Sņeģirevs Genādijs

Par briežiem

Genādijs Sņeģirevs

Par briežiem

.

Jau vairākas dienas mēs jājām pa taigu. Zirgi gan slīga muklājā, gan klupa un krita pār akmeņiem. Ar lielām pūlēm tie lauzās cauri biezoknim, bet, ceļoties pāri kalnu upītei, straume nogāza zirgu,un es tik tikko nenoslīku.

Un ik reizes mūsu pavadonis tuvietis Čodu sacīja:

—     Ar briežiem mēs būtu jau kalnos!

Es degu nepacietībā ieraudzīt briežus: kas tie ir par brīnumainiem dzīvniekiem — skrien pāri purvam bez taciņas un negrimst, upes pārpeld bez atelpas.

ESAM KLĀT

Bijām tikuši pāri vienam kalnam, pāri otram, uz trešā vairs neauga eglītes, bet milzīgas ciedras ar aplauzītām galotnēm. To bija izdarījuši lāči, lai tiktu klāt ciedru čiekuriem.

Priekšā vēl viens kalns. Uz tā nekas neaug: zemi nopūtis vējš, rēgojas tikai akmeņi.

Es gribēju pavaicāt Codu, vai drīz būsim galā, bet nepaguvu. Lejā, kalna pakājē, es ieraudzīju baltas sūnas… un sūnās, gluži kā laivas viļņos, līgojās briežu muguras un ragi.

Mēs nokāpām no zirgiem strauta malā pie čumas. Aiz čumas… man sākumā likās, ka paceļas vesels apdegušu krūmu mežs, bet, ieskatoties vērīgāk, izrādījās, ka tur guļ briežu bars, un tie nav vis krūmi, bet gan briežu ragi. Kādi ragi tikai tur nebija! Gan augsti un gari, gan žuburoti un plati, bet kāda brieža ragiem bija tik daudz atzarojumu, ka tie liecās uz leju, aiz ausīm.

Zemē rindās sakrauti baļķi, un pie tiem piesieti mazie briedēni. Briedēniem radziņi kā divi krūmiņi, apauguši ar mīkstu, melnu sūnu. Pie lielajiem briedēnus nelaiž. Lielais briedis no lāča izbēgs, bet mazulim spēki vēl par vājiem.

Bet acis visiem briežiem labsirdīgas.,un skumjas.

♦

.

BALTAIS SUNS

Suņi sāka riet un skrēja mums pretī. Man likās, ka viņi, tik lieli un nikni, klups mums virsū. Mēs nokāpām no zirgiem, suņi metās mums klāt, sāka lēkāt apkārt un laizīt rokas, bet kāds balts suns aiz prieka smilkstēja un pa jokam koda man kājā. Es pavaicāju Čodu, kādēļ suņi tā priecājas.

—     Garlaicīgi šiem, tādēļ arī priecājas par mūsu ierašanos!

Čodu uzkliedza baltajam sunfm, tas iemiedza asti un atgāja sānis. Man kļuva viņa žēl, bet Čodu saka:

—        Negals ar to balto, brieži iztālēm šo redz un nesaprot, kas tas ir par zvēru. Baidās, skrien prom… ej nu tad meklē!

Man tomēr bija žēl šī suņa: vai tad viņš vainīgs, ja ir balts.

.

IZBADĒJUŠIES LĀCI

Čuma Čodu sieva saka stāstīt, ka nakti ieradies izsalcis lācis, aizstiepis briežādu, to saplosījis un apēdis.

Āda kaltējusies čumas tuvumā, un Čodu sieva ļoti izbijusies, jo lācis skaļi rūcis un nemaz nebaidījies no suņiem.

—    Labi vēl, ka briežus neaiztika, — lācis bija izbadējies, varen izbadējies! — viņa sacīja.

Čodu sāka sirdīties par burundukiem. Es neko nesapratu: izbadējies lācis apēdis briežādu, bet vainīgi burunduki.

Izrādījās, ka šogad nogatavojies maz ciedru čiekuru, un tos pašus novākuši burunduki. Tie sabāžot ciedru riekstiņus aiz abiem vaigiem un stiepjot uz savām krātuvēm. Katrā krātuvē savi kilogrami desmit riekstiņu, un šādas krātuves burundukam esot vairākas. Lāčiem drīz būtu jāliekas midzenī uz ziemas guļu, bet viņi nav varējuši uzkrāt taukus, izbadējušies vēl klīstot pa taigu.

Un atkal Čodu sāka sirdīties uz burundukiem, un es uzzināju, ka burunduki savus krājumus savākuši trim gadiem — tātad trīs gadus nebūs ciedru čiekuru.

Un arī es noskaitos uz badīgajiem burundukiem par to, ka tie savākuši sev tādus krājumus, bet citi zvēri palikuši tukšā.

Visu nakti ugunskurā aiz čumas sprakstēja sausi zari, sprakstoņa te attālinājās, te tuvojās. Un pēkšņi pie pašas čumas kā sāka sprakšķēt! Man likās, ka uguns sasniegusi čumu. Izskrēju ārā un pārliecinājos, ka nevis uguns, bet gan briežu nagi skrapst uz katra soļa, tiem staigājot. Es mierīgi aizmigu. No rīta mani uzmodināja brieži. Viņi ar ragiem klaudzināja pie sienas un gaidīja sāli. Brieži ļoti mīl sāli. Ja pusmežonīgam briedim no delnas dod sāli, viņš ātri pierod pie cilvēka.

Dienā visi brieži skraidelēja pa ugunskura dūmiem. Vējš sadzina dūmus vienā pusē pie zemes, un brieži cits pēc cita skrēja dūmos iekšā, lai tā atgaiņātu knišļus un odus.

Milzīgais ganāmpulks klusi skraidīja ap ugunskuru, bija sadzirdama tikai nagu skrapstoņa un ragu brikstoņa, tiem saduroties.

Ganāmpulkā viens briedis bija gluži balts kā sniegs. Viņu sauca par Kņaziņu. Viņš bija varen lepns, kā jau kņazs. Ragi uz viņa galvas veidoja it kā vaiņagu. Es saskaitīju sešdesmit četrus žuburus.

Pie čumas kaltējās maisiņš ar mitru sāli, un zeme te bija kļuvusi mazliet sāļa. Kņaziņš visu laiku laizīja sāļo zemi, bet citus briežus klāt nelaida. Viņš nebadīja ar ragiem, bet pacēla priekškāju un tā biedēja. Un visi brieži viņam klausīja.

Kādu dienu brieži saskrēja pie čumas, bet Kņaziņa nav!

Čodu aizjāja viņu meklēt un tālu kalnos atrada ragus un baltas spalvas sķipsniņas.

Kņaziņu bija saplosījis lācis. Lācis, noslēpies aiz ciedras, bija uzbrucis Kņaziņam, sakampis priekšķepās un aizstiepis kalnos.

Čodu to uzreiz saprata pēc pēdām: zemē balto spalvu neredzēja, bija tikai lāča pakaļkāju nospiedumi.

Kņaziņš aizgāja bojā tādēļ, ka viens pats bija devies uz kalnu ezeriem.

Ezeros ūdens tumši zilgmo, un aukstais vējš no kalnu virsotnēm šalc vientuļajās ciedrās.

LĀČĀDA

Visu nakti pie čumas dega liels ugunskurs. Čodu sēdēja pie uguns ar karabīni rokās un ieklausījās naktī.

Es nodomāju, ka lācis vairs nenāks, un aizmigu. Pēkšņi sāka riet suņi. Viņi metās tumsā.

Čodu piesvieda ugunskurā lielu pagali un…

«Rrr… Rrr.J» — ierūcās lācis.

Lācim acis ugunskura gaismā gailēja kā oglītes.

Čodu izšāva no karabīnes.

«Rrr… Rrr… Rrr.»

Lācis smagi novēlās uz sāniem, rēca vienā rēkšanā un kārpījās aizvien tuvāk ugunskuram.

Lācis pacēla galvu. Čodu atkal izšāva.

«Rrr…»

Lācis ierūcās pēdējo reizi, galva noslīga, oglītes apdzisa. Un Čodu sāka atgaiņāt suņus no beigtā lāča.

Ādu lācim nodīrāja un pakāra kaltēties. Sānos spalva bija pavisam nodilusi. Čodu sacīja, ka migā bijis akmens, un lācis, ziemu miegā grozoties, norīvējis ādai spalvu.

Brieži iztālēm skatījās uz lāčādu, ošņāja gaisu, bailīgi skatījās sāņus, bet klāt nenāca.

Pirmais pie lāčādas pienāca brūnais briedēns, apostīja to un iebadīja ar melnajiem radziņiem.

Aiz viņa pienāca nedaudz vecāks briedēns, bet pēc tam nāca pārējie brieži, un visi ar ragiem badīja lāčādu. Tā viņi atriebās lācim par savu sniegbalto Kņaziņu.

.

«MEŽONĪGAIS» BRIEDIS

Katru dienu es kāpu kalnā un no turienes skatījos, kā ganās brieži. Viņi plūkā sūnu, bet paši visu laiku cilā galvas, atskatās un osta gaisu — vai tikai lācis ne- zogas klāt?

Vienam briedim es pamanīju lāča naga ieskraīnbā- jumu. Lācis bija meties uz briedi, bet nepaguvis to sagrābt, tikai ieskrambājis.

Bija pagajis jau gads, bet reta vel nebija sadzijusi — pārāk dziļa!

Tādēļ arī brieži visur staigā barā. Viens sajūt briesmas, nosprauslojas, citi kļūst uzmanīgi un skrien prom.

Reiz es novēroju, kā riņķo ērglis. Kad ērglis nozuda aiz augstā kalna, pašā kalna galā pamanīju baltu plankumiņu. Tas kustējās augstu, augstu, pie pašas kraujas malas.

Es palūdzu no Čodu binokli: izrādījās, ka tur briedis plūkā sūnas, savu balto ļipu pacēlis uz augšu.

Kājas viņam slaidas un garas.

Es aizsteidzos pie Čodu un sacīju, ka augstu kalnos klaiņo savvaļas briedis.

Ļipas šiem briežiem lielākas nekā pieradinātajiem. Kad viņi skrien pa taigu, baltā ļipa biezoknī zib vien — rāda ceļu briedēniem.

Čodu paskatījās binoklī un pašūpoja galvu.

—     Tas nav savvaļas. Viņa māte aizbēga pie savvaļas briežiem, un tad piedzima šis — savvaļas „mežonīgā” brieža dēls, tā viņu ari iesauca par „mežonīgo” briedi.

Un Čodu pastāstīja, ka „mežonīgais” briedis vienmēr

turas nomaļus, tālāk no pārējiem briežiem, un viņu nekā nevar apseglot.

Ziemā viņu notvēra un atdeva medniekiem. Tie atveda briedi atpakaļ ar vienu aci. Viņš bija mēģinājis nokratīt no sevis nastas un tā drāzies pa taigu, ka uz sausa zara izdūris sev aci.

Un vēl es uzzināju, ka „mežonīgais” briedis pēkšņi nozūd. Mednieki stāsta, ka esot redzējuši viņu pie Nai- onhola ezera, pāris simt kilometru no šejienes.

Pēc tam „mežonīgais” briedis atkal parādās, bet savaldīt viņu nevar. Viņš ir pusmežonīgs, mīl viens pats drāzties pa taigu un sagaidīt saullēktu sniegotajos kalnos.

.

ĀLATAS

Pavasarī starp pundurbērziņiein čalo ledaini auksts strauts. Karstā dienā sniegi kalna virsotnē kūst, un naktī es nemaz nevarēju aizmigt, jo klausījos, kā upītē šņāc ūdenskritumi un dārdot vel akmeņus.

Pret rītu upīte apklusa, un tikai aiz čumas, aiz slaidajām ciedrām šņāca ūdenskritums.

Virs ūdenskrituma iemirdzējās it kā ugunsputna spalvas.

Es piegāju tuvāk, un spalvas nozuda. Es sēdēju krastā ļoti klusu, un spalvas atkal iekvēlojās, iezaigojās ledainajās straumītēs. Tās ir ālatas. Tās peld pret straumi, dodas aizvien augstāk un augstāk kalnos. Un tur, kur ir vistīrākais un aukstākais ūdens, tās izmet ikriņus.

Muguras peldspura tām ir sarkana un plata kā bura. Tā šķeļ ūdenskritumu strūklas un palīdz peldēt pret straumi.

Seklākajās vietās ālatām uzglūn lācis. Zivju ērglis riņķo gaisā virs upes — vai tikai ūdenī neiemirdzēsies ugunsputna spalvas?

Ūdris gaida ālatas zem ūdens, aiz strauta līkuma.

Bet ālatas savā kāzu tērpā peld aizvien augstāk un augstāk.

Seklumā slīd uz vēdera, ūdenskritumus pārlec.

Aizvien augstāk un augstāk, lai izmestu ikriņus tīrā ūdenī starp kalnu sniegiem.

.

BRIEDĒNI

Dienu brieži klaiņā ap čurnu, gaida vakaru. Vakarā viņi dodas tuvāk kalniem, kur bagātīgi aug baltā briežu sūna, un paliek tur visu nakti. Naktī tur uznāk stiprs sals, un pret rītu no akmeņiem var nolaizīt sarmu.

Lielie brieži klaiņā ap čumu, bet briedēni skrien uz strautu. Viens briedēns iebridis strauta vidū un stāv kā pārakmeņojies. Austiņas saslējis, stāv un ieklausās klusumā. Uzpūta vējiņš, nokrakstēja ciedras zariņš. Briedēns metās skriet un nozuda pundurbērziņos, jaunie radziņi vien nozibēja.

Pienāca otrs briedēns, padzērās, pacēla galvu un arī sastinga, ūdens lāses pil no purniņa.

Es sasitu plaukstas, briedēns lēca pāri strautam* bet iekrita ūdenī — kājeles viņam vēl nedrošas, nevar pārlēkt līdz otram krastam.

Vakarā pie čumas briedēni no manis nemaz nebīstas. Nāk klāt un laiza rokas — lūdz sāli.

Dienā briedēniem nevar pieiet klāt. Viņi skraidelē, badās, lēkā pāri strautam, tramīgi noskatās uz garām lidojošo kraukli.

Mazie briedēni rotaļājas kā savvaļas brieži, viņi grib būt ātrāk lieli.

.

BALTAIS BRIEDENS

Pienāca rudens. Kādu nakti vējš putināja sniegu, un no rīta, kaut ari saule atkausēja sniegu, pundurbērziem jau sārtas lapas.

Pret vakaru briedēnus piesēja pie baļķiem, bet dienā viņi pastaigājās briežu pavadiņā. Purniņam uzvelk koka gredzenu, tajā iestiprināts brieža raga spraislītis, pie kura atsien briedēna vienu priekškāju — uz trim kājām jau tālu neaizskries.

Katru dienu mēs briedēnus* pārskaitījām un tomēr nenosargājām.

Naktī baltais briedēns bija atraisījies no baļķa un aizskrējis līdzi lielajiem briežiem taigā pēc sēnēm. Briežiem ļoti garšo sēnes. Lāči to zina un naktīs uzglūn viņiem uz takām.

No rīta mēs ar Čodu pielādējām šautenes ar patronām un devāmies meklēt briedēnu.

Taigā bija daudz zvēru taku. Savvaļas kazas un ina- ralbrieži ieminuši platu taku no biezokņa līdz vietai, kur iet padzerties, un līdz sāls atsegumiem zem ciedras, kur zeme sāla.

Mēs uzgājām šauru taciņu, pa kuru cilpo zaķi. Tā mūs izveda no biezokņa meža pļaviņā, kur zaļoja zāle un auga zaķu kāposti un jaunas apsītes.

Bet baltā briedēna mazo nadziņu nospiedumus mēs nekur neredzējām. Pamanījām tikai maralbriežu un aļņu pēdas, bet starp tām — lāču pēdas ar dziļām nagu bedrītēm.

Pa maralbriežu taku mēs devāmies kalnos. Gar takas

malām mētājās izlauzīti akmeņi. Te lāči bija postījuši burunduku alas, lai piekļūtu viņu krājumiem, tāpēc arī akmeņi izplēsti kopā ar zemi. Kādai lapeglei lācis ar nagiem bija noplēsis visu mizu.

Čodu sacīja, ka lāči šo koku zinot un vienmēr pie tā mēroties — kurš augstāk noplēsīs mizu ar zobiem vai nagiem. Ja lācis neaizsniedzot līdz visaugstākajai ieskrāpētajai svītrai, tas steidzīgi atstājot šo taigu: tas zinot, ka ir vēl cits, par viņu lielāks lācis, kuram viņš traucējot medības.

Es pajautāju Čodu, kādēļ lāči ‘mērās pie lapegles, bet ne pie ciedras, jo kalnos taču vairāk ir ciedru.

Čodu atbildēja, ka lapeglei esot mīkstāka miza.

Es paskatījos uz visaugstāko ieskrāpēto svītru un teicu Čodu, ka drīzāk jāatrod briedēns.

Kalnos ir ļoti kluss. Čodu nepārtraukti kliedza.

—      Oo — oo — oo! — Tā aicina briežus, kad viņiem dod sāli. Bet briedēna nekur nebija.

Mēs jau gribējām atgriezties, kad pēkšņi izdzirdējām kaut kur tālumā ķērcam kraukli. Pāri mūsu galvām pie viņa aizsteidzās otrs — gaisā bija dzirdamas vienīgi spārnu vēdas.

Mēs devāmies šajā virzienā un ieraudzījām milzīgus kritušus ciedru stumbrus, tie mētājās krustām šķērsām, veci un nomelnējuši. Ciedras bija augušas pašā kalna virsotnē, saknēm ieķērušās zemē un vētras laikā gāzušās pa krauju uz leju.

Trīs kraukļi tupēja uz melnajiem zariem. Mēs tos aizbiedējām un sākām rāpties pāri stumbriem.

Starp vēja izlauztajiem kokiem mēs pamanījām mūsu balto briedēnu. Pie purniņa viņam kūļājās saraustītā pavadiņa.

Mēs devāmies lejā no kalna. Čodu nesa briedēnu uz rokām un teica, ja mēs būtu aizkavējušies, uz kraukļu ķērcieniem ierastos lācis.

Čodu stāstīja, cik daudz gudrību jāzina baltajam briedēnam, līdz viņš pieaug. Nav jābaidās, ja no kāju apakšas ziemā ar troksni izspurdz irbe. Vēlāk baltais briedēns iemācīsies zem dziļā sniega samanīt avotiņu un pratīs to apiet. Un pieradīs arī pie šāvieniem, jo, satiekoties ar lāci, tiks šauts no brieža puses.

—      Tikai nekad, — sacīja Čodu, — briedis nepieradīs pie pūces kliedziena tumsā, un tas arī nav vajadzīgs. No pūces kliedzieniem brieži baidās, tāpēc, ja tie izklīduši taigā, vajag tikai iekliegties kā pūcei — u-u-ū! — un viss bars būs atkal kopā.

No rīta sniegs kusa aizvien lēnāk, un Čodu sieva sāka gatavot briežiem nastu somas no kamusa. Kamuss ir āda no aļņu kājām. Šai ādai neko nekaitē ne lietus, ne sniegs. Ūdens lāsītes norit pa aļņa spalvu lejup, un somas vienmēr paliek sausas.

Briežus taisījās pārdzīt tuvāk ciematam. Drīz atnāks bargā ziema, un mednieki izjās ar briežiem taigā medīt vāveres un sabuļus.

Es atvadījos no Čodu sievas. Baltais suns ilgi skrēja mums līdzi, negribēja un negribēja šķirties.

Pa ceļam, redzot skaistu ieleju vai ezeru, iztēlojos šajā ielejā vai ezera krastos briežus: kā viņi plūkā sūnu, atmet galvas, ieklausās…

Upē, kurai mēs cēlāmies pāri, peldēja balti ledus gabali, un es iedomājos, kā briežu bars dodas pāri šai upei: tikai galvas un milzīgie ragi peld starp ledus gabaliem.

Godu man uzdāvināja baltā briedēna pavadiņu. Tā ir savīta no zirgu astriem. Un, kad es rakstīju par briežiem, pavadiņa atradās man priekšā uz galda.

.

SATURS

ESAM KLĀT…………………………………………… 4

BALTAIS SUNS………………………………………. 6

IZBADĒJUSIES LĀCI …. 8

KŅAZIŅS……………………………………………… 10

LĀČĀDA………………………………………………. 12

«MEŽONĪGAIS» BRIEDIS … 15

ĀLATAS……………………………………………….. 18

BRIEDĒNI……………………………………………. 20

BALTAIS BRIEDĒNS …. 22

Г. Снегирев

ПРО ОЛЕНЕЙ

Издательство «Детская литература», Москва, 1967.

Издательство «Лиесма» Художник И. Цейпе На латышском языке

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purvioš. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore M. Starka. Nodota salikšanai 1969. g. 10. februāri. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 1. decembri. Ofseta papīrs 120 g, formāts 60X90/8. 4 fiz. iespiedi.; 4 uzsk. iespiedi.: 6,80 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Maksā ,-48"1Ctfp. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. '24. Izdevn. Nr. 22596-B2289. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 103.

Content

Sņeģirevs Genādijs Par briežiem

BALTAIS SUNS

IZBADĒJUŠIES LĀCI

LĀČĀDA

«MEŽONĪGAIS» BRIEDIS

ĀLATAS

BRIEDĒNI

BALTAIS BRIEDENS

SATURS