakalniem un plašām ielejām, viņi atkal nonāca pie stāva kalna. Ceļabiedrs pieklauvēja, un notika gluži tāpat kā iepriekšējo reizi. Kalns atvērās, viņi iegāja tajā, un viņiem pretī nāca trolliene ar krēslu, lūgdama viņus apsēsties.

—        Tak jau būsiet noguruši, — viņa sacīja.

—       Sēdies vien pati! — ceļabiedrs pavēlēja, un ar trollieni notika tas pats, kas ar viņas māsu. Viņa sēdēja krēslā un nevarēja vairs piecelties.

Puisis un ceļabiedrs staigāja pa kalna iekšieni, un ceļabiedrs atvēra visus skapjus un atvilktnes, kamēr atrada, ko meklēja. Tā bija atslēga ar zelta pavedienu. To nu ceļabiedrs visādā ziņā gribēja dabūt un apsolīja atbrīvot trollieni no krēsla, ja viņš dabūšot šo atslēgu.

Trolliene teica, viņš varot dabūt visu citu, kas viņai piederot, bet šī atslēga esot viņas triju māsu atslēga, un to viņa nevarot atdot. Taču, kad trolliene dzirdēja, ka tādā gadījumā viņai būšot jāsēž krēslā līdz pastarai tiesai, viņa bija ar mieru atdot atslēgu, lai tikai viņu atbrīvojot no krēsla. Ceļabiedrs paņēma atslēgu ar zelta pavedienu, bet trollieni atstāja sēžam.

Un tagad viņi atkal gāja daudzas dienas pāri kalniem un cauri mežiem, līdz no jauna nonāca pie stāva kalna. Notika gluži tāpat kā abas iepriekšējās reizes. Ceļabiedrs pieklauvēja pie kalna, kalns atvērās, viņi iegāja tajā, un viņiem pretī nāca trolliene ar krēslu, aicinādama viņus apsēsties. Bet ceļabiedrs sacīja: — Sēdi tu pati! — Un tā trolliene palika sēžam uz krēsla.

Viņi abi vēl nebija izstaigājuši daudzās istabas, kad ceļabiedrs pamanīja aizdurvē uz kāda vadža karājamies cepuri. To nu viņš gribēja dabūt, bet trolliene apgalvoja, tā esot viņas triju māsu cepure, un, ja viņa to atdošot, tad kļūšot pavisam nelaimīga. Taču, dzirdot, ka viņai būšot jāsēž krēslā līdz pasaules galam, viņa teicās atdot cepuri, lai tikai vīrs viņu atbrīvojot no krēsla. Bet, līdzko ceļabiedrs bija dabūjis cepuri, tā atstāja trollieni sēžam gluži tāpat kā viņas māsas.

Kājojuši ilgu laiku, viņi nonāca pie kādas upes. Tad ceļabiedrs paņēma atslēgu un ar lielu spēku trieca to pret viņējā krasta kalnu, atslēga atsprāga atpakaļ, bet viņš svieda to vairāk reižu, kamēr no pavedieniem izveidojās tilts. Kad abi pa tiltu bija pārgājuši pāri upei, ceļabiedrs lūdza, lai puisis aši satinot pavedienus. «Ja mēs nepasteigsimies, atšausies trīs trollienes un mūs saplosīs,» viņš paskaidroja.

Puisis nu tina, cik aši vien spēja, un, kad bija palicis tikai viens pats pavediens, trollienes bija klāt. Viņas metās upē un tvarstīja pēc pavediena, taču viņām nelaimējās un viņas noslīka.

Pēc dažu dienu gājiena ceļabiedrs sacīja:

—        Nu mēs drīz vien būsim pie tās pils, kur dzīvo karaļmeita, par kuru tu sapņoji. Kad būsim tur nonākuši, tev jāiet iekšā un jāpastāsta karalim par savu sapni un kālab esi atnācis.

Un, kad viņi bija pienākuši pie pils, puisis gāja pilī iekšā, kur tika vēlīgi saņemts. Viņam ierādīja pašam savu istabu, bet viņa kalpam citu. Un ēdienreizē puisi pie galda nosēdināja līdzās karalim.

Ieraudzījis karaļmeitu, viņš to tūdaļ pazina, jo tieši šo princesi bija redzējis sapnī.

Viņš princesei pastāstīja, kālab atnācis, un viņa atbildēja, ka puisis viņai tīri labi patīkot un viņa esot ar mieru ņemt to par vīru, tikai iepriekš viņam jāizturot trīs pārbaudījumi. Piecēlusies no galda, viņa iedeva puisim zelta grieznes un teica:

—        Pirmais pārbaudījums — tev jāpaglabā šīs grieznes un rītdien pie pusdienām man tās jāatdod. Tas nav nekāds grūtais pārbaudījums, — viņa piebilda un nicīgi pavīpsnāja. — Taču, ja to nepaveiksi, tu zaudēsi savu galvu un to uzbāzīs ārā uz mieta kā to citu precinieku galvas, kuras tu vari saredzēt pa logu. — Un tur ap karaļa pili rēgojās galvas, itin kā vārnas, kas rudenī sēž uz sētas mietiem.

«Tā nu gan nav nekāda lielā māksla,» puisis nodomāja. Taču karaļmeita bija tik viltīga un izturējās pret viņu tik vēlīgi, ka puisis aizmirsa gan grieznes, gan pats sevi. Un, kamēr viņi dzīroja un līksmoja, princese nemanot izvilka grieznes puisim no kabatas.

Kad puisis vakarā iegāja savā istabā un pastāstīja, kā viņam veicies un ko princese teikusi par grieznēm, kuras viņam jāpaglabājot, ceļabiedrs vaicāja:

—       Vai tev ir grieznes, kuras viņa tev iedeva?

Puisis pataustīja kabatā, bet griežņu tur nebija, un, to noskaidrojis, puisis pavisam sadrūma.

—       Nu, nu, nezaudē drosmi! Raudzīšu, vai nevaru grieznes tev atdabūt, — ceļabiedrs viņu mierināja un aizgāja uz stalli. Tur atradās liels āzis, kas piederēja karaļmeitai. Āzis straujāk lidoja pa gaisu nekā gāja pa zemi. Ceļabiedrs paņēma triju māsu šķēpu un zvēla ar to āzim starp ragiem, vaicādams:

—        Cikos šonakt karaļmeita jās pie sava mīļotā?

Azis blēja un atbildēja, ka to viņš nedrīkstot teikt, bet, dabūjis vēl vienu belzienu, sacīja, ka karaļmeita nākšot pulksten vienpadsmitos. Ceļabiedrs uzlika galvā triju māsu cepuri, kļuva neredzams un gaidīja princesi. Viņa atnāca, iezieda āzi ar ziedi, ko bija atnesusi kādā ragā, un teica:

—         Celies gaisā, pāri jumtiem, pāri baznīcu torņiem, pāri zemei un ūdenim, pāri kalniem un lejām un aiznes mani pie mīļotā, kas mani šonakt gaida!

Bet, kad āzis cēlās gaisā, ceļabiedrs apsēdās uz āža princesei aizmugurē, un viņi aiztraucās pa gaisu gaisiemDrīz vien viņi nonāca pie kāda stāva kalna. Princese pieklauvēja pie kalna, un viņi devās iekšā pie princeses mīļotā troļļa.

—         Atkal atnācis jauns precinieks, kas grib mani apņemt par sievu, mīļo draudziņ, — karaļmeita sacīja. — Viņš ir jauns un glīts, taču es negribu nevienu citu kā tikai tevi, — viņa piebilda un kūvējās ar trolli. — Es viņam uzliku pārbaudījumu, un te būs grieznes, kuras viņam vajadzēja paglabāt. Paglabā tagad tu tās.

Un viņi abi sirsnīgi smējās, itin kā jau būtu nocirtuši puisim galvu.

—         Es tās paglabāšu rūpīgi jo rūpīgi un gulēšu savas līgavas skavās, kamēr kraukļi knābās puiša zarnas, — trollis sacīja un grasījās ielikt grieznes šķirstiņā aiz trim atslēgām. Taču tai mirklī, kad viņš ielika grieznes šķirstiņā, ceļabiedrs tās paķēra. Neviens viņu nevarēja redzēt, jo viņam galvā bija triju māsu cepure. Trollis aizslēdza šķirstiņu un atslēgu noglabāja dzeroklī. Tur puisim būšot pagrūti to atrast, trollis nosmējās.

Kad jau bija pāri pusnaktij, princese traucās uz mājām. Ceļabiedrs apsēdās uz āža princesei aizmugurē, un tā viņi drīz vien nokļuva pilī.

Nākamajā dienā puisi lūdza pusdienās pie karaļa galda, bet šoreiz princese nebija vis diez cik vēlīga. Viņa izturējās aplam lepni un augstprātīgi, ij skatīties negribēja uz to pusi, kur sēdēja puisis.

Kad viņi bija paēduši, princese savilka seju laipnā smaidā un piemīlīgi kā pats eņģelis vaicāja:

—         Saki, tev taču būs grieznes, ko es vakar iedevu paglabāt?

—         Nu, protama lieta, ka ir. Lūdzu, — puisis attrauca un, izrāvis grieznes no kabatas, svieda tās galdā. Princesi nepārņemtu lielākas bailes, ja puisis grieznes būtu iesviedis viņai sejā. Taču viņa savaldījās un laipni sacīja:

—        Ja nu tu tik labi prati paglabāt grieznes, tad laikam jau gan tev nebūs liela bēda paglabāt manu atslēgu ar zelta pavedienu, tā ka varēsi to man atdot rīt pusdienu laikā. Ja nu to nevarēsi, tev nocirtīs galvu, — viņa vēl piebilda.

Par to neesot ko raizēties, puisis sacīja un iebāza zelta atslēgu kabatā. Bet princese atkal kļuva gaužām laipnīga un vēlīga, un, kamēr viņi no visas sirds dzīroja un līksmoja, tā izzaga puisim no kabatas atslēgu.

Kad puisis iegāja savā istabā *m visu pastāstīja ceļabiedram, tas vaicāja:

—       Vai tev ir tā zelta atslēga, ko princese iedeva?

—        Jā, protama lieta, ka ir, — puisis atteica un iebāza roku kabatā, kur bija paslēpis atslēgu, taču atslēgas tur vairs nebija. Puisis tā pārbijās, ka nezināja, ko iesākt, ko darīt.

—        Nu, nu nezaudē tikai drosmi, vai nu tīri tā būs, ka nedabūšu atslēgu, — ceļabiedrs viņu mierināja. Viņš paņēma šķēpu un cepuri, aiztraucās pie kalēja, un kalējs uz viņa šķēpa uzlika simt mārciņu dzelzs.

Aizgājis uz stalli, puisis deva tādu belzienu āzim starp ragiem, ka tas novēlās zemē. Ceļabiedrs vaicāja:

—        Cikos šonakt karaļmeita jās pie sava mīļotā?

—         Pulksten divpadsmitos, — āzis noblēja.

Ceļabiedrs uzlika galvā cepuri un gaidīja, kamēr atnāks karaļmeita. Tā atnāca, iezieda āzi un teica tāpat kā pirmo reizi:

—          Celies gaisā, pāri jumtiem, pāri baznīcu torņiem, pāri zemei un ūdenim, pāri kalniem un lejām un aiznes mani pie mīļotā, kas mani gaida šonakt!

Tikko viņi dzīrās pacelties gaisā, ceļabiedrs apsēdās uz āža princesei aizmugurē, un viņi aiztraucās pa gaisu gaisiem. Drīz vien troļļa kalns bija klāt. Kad princese trīs reizes bija pieklauvējusi, viņi devās iekšā pie princeses mīļotā troļļa.

—         Kur tad tu paslēpi tās zelta grieznes, ko es tev vakar iedevu? — karaļmeita jautāja. — Precinieks man tās šorīt atdeva.

Tas nu esot pagalam nesaprotami, jo trollis tās ieslēdzis šķirstiņā aiz trim atslēgām un atslēgas paslēpis caurā dzeroklī. Taču, kad viņi šķirstiņu atslēdza un palūkojās, nekādu zelta griežņu tanī nebija. Tad nu princese pastāstīja, ka šoreiz iedevusi puisim savu zelta atslēgu.

—        Te tā ir, paņēmu to, puisim nemanot. Kur tu to tagad paslēpsi, ja jau viņš ir tik nadzīgs?

Jā, to trollis patiešām lāgā nezināja. Taču, maķenīt padomājuši, viņi izlēma, ka sakurs spēcīgu uguni un tajā atslēgu sadedzinās, tad taču puisis to nevarēs atrast. Kad viņi atslēgu meta uguni, ceļabiedrs jau bija sardzē un saķēra to. Neviens no abiem ceļabiedru neredzēja, jo viņam galvā bija triju māsu cepure.

Princese, laiciņu paciemojusies pie troļļa, kad tuvojās rīts, traucās uz mājām. Ceļabiedrs atkal apsēdās uz āža viņai aizmugurē, un viņi aši un laimīgi atgriezās pili.

Kad puisi lūdza pusdienās, ceļabiedrs viņam iedeva zelta atslēgu. Šoreiz princese izturējās vēl lielmanīgāk un augstprātīgāk nekā iepriekšējā reizē. Pēc pusdienām princese, savilkusi lūpas urskulī, sacīja:

—        Ceru, ka dabūšu to zelta atslēgu, kuru vakar tev iedevu paglabāt.

—        Jā, protama lieta, ka dabūsi. Te tā ir! — puisis attrauca un ar tādu spēku uzmeta atslēgu uz galda, ka pats karalis pietrūkās kājās.

Karaļmeita nobālēja kā mir _.s. Taču viņa savaldījās un laipni noteica, ka puisis rīkojies veikli. Tagad paliekot vēl viens neliels pārbaudījums.

—        Ja nu tu patiesi būsi tik izveicīgs un pagādāsi man rīt pusdienu laikā to, par ko es domāju, tad varēsi mani apņemt par sievu un paturēt, — viņa sacīja.

Puisis jau jutās itin kā uz nāvi notiesāts. Viņam likās, ka nav iespējams uzminēt to, par ko domāja princese, kur nu vēl to pagādāt. Ienācis savā istabā, viņš jutās galīgi satriekts. Taču ceļabiedrs mierināja, lai jele nezaudējot drosmi. Gan viņš to izdibināšot tāpat kā abas iepriekšējās reizes. Tad puisis beidzot nomierinājās un likās gulēt.

Bet ceļabiedrs traucās pie kalēja un dabūja uz sava šķēpa divisimt mārciņu dzelzs, pēc tam iegāja stallī un tā zvēla āzim pa pieri, ka tas zvalstījās no vienas sienas līdz otrai.

—        Cikos šonakt karaļmeita jās pie sava mīļotā? — viņš vaicāja.

—        Pulksten vienos, — āzis noblēja.

Kad tuvojās noteiktā stunda, ceļabiedrs jau stāvēja stallī ar triju māsu cepuri galvā un princese, ieziedusi āzi, runāja tāpat kā iepriekš, lai āzis ceļas gaisā un aiznes viņu pie mīļotā. Atkal viņi šāvās pa gaisu un ceļabiedrs sēdēja princesei aizmugurē.

Taču šoreiz viņa roka vairs nebija mierīga, jo piepeši viņš sāka princesi neganti šaustīt un zvetēja vienā zvetēšanā. Kad viņi atjāja pie kalna, princese pieklauvēja, kalns atvērās, un viņa iegāja pie sava mīļotā troļļa.

Iegājusi viņa vaimanāja un sūkstījās. Viņa nesaprotot, kas šodien noticis ar vēju. Tā vien šķitis, ka kāds kaustījis viņu un āzi, laikam gan visa viņas miesa esot zilimelna. Un tad viņa pastāstīja, ka precinieks pagādājis arī zelta atslēgu.

Kā tas varējis notikt, to nesaprata nedz viņa, nedz trollis.

—       Bet vai zini, ko es tagad izdomāju? — karaļmeita jautāja.

Nē, to nu gan trollis nezinot.

—        Jā, es sacīju, lai viņš man rītdien pagādā to, par ko es domāju, un tā ir tava galva. Mīļo draudziņ, vai tu domā, ka viņš to spēs izdarīt? — karaļmeita vaicāja, trolli apmīļodama.

—         Nē, laikam gan ne, — trollis bija gatavs zvērēt. Un viņš neganti smējās, un abi ar karaļmeitu bija cieši pārliecināti, ka puisis nevarēs pagādāt troļļa galvu, bet tās vietā noliks savējo, un kraukli viņam knābās acis.

Rīta stundai tuvojoties, princesei bija jāpošas mājup, taču vi* a žēlojās, ka viņu mokot briesmīgas bailes, mai liekoties, ka kāds sēžot uz āža viņai aizmugurē. Viena viņa baidoties atgriezties mājās, lai trollis viņu pavadot. Tad trollis paņēma savu āzi, jo viņam bija gluži tāds pats kā karaļmeitai, un labi iezieda āža pieri. Kad trollis grasījās kāpt āzim mugurā, ceļabiedrs pasteidzās apsēsties trollim aizmugurē, un viņi joņoja pa gaisu gaisiem uz karaļa pili. Bet ceļabiedrs slānīja gan trolli, gan āzi, tā ka āzis gandrīz vai iekrita jūrā, kurai lidoja pāri.

Trollis pavadīja karaļmeitu līdz pašai pilij un nogaidīja, vai viņa laimīgi tiks pilī iekšā. Taču, līdzko durvis pavērās, ceļabiedrs nocirta trollim galvu un metās uz puiša istabu.

—        Te būs tas, par ko karaļmeita domāja, — viņš sacīja.

Kad puisi lūdza pie galda un viņi bija ieturējuši maltīti, karaļmeita bija maiga kā dūja.

—       Vai tev būs tas, par ko es domāju? — viņa vaicāja.

—        Jā, protama lieta, ka tas man ir, — puisis atcirta un ar tādu spēku trieca troļļa galvu galdā, ka visas galda lietas apgāzās. Karaļmeita tīri vai sastinga. Taču viņa nevarēja noliegt, ka tieši par to bija domājusi un tagad puisis nu var viņu dabūt, kā viņa to bija solījusi. Tad rīkoja kāzas un visā valstī prieks un līksmība atbalsojās pat vismazākajā būdiņā.

Tad ceļabiedrs paaicināja puisi sāņus un sacīja, lai puisis aizverot acis un izliekoties, it kā viņš gulētu, bet, ja viņam dzīvība mīļa, viņš ne mirkli nedrīkstot aizmigt, iekams neesot princesi atpestījis no burvestības. Šo burvestību viņš varot izdzīt, šaustot princesi ar deviņām svaigām bērza rīkstēm. Pēc tam vēl jānovelk burvestības āda, nomazgājot princesi trejos piena traukos. Vispirms viņam jānoberžot princese ar vecām sūkalām, pēc tam jāieziežot ar paniņām un beidzot jānoskalojot ar saldu pienu. Rīkstes viņš nolicis pagultē, bet piena traukus kaktā. Viss esot pa rokai.

Jā, puisis apsolījās izpildīt ceļabiedra norādījumu.

Kad viņi vakarā bija apgūlušies, puisis izlikās aizmidzis. Karaļmeita pacēla galvu un atspiedās uz elkoņa, lai paraudzītos, vai puisis guļ. Viņa pakutināja puiša padeguni, bet viņš joprojām gulēja. Tad viņa papluinīja puiša matus un bārdu. Taču puisis gulēja kā akmens, tā vismaz karaļmeitai šķita. Tad princese izvilka lielu dunci, ko bija paslēpusi zem pagalvja, un dzīrās nogriezt puisim galvu. Bet puisis pietrūkās kājās, izrāva princesei dunci no rokām un viņu pašu sagrāba aiz matiem. Tad viņš princesi tik ilgi šaustīja ar rīkstēm, kamēr tās visas bija salūzušas. Pēc tam puisis iebāza princesi sūkalu traukā un ieraudzīja, kas viņa par nezvēru, — visa princeses miesa bija melna kā kraukļa spalvas. Taču, kad puisis bija karaļmeitu noberzis ar sūkalām un paniņām, noskalojis ar saldu pienu, burvestība bija izzudusi un princese bija kļuvusi daiļāka un maigāka nekā jebkad agrāk.

Nākamajā dienā ceļabiedrs sacīja, ka viņiem jādodoties ceļā. Jā, to pusis varēja darīt, tāpat arī princese, jo viņas pūrs jau izsenis bija kārtībā.

Naktī ceļabiedrs karaļa pils pagalmā bija sanesis visu zeltu un sudrabu, kas atradās trolla kalnā, un no rīta, kad viņi taisījās doties projām, pagalms bija tik pārpilns ar dārgumiem, ka pat lāgā pagrozīties nevarēja.

Šis pūrs bija vērtīgāks nekā visa karaļzeme un valsts, un viņi nespēja vien izprātoties, kā lai to visu dabū līdzi.

Taču ceļabiedram arī šoreiz netrūka padoma. Trollim bija palikuši seši āži, kas varēja lidot pa gaisu. Bet, tā kā viņi bija sakrāvuši āžiem mugurā aplam daudz zelta un sudraba, āži neparko nevarēja pacelties gaisā, un tad viņi gāja kājām, bet mantu, ko nespēja paņemt līdzi, atstāja karaļa pils pagalmā.

Kad nu viņi bija ceļojuši ļoti ilgi, āži bija tik noguruši un novārguši, ka vairs nespēja kustēties tālāk. Puisis un karaļmeita nezināja, ko iesākt, bet ceļabiedrs paņēma pūru uz muguras, uzlika vēl virsū āžus un, aiznesis tik tālu, ka līdz puiša mājām bija palikusi tikai kāda pusjūdze, teica:

—         Nu es no tevis šķiršos, tālāk iet es vairs nedrīkstu.

Taču puisis negribēja par to ne dzirdēt, ne par kādu naudu viņš negribēja šķirties no ceļabiedra. Tad ceļabiedrs vēl pagājās pusjūdzi, bet tālāk vairs ne. Un, kad puisis lūgtin lūdzās, lai taču nākot vismaz nosvinēt viņa atgriešanos mājās, ceļabiedrs atteica, ka to viņš nekādi nevarot.

Tad puisis vaicāja, kā lai viņš ceļabiedram atlīdzinot par visu, ko tas viņa labā darījis.

Un ceļabiedrs atbildēja, ja nu viņš visādā ziņā to gribot, lai tad puisis dodot viņam pusi no tā, kas viņam piederēšot pēc pieciem gadiem.

Jā, protama lieta, to viņš dabūšot.

Ceļabiedrs pazuda, puisis paslēpa visus savus dārgumus un atgriezās mājās tukšām rokām. Tad viņi svinēja puiša atgriešanos, un to daudzināja veselās septiņās karaļvalstīs. Kad dzīres bija beigušās, tad visu garo ziemu gan ar āžiem, gan ar puiša tēva divpadsmit zirgiem viņi veda mājās zeltu un sudrabu.

Pēc pieciem gadiem atnāca ceļabiedrs un gribēja saņemt savu daļu. Puisis bija sadalījis mantu divās milzum lielās dalās.

—         Vienu tu tomēr neesi sadalījis, — ceļabiedrs sacīja. **

—       Un kas tas būtu? Man gan liekas, ka visu esmu sadalījis.

—       Tev piedzimis dēls, un arī tas tev jāsadala divās dalās.

Jā, tā jau nu tas būtu. Un puisis paņēma šķēpu. Taču tai mirklī, kad viņš pacēla šķēpu un grasījās cirst, ceļabiedrs satvēra šķēpu un neļāva to darīt.

—      Vai tad tu nejūti prieku par savu bērnu? — ceļabiedrs vaicāja.

—       Tik priecīgs es savu mužu neesmu bijis! — puisis izsaucās.

—        Redzi nu, un tik priecīgs biju arī es, kad tu mani atbrīvoji no ledus bluķa, — ceļabiedrs atteica. — Paturi vien visu, kas tev pieder, man itin nekā nevajag, jo esmu lidojošs gars, — viņš piebilda.

Viņš bija tas vīna tecinātājs, kas bija atradies ledus bluķī baznīcas priekšā un kuru visi apspļāva, un tad kļuvis par ceļabiedru un par pateicību puisim visur izpalīdzējis, tāpēc ka puisis bija atdevis visu, kas viņam piederēja, lai guldītu ceļabiedru svētītā zemē. Viņam bija atvēlēts viens gads, lai puisi pavadītu, un šis gads bija apritējis, kad viņi izšķīrās pēdējoreiz. Un tad viņam atvēlēja satikt puisi vēlreiz. Bet šoreiz nu viņiem jāškiroties uz mūžu.

Peiks

Dzīvoja reiz vīrs un sieva. Viņiem bija dēls un meita, bērni bija dvīņi un tik līdzīgi viens otram, ka viņus varēja izšķirt tikai pēc drānām. Puisēnu sauca par Peiku. Kamēr vecāki bija dzīvi, labuma no zēna nebija nekāda. Viņš prātoja vienīgi par to, kā izmuļķot cilvēkus, jo bija blēžu niķu un delverlbu tik pārpilns, ka nevienu nelika mierā.

Pēc vecāku nāves kļuva vēl ļaunāk. Peiks negribēja ķerties ne pie kāda darba, izšķieda vecāku atstāto mantojumu un ķildojās ar visiem cilvēkiem. Māsa strādāja un pūlējās vaiga sviedros, bet ar to nepietika. Tad viņa sacīja brālim, viss esot sagājis grīstē tāpēc, ka brālis nekur negrib pielikt roku, un jautāja:

—        No kā mēs dzīvosim, kad tu visu būsi izšķiedis?

—        Tad es došos pasaulē un kādu piemuļķošu, — Peiks atbildēja.

—        Baidos, ka tad jau būs par vēlu, — māsa aizrādīja.

—        Gan jau redzēsim, — Peiks atcirta.

Kad nu Peiks visu bija notriecis, kas viņiem piederēja, viņš devās ceļā. Viņš gāja un gāja, līdz nonāca pie karaļa pils. Pils galerijā stāvēja karalis un, ieraudzījis Peiku, vaicāja:

—        Uz kurieni iedams, Peik?

—       Ak, es devos pasaulē, lai paraudzītos, vai nevarēšu kādu piemuļķot, — Peiks atteica.

—       Varbūt tu varētu piemuļķot mani? — karalis vaicāja.

—        Nē, to es nevaru, jo aizmirsu mājās savas blēdības nūjiņas, — Peiks atbildēja.

—       Vai tad tu nevari aiziet tām pakaļ? — karalis taujāja. — Es labprāt redzētu, vai tiešām tu esi tāds jokupēteris, kā ļaudis par tevi stāsta.

—        Nē, es nevaru paiet, — Peiks skaidroja.

—       Tad es tev aizdošu zirgu un seglus, — karalis sacīja.

—       Arī jāt es lāgā neprotu, — Peiks tielējās.

—        Mēs tevi uzcelsim zirga mugurā, un tad tev vajadzēs tikai kaut kā pieturēties, — karalis aizrādīja.

Peiks tik sparīgi kasīja galvu, itin kā gribēdams izraut savu matu ērkuli, un lāvās uzcelties zirga mugurā. Tur nu viņš sēdēja un zvalstījās uz visām pusēm, un karalis smējās, vēderu turēdams, jo tādu jātnieku vēl ne reizi nebija redzējis. Bet, kad Peiks bija iejājis mežā aiz paugura un karalis viņu vairs nevarēja saskatīt, viņš tik vareni iesēdās seglos kā pienaglots un aizauļoja tik aši, itin kā būtu nozadzis ir zirgu, ir seglus. Aizjājis līdz ciemam, viņš zirgu pārdeva.

Karalis pa to laiku staigāja apkārt, gaidīdams, kad atgriezīsies Peiks ar savām blēdības nūjiņām, un, iedomādamies, cik nožēlojams puisis izskatījās, kā siena maiss zvalstīdamies zirga mugurā un nezinādams, uz kuru pusi velties, lāgu lāgiem iesmējās. Bet aizritēja ilgs laiks, un Peiks nerādījās. Tad nu karalis saprata, ka

Peiks arī bez visām blēdības nūjiņām viņam izkrāpis ir zirgu, ir seglus. Karaļa sirdī uzvirmoja niknums, un viņš nolēma doties pie Peika un viņu nogalēt.

Taču Peikam bija kļuvis zināms, kad pie viņa ieradīsies karalis, un viņš vēlēja savai māsai uzlikt uz plīts katliņu un katliņā ieliet mazliet ūdens. Tiklīdz ieradās karalis, Peiks karsto katliņu, kurā burbuļoja ūdens, noņēma un uzlika uz malkas bluķa, bet pats stāvēja klāt un teicās vārām biezputru.

Karalis noskatījās viņa rīcībā un tā aizrāvās, ka pavisam aizmirsa, kālab bija te ieradies.

—        Cik tu gribi par šo katliņu? — viņš vaicāja.

—        Es bez tā nevaru iztikt, — Peiks atbildēja.

—         Kāpēc tad ne? Es par to samaksāšu, cik tu prasīsi, — karalis sacīja.

—         Nu jā, katliņš taču man aiztaupa ir darbu, ir naudu, — Peiks atteica. — Man nav jāved mājās malka, nav jāmaksā par malkas saskaldīšanu.

—        Nu labi, es tev par katliņu samaksāšu simt dālderu. Tu man esi noblēdījis ir zirgu, ir seglus, bet lai nu tas paliek, ja es tikai dabūju šo katliņu.

Nu, ja jau karalis katliņu tik ļoti vēloties, tad lai tā notiekot, Peiks atbildēja.

Atgriezies mājās, karalis tūdaļ saaicināja viesus. Ēdienu viņš bija nolēmis vārīt jaunajā katliņā, kuru nolika istabas vidū uz grīdas. Viesi nodomāja, ka karalis ir mazuliet jucis, piegrūda cits citam ar elkoņiem un klusībā smējās. Karalis tikai staigāja un staigāja ap katliņu, visu laiku runādams: «Jā, jā, tikai maķenīt pacietieties, tikai maķenīt pacietieties, tūdaļ tas vārīsies.» Bet katliņš nevārījās. Tad karalis saprata, ka Peiks arī šoreiz viņu izvazājis aiz deguna, bet nu viņš dosies ceļā un bez žēlastības Peiku nogalēs.

Kad ieradās karalis, Peiks stāvēja ārā pie škūna.

—       Vai tad katliņš nevārās? — Peiks vaicāja.

—       Nē, tas nevārās ne akls, un tagad tu man par to samaksāsi, — karalis sacīja un grasījās izvilkt dunci.

—        Jā, es tev ticu, jo tu nepaņēmi līdzi bluķi,.— Peiks paskaidroja.

—      Vai tik tu atkal nemelo? — karalis vaicāja.

—       Galvenais taču ir bluķis, bez tā katliņš nevar vārīties, — Peiks skaidroja.

—        Un cik tad tu par bluķi gribi?

Bluķis jau esot vērts savus trīssimt dālderus, bet, tā kā to iekārojis pats karalis, tad Peiks to’ atdošot par diviem simtiem.

Tā karalis dabūja bluķi, pārveda to mājās un atkal ielūdza viesus, uzlicis katliņu uz bluķa istabas vidū. Viesi nu domāja, ka karalis ir galīgi sajucis, un ņirgājās par viņu, bet karalis tikai staigāja ap katliņu un runāja vienā runāšanā: «Pacietieties maķenīt, tūdaļ tas vārīsies, tūdaļ vārīsies!» Bet, tāpat kā viņureiz, nekas nenotika.

Tad karalis saprata, ka arī šoreiz Peiks viņu piemuļķojis. Viņš sāka pluinīt sev matus un tūdaļ devās ceļā, lai Peiku nobeigtu. Šoreiz viņš puisi nežēlos, lai kā tas arī lūgtos.

Bet Peiks nolēma godam sagaidīt karali. Viņš nokāva aunu, piepildīja ar asinīm auna pūsli, uzsēja to māsai uz krūtīm, un paskaidroja, kas notiks un ko viņai darīt.

—        Kur Peiks? — karalis sauca. Viņš bija tik negants, ka viņa balss drebēja.

—        Viņš ir pavisam vārgs, tā ka tikko var kājas pavilkt, un tāpēc nule apgūlās, — māsa skaidroja.

—         Pamodini viņu, — karalis pavēlēja.

To nu gan viņa neuzdrīkstoties, jo Peiks esot briesmīgi nesavaldīgs.

—        Jā, bet es esmu vēl nesavaldīgāks, — karalis atcirta un ķērās pie jostas, lai izvilktu dunci, — un, ja tu viņu nepamodināsi, tad es…

Ak, tad gan viņa labāk pamodināšot Peiku; bet te Peiks gultā strauji pagriezās, izrāva nazi un iegrūda to pūslī, tā ka asinis izšļāca no māsas krūtīm un viņa pati kā beigta nokrita uz grīdas.

—        Vai tu prātu esi zaudējis, ka nogalini pats savu māsu, lai gan te stāv karalis un to noskatās!

—       Tas nav tik bīstami, kamēr es vēl elpoju, — Peiks atteica. Viņš piecēlās, izvilka āža ragu un sāka tajā pūst. Nospēlējis kāzu maršu, Peiks pielika ragu pie māsas lūpām un iepūta viņā dzīvību.

—       Ak tu pasaulīt! — karalis izsaucās. — Vai tiešām tu vari nogalināt cilvēku un no jauna iepūst viņā dzīvību?

—       Jā, ko tad lai es citu darītu? — Peiks atvaicāja. — Es taču varu nogalināt visus, kas ir manā tuvumā, jo esmu pagalam nesavaldīgs.

—       Jā, jā, es arīdzan esmu nesavaldīgs, un šis rags man jādabū. Es tev par to samaksāšu simt dālderu un piedošu arī, ka tu no manis izmānīji zirgu un seglus un vēl piemuļķoji mani ar to katliņu un bluķi.

Peikam gan bija ļoti grūti šķirties no raga, bet, tā kā to bija iekārojis karalis, tad jau nu viņam cits nekas neatlika kā atdot.

Karalis, dabūjis ragu, steidzās ar to uz māju un pārnācis tūdaļ gribēja izmēģināt raga spēku. Viņš sāka šķendēties un ķildoties ar karalieni un savu vecāko meitu, bet tās deva viņam pretī. Un tā nu, viņiem šķendējoties un ķildojoties, karalis izrāva dunci un nodūra gan sievu, gan meitu, bet citi tā izbijās, ka metās ārā pa durvīm.

Taču karalis staigāja šurp turp pa telpu un teica, ka tas nemaz neesot tik bīstami, kamēr viņš pats elpojot, gluži kā to bija sacījis Peiks.

Viņš paņēma ragu un pūta tajā cik jaudas, augu dienu un arī nākamo dienu, taču viss bija veltīgi. Ir karaliene, ir karaļa vecākā meita bija un palika beigtas. Un karalim vajadzēja viņas apbedīt un sarīkot bēru mielastu.

Tad karalis atkal devās pie Peika un gribēja viņu nogalēt. Taču Peiks zināja, ka karalis ieradīsies, un sacīja māsai:

—        Apmainīsimies ar drēbēm, un tad dodies projām un ņem līdzi visu, kas mums pieder.

Māsa žigli pārģērbās, sasaiņoja mantiņas un, cik aši vien spēdama, devās ceļā, bet Peiks palika mājās sēžam ar meitenes drānām mugurā.

—        Kur Peiks? .— karalis vaicāja briesmīgās dusmās, ienācis istabā.

—         Viņš aizbrauca, — māsas drēbēs pārģērbies Peiks atteica.

—         Būtu bijis viņš mājās, es uz vietas viņu nogalētu. Šitāds nelietis ir pelnījis nāvi.

—        Viņš zināja, ka ieradīsies karalis un viņu nogalinās, atmaksādams visus viņa blēžu stiķus, bet mani viņš pameta te vienu pašu bez naudas un ēdiena, — Peiks runāja tik smalki un pieglaimīgi, gluži kā meitene.

—        Nu tad jau nāc labāk man līdzi uz karaļa pili, nav nekādas jēgas te sēdēt un mirt badā.

Jā, tas Peikam bija pa prātam, un karalis viņu aizveda sev līdzi pie savām abām meitām, vēlēja mācīties viņam visu to, ko mācījās princeses, un izturējās pret viņu gluži kā pret savu paša meitu. Tagad karalim likās, ka viņam atkal ir trīs meitas, jo Peiks nodarbojās ar izšūšanu un dziedāja, un rotaļājās, un gulēja kopā ar princesēm.

Laiks ritēja, un vienā jaukā dienā ieradās kāds princis precībās.

—        Man ir trīs meitas, un tu pats vari izvēlēties, kuru ņemsi, — karalis sacīja.

Princis izteica vēlēšanos ieiet istabā un iepazīties ar karaļmeitām. Viņam visvairāk iepatikās Peiks, un viņš iemeta tam klēpī zīda tērpu. Tagad nu pilī rīkojās uz kāzām un cepa ēdienus, un darīja dzērienus. Pēc kāda laiciņa ieradās princis un karaļa radinieki un sākās kāzu svinības. Bet, kad tuvojās pirmās kāzu dienas novakare, Peiks vairs ilgāk neuzdrīkstējās palikt un aizlavījās projām. Līgava nebija nekur atrodama, un viesi aizbrauca uz mājām.

Karalis bija gan saniknots, gan noskumis un prātoja, kā tas viss varēja notikt.

Tad viņš uzkāpa zirgam mugurā un devās izjādē, jo mājās, pēc viņa domām, bija pārāk vientulīgi un skumji. Aizjājis līdz kādai pļavai, viņš ieraudzīja Peiku, kas sēdēja uz akmens un spēlēja mutes harmonikas.

—         Ak tad te tu sēdi, Peik? — karalis sacīja.

—        Jā, es to daru. Kur gan citur lai es sēdētu, — Peiks atbildēja.

—         Tu mani esi visādi un rupji piemuļķojis, — karalis uzņēma valodu, — tagad nāc man līdzi, jo es tevi nogalēšu.

—        Laikam gan man tas būs jādara, ja jau cits nekas nesanāk, — Peiks piekrita.

Kad viņi bija nonākuši pili, karalis pavēlēja uztaisīt mucu, lai tanī iebāztu Peiku. Gatavo mucu viņi vēla augstā kalnā. Tur nu Peikam bija jāguļ trīs dienas un jāpārdomā savi blēža stiķi, un tad karalis ar ļaudīm atnāks un nogrūdīs mucu fjordā.

Trešajā dienā nāca garām kāds bagāts vīrs, bet Peiks sēdēja mucā un dziedāja:

«Uz debesīm mans ceļš nu iet, bet eņģeli man mulki šķiet.»

Kad nu bagātais vīrs izdzirda šo dziesmu, tam par varītēm gribējās apmainīties ar Peiku vietām, un viņš vaicāja, cik tas maksātu.

Peiks atteica, ka tas maksā bargu naudu, jo ne jau katru dienu cilvēks var uzbraukt debesīs.

Vīrs bija ar mieru atdot Peikam visu, kas viņam pieder, viņš izsita mucai dibenu un ielīda mucā Peika vietā.

—        Laimīgu ceļu! — izsaucās karalis, atnācis pie mucas, jo viņš bija pārliecināts, ka mucā sēž

Peiks. — Tagad tu nobrauksi lejā ašāk, nekā braukdams ar briežiem, un nu būs beigas taviem blēža stiķiem un ari tev pašam, — viņš piebilda.

Muca vēl nebija novēlusies no kalna, kad no tās un vira, kas tajā sēdēja, nebija palicis pāri nenieka.

Taču, kad karalis atgriezās pili, Peiks jau sēdēja durvju priekšā un spēlēja savas mutes harmonikas.

—                  Ak tad tu atkal sēdi te? — karalis vaicāja.

—                  Jā, kur gan lai es citur sēdētu? — Peiks atvaicāja. — Esmu nodomājis uzcelt te par savu naudu mājvietu visiem maniem zirgiem un mājlopiem.

—                   Es taču tevi iegrūdu fjordā, vai tur tu dabūji visas šis bagātības? — karalis vaicāja.

—      Jā, tu mani iegrūdi ijordā, un, kad es nonācu dibenā, es varēju ņemt, cik man tik, gan

zirgus, gan govis, gan zeltu un citas mantas. Zirgi un govis tur staigāja veseliem bariem, bet mantas un zelts gulēja kaudzēm.

—       Un cik tu gribi, lai aizsūtītu mani to pašu ceļu? — karalis vaicāja.

—       Ak ko nu, tas tev nemaksās neko! Tu jau no manis arī neko neņēmi, un tāpēc es tevi nogrūdīšu fjordā bez maksas, — Peiks atteica.

Tad viņš iegrūda karali mucā un noripināja mucu lejā. Kad muca bija iegāzusies fjordā, Peiks devās atpakaļ uz karaļa pili. Tur viņš nosvinēja kāzas ar karaļa jaunāko meitu. Pēc tam viņš valdīja pār valsti, bet savas blēdības apslēpa tā, ka neviens vairs nerunāja par Peiku, bet gan par karali.

Mācītājs un zvaniķis

Reiz dzīvoja tik lielmanīgs mācītājs, ka, līdzko pamanījis kādu braucēju, tā tūdaļ saucis:

—       Nost no ceļa! Nost no ceļa! Te brauc pats mācītājs!

Kādudien, viņam tā braucot, pretī pagadījies pats karalis.

—         Nost no ceļa! Nost no ceļa! — mācītājs kliedzis. Taču karalis darījis, kā viņam paticis, un braucis tikai tālāk, tā ka šoreiz mācītājam pašam vajadzējis padot ceļu. Kad nu karalis piebraucis mācītājam klāt, tad teicis:

—       Rīt tev jāierodas karaļa pilī, un, ja tu nevarēsi atbildēt uz trim maniem jautājumiem, tad savas lielmanības dēļ zaudēsi ir mācītāja talāru, ir apkakli.

Tas nu mācītājam bija kaut kas pagalam neparasts. Rāties, lamāties, pavēlēt, jā, to viņš prata. Bet jautājumi un atbildes nepavisam nebija viņa stiprā puse. Tālab viņš paaicināja zvaniķi, par kuru stāstīja, ka tam esot labāka saprašana nekā pašam mācītājam, un teica, ka viņam neesot nekādas patikas iet uz karaļa pili. — Jo viens pats muļķis var vaicāt vairāk nekā desmit gudrie atbildēt, — tā viņš sacīja. Un viņš pierunāja zvaniķi iet uz pili viņa vietā.

Tā nu zvaniķis devās uz pili, uzvilcis mācītāja talāra un uzlicis tā apkakli. Karalis ar kroni galvā un scepteri rokā sagaidīja viņu uz pils kāpnēm. Viņš bija tik smalks, ka viss ap viņu mirdzēja un laistījās.

—       Ak tad tu atnāci gan, — viņš teica.

Jā, tiesa kas tiesa, viņš esot atnācis.

—         Nu tad vispirms pasaki man, cik tālu ir no austrumiem līdz rietumiem?

—      Vienas dienas brauciens, — zvaniķis atbildēja.

—        Kā tad tā? — karalis vaicāja.

—       Jā gan, saule lec austrumos un noriet rietumos, un paveic šo ceļu vienā dienā.

—        Labi, labi, — karalis atteica. — Bet saki man, cik augstu tu novērtē mani tādu, kāds es tagad stāvu tavā priekšā? — karalis vaicāja.

—      Jā, redzi, ja jau pašu Jēzu Kristu novērtēja uz trīsdesmit sudraba grašiem, tad es tevi nedrīkstu novērtēt augstāk par divdesmit deviņiem, — zvaniķis atbildēja.

—        Labi, labi. Ja nu tu esi tik gudrs, tad pasaki man, ko es tagadiņ domāju, — karalis tincināja tālāk.

—       Nu jā, tu laikam gan domā, ka redzi savā priekšā mācītāju, bet tad nu gan tu alojies, jo te stāv zvaniķis, — zvaniķis attrauca.

—       Ak šitā gan! Tagad vari iet uz mājām. Nu tu būsi mācītājs, bet mācītājs būs par zvaniķi, — karalis sacīja.

Un tā arīdzan notika.

Velns un fogts

Reiz dzīvoja fogts, liels nelietis un ļaužu izsūcējs. Kādudien pie viņa ieradās velns un grasījās paņemt fogtu sev līdzi.

—        Mūždien es dzirdu, ka ļaudis saka: velns būtu parāvis šo fogtu! Tagad nu tev jānāk man

līdzi. Tu esi tik negants, ka šaubos, vai vari kļūt vēl ļaunāks nekā jau esi, — velns sacīja.

—        Ja tu klausīsies, ko ļaudis runā, tad jau nespēsi pievākt visus neliešus, — fogts atcirta. — Jeb vai tu tomēr būsi tik laipns un darīsi visu to, ko ļaudis tev lūdz? Iespējams, ka tad es šoreiz tikšu sveikā cauri, — fogts teica.

Fogts bija pratis aizlikt pie ļaudīm par sevi kādu labu vārdu, un velns bija diezgan lētticīgs. Beidzot viņi vienojās, ka paies gabaliņu kopā. Pirmo, ko viņi satiks un par kuru ļaudis teiks: «Kaut velns to būtu parāvis!» — velns pakamps, un fogts paliks uz brīvām kājām. — Bet šiem vārdiem tad tiešām jānāk no sirds, — velns piebilda.

Vispirms viņi pienāca pie kādas būdiņas. Tur stāvēja sieva un kūla sviestu. Pamanījusi svešiniekus, viņa iznāca ārā palūkoties. Pa tam istabā ieskrēja sivēntiņš, apošņāja visus kaktus un iebāza purnu sviesta ķērnē. Ķērne apgāzās, un sivēns sāka laizīt krējumu.

—       Nav un nav nejaukāka lopiņa par sivēnu. Kaut velns tevi būtu parāvis! — izsaucās sieva.

—        Ņem nu sivēnu! — fogts mudināja.

—       Ak tad, tavuprāt, viņa man novēl sivēna gaļu? Ko tad pati cels galdā Ziemsvētku vakarā? Nē, to viņa neteica no visas sirds, — velns atrunājās.

Viņi gāja tālāk un pienāca pie citas mājas, kur mazulis bija pastrādājis visvisādas delverības.

—        Tu mani galīgi nokausēsi. Es tikai to vien daru kā piekopju tavas palaidnības, nerātnais bērns. Kaut velns tevi parāvis! — māte sauca.

—        Ņem taču šo mazuli! — fogts mudināja.

—       Nē, vai tad kāda māte savu bērnu nolādēs no visas sirds, — velns atbildēja.

Un viņi gāja tālāk. Ceļā viņi satika divus zemniekus.

—        Re, kur iet mūsu fogts, — viens no zemniekiem ierunājās.

—        Kaut velns viņu būtu parāvis uz karstām pēdām, šo zemnieku mocītāju! — izsaucās otrs.

—       Tas bija teikts no visas sirds! Nāc nu tikai līdzi! — velns skubināja.

Un šoreiz nelīdzēja nekādas izrunas un lūgšanās.

Kunga līgava

Reiz dzīvoja kāds bagāts zemnieks, kam piederēja liela māja, sudrabs lādē \m nauda, kas nesa augļus. Tomēr kaut kā viņam trūka, āre, viņš bija atraitnis. Kādudien viņa mājā strādāja kaimiņa meita. Meita viņam iepatikās, un, tā kā viņa bija nabaga ļaužu, tad saimnieks cerēja, ka, tiklīdz viņš ieminēsies par precībām, tā meita tūdaļ pat būs ar mieru. Un tā nu viņš sacīja meitai, ka esot nodomājis apņemt sievu.

—       Jā, jā, cilvēks jau daudz ko domā, — meita atcirta. Viņa smīnēja un prātoja, ka šis vecais rupucis gan varētu izdomāt ko citu.

—        Paklau, es taču gribēju sacīt, ka mana sieva būsi tu, — kungs turpināja.

—        Nē, lielais paldies! Ar šito es tev nevarēšu pakalpot, — meita atbildēja.

Kungs nebija paradis, ka viņam atteic, un, jo vairāk meita tielējās, jo vairāk viņš iekarsa. Un, tā kā viņš ar meitu netika nekādā galā, tad palaida zinu, lai atnāk meitas tēvs. Tēvam viņš teica, ja tas pielauzīšot savu meitu un tā būs ar mieru kļūt par viņa sievu, tad viņš atlaidīšot visus tēva parādus un piedevām vēl piesviedīšot to zemes gabalu, kas robežojot ar kaimiņa pļavu.

Protama lieta, ka viņš meitu pielauzīšot, tēvs atteica. Viņa jau esot vēl tīrais bērns un neapjaušot sava labuma.

Bet, lai kā tēvs pūlējās meitu pierunāt gan ar labu, gan ar ļaunu, tā ne dzirdēt negribēja par bagāto kungu, kauču viņš sēdētu līdz ausīm zeltā, vina atteica.

Kungs nu gaidīja dienu pēc dienas, beidzot viņa sirdi piestrēdza niknums un viņš zaudēja pacietību. Tad viņš sacīja meitenes tēvam, ja nu kaimiņš neturēšot savu solījumu, tad viņš pats arī kaut ko uzsākšot, jo ilgāk gaidīt vairs nedomājot.

Nabaga vīram vairs nebija nekāda padoma, un viņš teica kungam, lai tas rīkojot kāzas, salūdzot kāzu viesus un mācītāju un tad paaicinot vina meitu itin kā darbā. Un, kad nu vina atnākšot, lai kungs bez vārda runas piespiežot meiteni apprecēties, tā ka viņa pat nepagūstot apdomāties.

Kungam šis padoms bija pa prātam. Viņš vēlēja brūvēt dzērienus, cept un vārīt, lai kāzu mielasts būtu gods godam. Kad viesi jau bija sapulcējušies, kungs pasauca puisi un lika tam steigties pie kaimiņa un palūgt, lai dod viņam atvest to, ko apsolījis.

—        Bet, ja tu nebūsi atpakaļ pēc piecām minūtēm, tad es tevi!… — viņš izsaucās un padraudēja ar dūri. Kungs vēl nebija pabeidzis sakāmo, kad puisis jau aizjoza, ko kājas nes.

—         Man tev jānodod sveiciens no saimnieka un jālūdz, lai tu viņam aizsūti solīto, — puisis sacīja, — bet tam jānotiek tūdaļ, jo citādi var iziet plāni, kungs šodien varen spurīgs.

—       Jā, jā, aizteci lejā uz pļavu un paņem viņu sev līdzi, rau, tur jau viņa ir, — zemnieks rādīja.

Un puisis cilpoja uz pļavu. Tur saimnieka meita kasīja sienu.

—        Man jāpaņem tas, ko tavs tēvs apsolījis kungam, — viņš sacīja.

«Ak tā, viņi mani grib izāzēt!» meita nodomāja.

—        Nu labi! — vina atteica. — Tā ir mūsu sirmā ķēvīte. Ej un paņem viņu, tur jau tā stāv, piesieta viņpus pļavai.

Puisis uzlēca sirmajai ķēvītei mugurā un aizlēkšoja auļu auļiem.

—      Vai tu viņu atvedi? — kungs vaicāja.

—       Viņa stāv lejā pie durvīm, — puisis atbildēja.

—       Nu tad aizved viņu uz bijušās saimnieces istabu, — kungs pavēlēja.

—      Ak tu žēlīgais tētīt, kā lai es to izdaru? — puisis izsaucās.

—       Dari, kā es lieku! Un, ja pats netiec galā, paņem palīgus, — saimnieks norādīja. Viņš domāja, ka meitene laikam gan negribēs ar labu padoties.

Pavēries kunga sejā, puisis saprata, ka pretoties velti.

Viņš metās ārā un paaicināja palīgos visus kalpus, kas vien atradās mājās.

Daži no viņiem vilka, citi stūma no mugurpuses un beidzot uzdabūja ķēvi augšā un ievilka istabā. Tur jau bija nolikta līgavas rota.

—       Tā, nu tas ir padarīts, kungs. Bet tas bija grūtākais darbs, kādu jebkad esmu paveicis šajā mājā, — puisis sacīja.

—       Būs jau labi, par velti tu nenomocījies, — saimnieks atteica. — Sūti tagad iekšā sieviešus, lai izgrezno līgavu.

—       Tavu brīnumu! — puisis sauca.

—       Nu, bez izrunām! Lai sievieši izrotā līgavu un neaizmirst kā kroni, tā vainagu! — kungs pavēlēja.

Un tad puisis šāvās uz virtuvi.

—       Paklau, meitas, jums jāizgrezno par līgavu sirmā ķēvīte! Kungs acīmredzot grib uzjautrināt savus viesus.

Un tad nu meitas sakrāva visu rotu sirmajai ķēvītei virsū un teica, ka viss esot, kā nākas, galvā esot vainags un kronis arī.

—        Tad jau labi, ved viņu šurp! Es pats viņu saņemšu durvīs! — saimnieks atbildēja.

Tad kāpnes smagi nobūkšķēja, acīmredzot tā nebija tāda līgava, kas gāja viegliem solīšiem zīda kurpītēs. Bet, kad durvis atvērās un kunga līgava ieklumzāja goda istabā, tur sacēlās liela jautrība un pasprūda skaļi smiekli. Kungu šī līgava tā bija piemuļķojusi, ka viņš vairs ne akls nebildināja citu.

Pasaulē ir tādas sievas

Dzīvoja reiz vīrs ar sievu, un, kad iestājās pavasaris un vajadzēja sēt labību, viņiem nebija nedz sēklas, nedz naudas, par ko to nopirkt. Viņiem bija viena vienīga gosniņa, un tad nu vīram vajadzēja to vest uz pilsētu pārdot, lai par saņemto naudu nopirktu sēklas. Bet, kad pienāca laiks doties ceļā, sieva neparko negribēja atļaut braukt vīram, jo baiļojās, ka viņš ieņemto naudu nodzers. Tāpēc viņa pati devās ar govi ceļā un paņēma līdzi vēl vistu.

Netālu no pilsētiņas viņa satika miesnieku.

—      Vai tu, sieviņ, govi pārdosi? — tas vaicāja.

—       Jā, kā tad, ka pārdošu, — sieva atbildēja.

—        Un cik tu par to gribi?

—        Par govi es prasu vienu dālderi, bet par vistu simt dālderu, — sieva atbildēja.

—      Vista man nav vajadzīga, un gan tu to pārdosi, kad nonāksi pilsētā. Par govi esmu ar mieru maksāt vienu dālderi.

Viņa pārdeva govi un saņēma dālderi, bet pilsētā neviens negribēja maksāt simt dālderu par noplukušu, vecu vistu. Tad sieva devās atpakaļ pie miesnieka un teica:

—       Es nevaru vistu pārdot. Tev būs jāņem tā arī, ja jau esi nopircis govi.

—        Gan jau mēs par to vienosimies, — miesnieks atteica. Un tad lūdza sievu pie galda un cēla viņai priekšā ēdienu un sīvo, un sieva galīgi noreiba un zaudēja saprašanu.

Kamēr sieva gulēja, miesnieks viņu iebāza darvas mucā, bet pēc tam apvalstīja spalvās.

Atmodusies sieva pamanīja, ka visa ir klāta ar spalvām, un brīnījās: «Nez vai tā esmu es vai neesmu? Nē, es tā neesmu, tas laikam ir kāds liels, ērmīgs putns. Bet kā lai noskaidroju, vai tā esmu es vai neesmu? Jā, zinu gan. Ja, pārnākot mājās, teļi mani laizīs un suns neries, tad tā esmu es.»

Bet, līdzko suns pamanīja šo biedēkli, tas sāka neganti riet, itin kā pagalmā būtu ienācis zaglis un laupītājs.

«Nē, tā neesmu es,» sieva nosprieda. Un arī kūtī teļi, saozdami darvas smaku, negribēja viņu laizīt. Tad nu sieva uzkāpa uz šķūņa jumta un sāka vicināt rokas, būdama pārliecināta, ka tūdaļ pacelsies gaisā.

To ieraudzījis, vīrs paņēma bisi un sāka uz sievu tēmēt.

—         Vai dieniņ, nešauj jele, nešauj, tā esmu es! — sieva brēca.

—       Ak tu tā esi? Nu tad kāp zemē, nestāvi kā kaza uz jumta un dod man norēķinu!

Sieva nokāpa lejā no jumta, bet viņai nebija ne graša kabatā, jo no miesnieka dabūto dālderi viņa bija pazaudējusi.

—        Tu jau esi galīgi prātu izdzīvojusi! — vīrs dusmās iesaucās un teica, ka viņu pametīs un nenāks atpakaļ, ja ceļā nesatiks trīs tikpat muļkas sievas.

Un vīrs devās ceļā. Kādu laiciņu gājis, viņš ieraudzīja sievu, kura skraidīja tikko celtā mājā iekšā un ārā, turēdama rokās lielu, tukšu sietu. Ikreiz, skrienot mājā, viņa uzmeta sietam priekšautu, it kā tajā būtu kaut kas iekšā, un tad sietu iztukšoja uz grīdas.

—       Ko tad tu tur dari, sievel? — vīrs vaicāja.

—       Ak, es gribētu ienest mājā mazliet saulītes, tikai nekā nevaru to izdarīt. Tikko iznāku ārā, tā siets pilns līdz malām, bet, kā ieeju iekšā, — siets ir tukšs. Kad dzīvoju vecajā mājā, man saules bija atliku likām, kauču es to nemaz nenesu iekšā. Ja kāds man pagādātu sauli, es ar mīļu prātu tam samaksātu trīssimt dālderu.

—       Vai tev ir cirvis? — vīrs jautāja. — Tādā gadījumā es tev pagādāšu sauli.

Viņš dabūja cirvi un izcirta logus, jo mājas cēlāji to bija aizmirsuši izdarīt. Istabā tūdaļ iespīdēja saule, un vīrs dabūja trīssimt dālderu.

«Tā bija pirmā muļķe,» vīrs nodomāja un devās tālāk.

Pēc maza laiciņa

viņš nonāca pie kādas mājas, no kuras skanēja kliedzieni un brēcieni. Iegājis mājā, viņš ieraudzīja, ka sieva ar koku zvetē vīram pa galvu. Vīram bija uzvilkts galvā krekls bez izgriezuma.

—  Vai tu gribi nosist savu vīru, mīļā sieviņ? — ceļavīrs vaicāja.

—       Nē, es tikai gribu izsist kreklā caurumu, — sieva atbildēja.

Bet vīrs kliedza un vaimanāja.

—        Lai Dievs stāv tam klāt, kam jāvelk mugurā jauns krekls! — viņš sauca. — Ja kāds cilvēks iemācītu manai sievai iztaisīt kreklam caurumu citādā veidā, es viņam labprāt dotu trīssimt dālderu.

—           Tas viegli izdarāms, dodiet tikai man grieznes, — ceļavīrs atbildēja. Viņš dabūja grieznes, izgrieza kreklā caurumu un ar dabūtajiem trīssimt dālderiem devās tālāk.

«Tā bija otrā muļķe,» vīrs nodomāja.

Viņš gāja un gāja, kamēr nonāca līdz kādai mājai. Vīrs nodomāja iegriezties tanī maķenīt atpūsties. Un viņš iegāja istabā.

—       No kurienes nākdams? — sieva vaicāja.

—       Esmu no Piesaules draudzes, — viņš atbildēja.

—       Ak tad no aizsaules? Tad tu gan laikam pazīsi manu vīru Pēru otro!

Sieva bija trīs reizes precējusies. Pirmais un pēdējais vīrs bija bijuši varen neganti. Tāpēc viņa ticēja, ka otrais vīrs, kas bija bijis pret viņu tik labs, būs guvis aizsaulē svētlaimi.

—       Jā, protama lieta, ka es viņu pazīstu, — ceļavīrs atbildēja.

—         Kā tad viņam tagadiņ klājas? — sieva prašņāja.

—       Ak, ne visai labi, — atteica vīrs no Piesaules. — Viņš tur augšā staigā apkārt nabagodams, jo viņam nav nedz ēdiena, nedz dzērienu, nedz drānu, ko vilkt mugurā, nemaz nerunājot par naudu.

—       Žēlīgais Dievs! Viņam nu gan nepieklājas ciest aizsaulē tādu trūkumu, viņam, kas atstāja man tik lielu mantojumu. Visa istabaugša pilna ar viņa drānām, un vēl tur stāv liela lāde, pilna ar naudu. Ja tu būtu tik labs un paņemtu to viņam līdzi, tad dabūtu vēl piedevām zirgu un ratus, ar ko mantu aizvest. Zirgu un ratus viņš var paturēt un braukāt no mājas uz māju, tad viņam nevajadzēs staigāt kājām.

Piesaules draudzes vīrs saņēma veselu vezumu ar drānām, lādi, pilnu ar spožu sudraba naudu, un tik daudz ēdamā un dzeramā, cik pats vēlējās. Visu to saņēmis, viņš iekāpa ratos un aizbrauca.

«Tā bija trešā,» vīrs nodomāja.

Bet šīs sievas trešais vīrs tobrīd laukā ara un, pamanījis, ka svešinieks aizbrauc ar zirgu un ratiem, steidzās uz mājām un vaicāja sievai, kas tas tāds bijis, kas aizbraucis ar viņa bēro.

—         Ak tas? Tas bija no aizsaules draudzes. Viņš teica, ka manam nelaiķa otrajam vīram Pērām aizsaulē klājoties gaužām ļauni, viņš klīstot no mājas uz māju, un viņam neesot nedz ēdamā, nedz dzeramā, arī naudas ne. Tad nu es viņam iedevu visas Pēra otrā drēbes un veco lādi ar sudraba dālderiem.

Vīram tūdaļ viss bija skaidrs. Viņš apsegloja zirgu un aizauļoja. Pēc neilga laika viņš bija gandrīz jau panācis tīru, kas sēdēja uz vezuma un brauca. Bet šis, to pamanījis, iebrauca zirgu ar ratiem mežā, izrāva sarus no zirga astes un uzšāvās paugurā. Zirga sarus viņš piesēja pie bērza, bet pats nometās zem koka un blenza mākoņos.

—        Nē, ak nē! — viņš it kā pats sev sacīja, kad pie viņa piejāja Pērs trešais. — Nē, kaut ko tādu nemūžam neesmu redzējis! Kaut kas neiedomājams!

Pērs apstājās, vēroja vīru un domāja, nez vai nabaga cilvēks ir pie pilna prāta, jo ko gan tas viss varētu nozīmēt? Beidzot viņš vaicāja:

—        Ko tad tu tā guli un blenz mākoņos?

—        Nē, kaut ko tādu savu mūžu neesmu redzējis. Nule viens vīrs ar savu bērīti uzbrauca debesīs. Redzi, te pie bērza vēl palikuši zirga astes sari, un tur debesīs tu vari redzēt bēro zirgu.

Pērs uzmeta acis mākoņiem, pēc tam paraudzījās uz ceļavīru un sacīja:

—       Es redzu vienīgi zirga astes sarus pie bērza.

—       Nu kā tad, tur stāvēdams, tu neko nevari saredzēt, bet nāc apgulies un tad raugies debesīs, tikai nenolaid acis no mākoņiem.

Kamēr nu Pērs trešais gulēja un raudzījās mākoņos, līdz acis viņam sāka asarot, svešais vīrs uzkāpa mugurā viņa zirgam un aizbrauca bērīti ar visu vezumu. Kad uz ceļa sāka rībēt rati, Pērs trešais atguvās, bet bija tā apjucis, ka pat neatjēdza dzīties svešajam pakaļ, un, kad taisījās to darīt, jau bija par vēlu.

Tā nu viņš palika ar tukšām rokām, un, kad pārnāca mājās un sieva viņam vaicāja, kur palicis zirgs, viņš atbildēja:

—        To es arī nosūtīju Pērām otrajam, jo, manuprāt, nebūs jauki, ja viņš braukās debesīs ar darba ratiem. Tagad viņš varēs pārdot darba ratus un nopirkt sev labus braucamos ratus.

—       Lielais paldies! — sieva izsaucās. — Nebūtu domājusi, ka tu esi tik labs.

Kad vīrs, kas bija dabūjis sešisimt dālderu un veselu vezumu ar drānām, un turklāt vēl naudu, pārbrauca mājās, viņš redzēja, ka lauki aparti un apsēti. Vispirms viņš vaicāja sievai, no kurienes viņa dabūjusi sēklu.

—      Ak, — viņa atbildēja. — Allažiņ esmu dzirdējusi: ko cilvēks sēj, to viņš arī pļauj. Tad nu es iesēju visu sāli, kas mums bija mājās, un tiklīdz uzlīs lietutiņš, esmu pārliecināta, ka sāls uzdīgs.

—       Muļķe tu esi un muļķe paliksi, kamēr vien dzīvosi. Bet, lai nu būtu kā būdams, tās citas sievas nav ne par matu labākas, — vīrs noteica.

Muļķa vīri un gudrās sievas

Bija reiz divas sievas, kuras ķildojās, kā jau sievas to mēdz darīt, un, ja viņām nebija cita, par ko ķildoties, tad viņas sāka ķildoties par saviem vīriem, kurš no tiem esot lielāks muļķis. Beidzot viņas sanāca gandrīz vai matos, jo, protama lieta, — vieglāk izraut nazi nekā beigt ķildu.

Viena no sievām teica, ka neesot nekā tāda, ko vīrs viņai neticētu, ja viņa to apgalvotu, jo viņš esot stulbs kā trollis. Otra pastāvēja, ka viņas vīrs darīšot visnegudrākās lietas, ja vien viņa teikšot, lai viņš to dara, jo viņš esot tāds stulbiķis, ka itin neko nesajēdzot.

—         Labi, pamēģināsim, kura vislabāk pratīs savu vīru piemuļķot, tad redzēsim, kurš no viņiem ir tas stulbākais, — viņas nolēma. Un pie tā arī palika.

Kad vīrs pārnāc# no meža, viena sieva sacīja:

—       Vī, manu dieniņ, kāds tu izskaties! Tu laikam gan esi slims, izskaties gluži tā, it kā nāve tev būtu zobu galā!

—       Visa nelaime ir tā, ka esmu izsalcis un izslāpis, — vīrs atbildēja.

—        Dievs lai stāv mums klāt! — sieva izsaucās. — Ar tevi ir ļaunāk un ļaunāk! Tu jau izskaties kā mironis. Tev jāapguļas. Drīz tu noliksi karoti!

Un tā viņa noņēmās, kamēr vīrs noticēja, ka viņam patiesi nāve klāt. Sieva piedabūja, ka viņš apgūlās, salika rokas uz krūtīm un aizvēra acis, tad viņa vīru iestūķēja šķirstā. Bet, lai vīrs nenosmaktu, viņa šķirsta vākā bija izurbusi dažus caurumus, tā ka viņš varēja maķenīt palūkoties ārā un ieelpot svaigu gaisu.

Otra sieva paņēma divas kārstuves un apsēdās kārst vilnu, lai gan tādas nemaz nebija. Vīrs ienāca istabā un noraudzījās šajos kumēdiņos.

—           Nav nekāda liela labuma, ja ratiņam trūkst riteņa, bet, ja sieva kārš vilnu bez tās, tad viņa nav savā prātā.

—        Bez vilnas? Protams, ka man ir vilna, tu tikai to nevari saredzēt, jo tā ir aplam smalka, — sieva atcirta.

Beigusi kārst, viņa paņēma ratiņu un sāka vērpt.

—        Nē, tas nu ir par traku! Tu taču min ratiņu, bet tajā nav vilnas, — vīrs izsaucās.

—       Ko, nav vilnas? Protams, ka vilna ir, tikai tā ir tik smalka, ka jābūt gaišākām acīm, lai to saredzētu! — sieva izsaucās.

Beigusi vērpt, viņa sagatavoja stāvus un sāka aust. Pēc tam noņēma audumu un izgrieza no tā vīram svārkus. Kad svārki bija gatavi, sieva tos pakāra istabaugšā.

Vīrs nevarēja saskatīt ne audumu, ne svārkus, bet galu galā nosprieda, svārki esot tik smalki, ka viņš nespēj saredzēt, un sacīja:

—       Jā, jā, ja nu tie ir tik smalki, tad jau tādi arīdzan būs!

Kādudien sieva viņam sacīja:

—         Tev jāiet bērēs, jo šodien apbedīs mūsu sābri, tad nu uzvelc jaunos svārkus.

Ja jau nu jāiet, tad jāiet. Un sieva viņam palīdzēja uzvilkt jaunos svārkus, kas bija tik smal

ki, ka vīrs viegli varētu tos saplēst, ja pats vilktu mugurā.

Kad nu vīrs atnāca sābra sētā, visi jau bija krietnā dūšā, un viņu skumjas nekļuva lielākas, redzot vīru jaunajās drēbēs. Bet, kad nu bērinieki dzīrās doties uz kapsētu un mirušais paglūnēja pa šķirsta caurumu, viņš sāka smieties skalā balsī.

—          Nē, nu gan man jāsmejas! Dienvidsētas Ule taču atnācis uz manām bērēm gluži pliks! — viņš izsaucās.

Bērinieki, to dzirdēdami, pasteidzās noņemt šķirstam vāku, un sābris, kas bija atnācis jaunajos svārkos, vaicāja, kā gan tas iespējams, ka vīrs, kas guļot šķirstā, smejoties. Pareizāk būtu, ja viņš raudātu.

—         Raudas nevienu no kapa neuzcels, — sābris atbildēja. Bet, kad abi aprunājās, tad atklājās, ka visu to sagudrojušas viņu sievas. Tad vīri devās uz mājām un rīkojās gudrāk nekā jebkad līdz šim. Un, ja nu kāds gribētu zināt, ko viņi darīja, lai tad pavaicā rīkstēm.

Saturs

Godīgi nopelnītā nauda ………………………..

Kā Pelnruškis sacentās ēšanā ar trolli ………………………………………………..

Par puisi, kas gāja pie Ziemeļvēja atprasīt savus miltus

Uzticīgais un Neuzticīgais ……………………..

Nepateicība ir pasaules alga ….

Austrumos no saules un rietumos no mēness

Kuru sievietes mīl, tam labi klājas

Bagātais tirgonis Pērs ………………………….

Zosu ganīte Ose ……………………….

Milzis, kas staigāja apkārt bez sirds

Trīs krustmāminas ………………………………

Zemnieks Vējabārda ……………………………

Pluške …………………………………………………

Ceļabiedrs …………………………………………..

Peiks …………………………………………………..

Mācītājs un zvaniķis ………

Velns un fogts

Kunga līgava ………………………………………

Pasaulē ir tādas sievas ………………………….

Muļķa vīri un gudrās sievas ….

NORVĒĢU PASAKAS Sastādījusi un tulkojusi E. Kliene

Redaktore V. Stabulniece Mākslinieks 1. Zvagūzis Mākslinieciskais redaktors G. Kmtojs Tehniskā redaktore I. Dorofejeva Korektore B. Vārpa

Nodota salikšanai 01.09.94. Parakstīta iespiešanai 13.01.95. Formāts 60x84/16. Ofseta papīrs. Ofseta tehnika. 9,77 uzsk. iespiedi.; 5,42 izdevn. 1. Pasūt. Nr.

«Zinātne», Turgeņeva ielā 19 Reģistrācijas apliecība Nr, izdevniecības «Zinātne» open cehā, Dzērbenes ielā 14,

Content

Kliene Elija Norvēģu pasakas

Godīgi nopelnītā nauda

Ka Pelnruškis sacentās ēšanā ar trolli

Par puisi, kas gāja pie Ziemeļvēja atprasīt savus miltus

Uzticīgais un Neuzticīgais

Nepateicība ir pasaules alga

Austrumos no saules un rietumos no mēness

Kuru sievietes mīl, tam labi klājas

Bagatais tirgonis Pērs

Zosu ganīte Ose

Milzis, kas staigāja apkārt bez sirds

Trīs krustmāmiņas

Zemnieks Vējabārda

Pluške

Ceļabiedrs

Peiks

Mācītājs un zvaniķis

Velns un fogts

Kunga līgava

Pasaulē ir tādas sievas

Muļķa vīri un gudrās sievas

Saturs