Žitkovs Boriss

Par ziloni

Boriss Žitkovs

Par ziloni

Musu kuģis tuvojas Indijai.

No rīta būsim jau galā.

Biju nostāvējis savu sardzes laiku, jutos piekusis, tomēr iemigt nevarēju; visu laiku prātoju — kā tur būs? Tāda sajūta, it kā man bērnībā būtu atnesta vesela kaste ar rotaļlietām, taču šo kasti atvērt varēs tikai rīt.

Visu laiku domāju: lūk, rīt no rīta atvēršu acis — un melni indieši staigās visapkārt, kaut ko nesaprotamu dudinādami, — pavisam kas cits nekā redzēt to visu attēlā. Banāni karājas tieši kokos, pilsēta nepazīstama — tajā viss kustēsies un ņirbēs gar acīm.

Un kur tad vēl ziloņi! Tos man visvairāk gribējās redzēt. Es nekādi nevarēju noticēt, ka šeit ziloņi nav vis iesprostoti zooloģiskajā dārzā, bet tie staigā, tos vadā — pēkšņi pa ielu iet nu īsts milzenis.

Nevarēju iemigt, kājas kņudēja nepacietībā. Ja ceļo pa sauszemi, pavisam cits iespaids — redzi, kā viss pamazām

mainās. Bet tagad divas nedēļas pa okeānu — tikai ūdens un ūdens, un tad pēkšņi jauna zeme. It kā teātri būtu pacelts priekškars.

No rīta uz klāja kāju dipoņa, neparasta čalošana. Metos pie iluminatora, pie loga — urā! Krastā redzama balta pilsēta, osta, kuģi, pie kuģa sāniem laiviņas, tajās melni cilvēki baltos turbānos — zobi vien spīd — sauc kaut ko nesaprotamu; spīd pārlieku spoža saule, tā svilina, ka liekas — gaisma tevi nožņaugs. Te nu es vai prātu zaudēju, pat elpa aizrāvās, šķiet, pat es vairs neesmu es, viss notiek kā pasakā. Par brokastīm pat negribējās domāt. Mīļie draugi, atpakaļceļā esmu ar mieru jūsu vietā stāvēt sardzē, tagad laidiet mani ātrāk malā!

Krastā nokāpām divatā. Gan ostā, gan pilsētā kūsā dzīve, ņirb ļaužu drūzma, tikai mēs esam kā apmāti — nezinām, kurp iet, ko darīt, un mēs nevis ejam, bet it kā ļaujamies kādai neredzamai straumei (pēc jūrā pavadītā laika pavisam savādi staigāt pa sauszemi). Skatāmies — tramvajs. Iekāpjam tramvajā, paši nemaz nezinām, kurp lai braucam, ka tikai kaut kur tālāk. Tramvajs joņo, mēs skatāmies apkārt un pat nemanām, ka izbraucam pilsētas nomalē. Tālāk tramvajs neiet. Izkāpjam. Ceļš. Ejam. Gan jau kaut kur aiziesim!

Ejot nedaudz nomierināmies un sajūtam, ka pamatīgi cepina. Saule stāv tieši virs galvas, no tevis nav pat lāga ēnas — ej un min to kājām.

Bijām nogājuši jau krietnu gabalu, nesastapuši nevienu gājēju, te — skatāmies — pretim nāk zilonis. Tam blakus pa ceļu skrien četri puišeļi. Es nenoticēju savām acim: pilsētā nevienu ziloni nebijām redzējuši, bet te pēkšņi savā nodabā šis nāk pa ceļu. Man jau šķita, ka zilonis būs izbēdzis no zooloģiskā dārza. Zilonis mūs ieraudzīja un apstājās. Mums sametās tā savādi ap dūšu: tuvumā neviena

pieaugušā, tikai četri puišeļi. Kā to var zināt, kas zilonim ienāk prātā? Iebelzis ar snuķi — un darīts.

Zilonis, liekas, domāja par mums tā: iet tādi sveši, neredzēti — ej nu viņus sazini! Un zilonis apstājās. Salieca snuķi kā āķi, uz tā kā uz kāpšļa uzkāpa vecākais zēns, ar roku vēl pieturēdamies, un zilonis viņu uzmanīgi uzcēla sev uz galvas. Tur zēns nosēdās zilonim starp ausīm kā uz galda. Pēc tam zilonis uzcēla vēl divus zēnus, abus reizē. Ceturtais zēns bija maziņš, varbūt gadus tris vecs; viņa vienīgais apģērba gabals bija īss, īss krekliņš. Zilonis viņam pastiepa snuķi — sak, nāc sēdies! Taču mazais sāk ziloni kaitināt, smejas, bēg projām. Vecākais zēns, kas sēdēja uz ziloņa, mazo apsauc, bet viņš tikai lēkā un kaitina — re, ka nenoķersi! Zilonis arī negaidīja, nolaida snuķi un sāka soļot, izlikās, ka negrib pat redzēt mazā zēna izdarības. Zilonis soļo, snuķi šūpodams, bet mazais zēns skraida viņam pa priekšu, ķircinās. Te zilonis ar snuķi — caps! — tajā mirklī, kad zēns to vismazāk gaidīja. Veikli gan! Noķēra no mugurpuses aiz īsā krekliņa un uzmanigi cēla augšā. Zēns ar rokām un kājām spirinās pretī. Nu nē! Neizdosies! Zilonis pacēla viņu, uzmanīgi uzsēdināja sev uz galvas, kur pārējie trīs viņu jau gaidīja. Pat sēdēdams uz ziloņa, mazais vēl ņēmās to ķircināt.

Sastapušies ejam kopā, mēs pa ceļa vienu malu, zilonis — pa otru, vērīgi un uzmanīgi mūs noskatīdams. Arī zēni raugās uz mums un sačukstas. Tie visi sēž kā uz jumta.

«Skat, cik vareni!» es domāju, «Uz ziloņa sēdot, zēni atrodas drošībā. Pat ja tīģeris gadītos ceļā, zilonis atvairītu tā uzbrukumu, ar snuķi satvertu to ap vidu, saspiestu, uzsviestu augstāk par koka galotni un, ja neuzķertu uz ilkņiem, tad samīcītu kā plāceni.»

Bet puišeli, rau, zilonis saņēma kā kukainīti ar diviem pirkstiņiem — uzmanīgi un saudzīgi.

Zilonis pagāja mums garām; skatāmies — nogriežas no ceļa un iet taisni krūmos iekšā. Krūmi saauguši biezi, dzelkšņaini kā mūris. Bet zilonis iet caur krūmiem kā pa garu zāli, tikai zari vien brikšķ. Izgāja tiem cauri un iesoļoja mežā. Apstājās pie koka, ar snuķi satvēra zaru un nolieca to zēniem. Tie aši pielēca kājās, satvēra zaru un sāka no tā kaut ko nolasīt. Ari mazais palecas, cenšas kaut ko saķert, rīkojas tik droši, it kā stāvētu uz zemes, nevis zilonim uz galvas. Zilonis atlaida vienu zaru un nolieca otru. Atkal tāpat. Šoreiz arī mazais, redzams, jau iemanījies darbā, uzrāpās uz zara, lai vieglāk tiktu klāt, un tik strādāja. Zēni beidza darbu, zilonis atlaida zaru, skatāmies — mazais puišelis uzlido kopā ar visu zaru. Domājam — nu gan viņš būs pazudis, aizlidoja kā lode mežā. Metāmies turp. Bet kur nu! Netikām cauri krūmiem: tie dzelkšņaini, biezi, kopā savijušies. Skatāmies — zilonis ar snuķi pārmeklē lapotni. Sataustīja mazo zēnu — tas bija pieķēries zaram kā pērtiķēns —, satvēra un nosēdināja atkal sev uz galvas. Tad zilonis iznāca uz ceļa un devās atpakaļ. Mēs aiz viņa. Zilonis iet un laiku pa laikam atskatās, pašķielē uz mums: sak, kas tie tādi ir, kas tur nāk?

Tā mēs sekojām zilonim, līdz nonācām pie mājas. Tai apkārt pīts žogs. Zilonis ar snuķi atvēra vārtiņus, uzmanīgi iespraucās pagalmā un nocēla zemē bērnus. Pagalmā kāda indiete sāka kliegt uz ziloni. Mūs viņa uzreiz nepamanīja. Bet mēs stāvam, skatāmies caur pīto žogu.

Indiete kliedza uz ziloni. Tas negribīgi pagriezās un devās uz aku. Pie akas ierakti divi stabi, starp tiem grieztuve, uz tās uztīta virve, sānos rokturis. Skatāmies — zilonis ar snuķi satvēra rokturi un sāka to griezt. Grieza tik viegli kā spalviņu. Kad izvilka, pie virves bija piesiets vesels kubls, savu desmit spaiņu liels. Zilonis ar snuķi piespieda rokturi tā, lai tas negrieztos, satvēra kublu un tik viegli kā ūdens krūzīti nolika uz akas malas. Indiete pasmēla ūdeni, arī bērnus norīkoja pie ūdens nešanas — viņai bija veļas diena. Zilonis kublu atkal nolaida un atkal pilnu uzvilka augšā. Indiete atkal ņēmās viņu rāt. Zilonis nolaida kublu akā, noskurināja ausis un gāja prom, negādāja vairs ūdeni, bet aizgāja uz nojumi. Nojume bija ierīkota pagalma stūrī uz ļodzīgiem stabiem, zilonis tikko varēja tur iespraukties. Nojume bija klāta ar niedrēm un kaut kādām garām lapām.

Te parādījās indietis, pats saimnieks. Ieraudzīja mūs. Mēs teicām, ka esam atnākuši ziloni apskatīt. Indietis mazliet prata angliski. Jautāja, kas mēs tādi esot, visu laiku uz manu padomju jūrnieka cepuri rādīdams. Es atbildu — krievi.

— Tātad angļi neesat?

— Nē, — es atbildu, — neesam.

Viņš kļuva priecīgs, iesmējās, pavisam pārvērtās; aicināja mūs ciemos.

Indieši neieredz angļus, jo tie jau sen iekarojuši viņu zemi, saimnieko tur un indieši ir zem angļu tupeles.

Es jautāju:

— Kāpēc zilonis nenāk laukā no nojumes?

Apvainojies, — saimnieks paskaidroja, — un ne jau

velti. Tagad ātrāk neies pie darba, kamēr dusmas nebūs pārgājušas.

Skatāmies — zilonis iznāk no nojumes, pa vārtiņiem laukā un no pagalma prom.

Domājām, ka aizies pavisam. Bet indietis smejas. Zilonis piegāja pie koka, ar sāniem atbalstījās un sāka berzēties. Koks varens, taču līgojās vien. Viņš berzējās kā cūka gar sētu.

Paberzējās, savāca ar snuķi putekļus un zemi, uzpūta tos uz ādas tai vietai, kuru bija berzējis. Uzpūta vienu reizi, otru reizi… Tā zilonis tīra ādas krokas, lai tajās nekas neieperinātos: ziloņa āda ir bieza kā pazole, tikai kroku vietās plānāka, bet dienvidu zemēs dažādu dzēlējkukaiņu vai biezs.

Redzat, kāds, — gar nojumes stabiņiem neberzējas, lai tos nesagāztu, pat ļoti piesardzīgi ieiet nojumē, bet berzēties iet pie koka. Es saku indietim:

—  Ir gan viņš tev gudrs!

Indietis skaļi smejas.

—  Ja es būtu nodzīvojis pusotra simta gadu, būtu daudz ko vairāk iemācījies. Bet šis, — indietis norāda uz ziloni, — jau manu vectēvu auklēja.

Es paraudzījos uz ziloni, un man šķita, ka nevis indietis te ir īstenais saimnieks, bet gan zilonis, patiešām zilonis.

Es pajautāju:

— Vai zilonis ir vecs?

— Nē, — indietis atbildēja, — viņam pusotra simta gadu, pašā briedumā. Man ir arī zilonēns, šī te dēls, tam tikai divdesmit gadu, vēl gluži bērns. Tikai ap gadiem četrdesmit zilonis sasniedz savu spēku briedumu. Pagaidiet, atnāks ziloņmāte ar zilonēnu, tad redzēsiet, ka tas vēl maziņš.

Atnāca ziloņmāte un aiz viņas zilonēns — zirga lielumā, bez ilkņiem, nāca aiz mātes kā kumeliņš.

Indieša bērni, sanesuši ūdeni, sāka lēkāt, kaut kur posās. Arī zilonis gāja prom, ziloņmāte un zilonēns viņam sekoja. Indietis paskaidroja, ka ziloņi iet uz upi. Mēs ar bērniem viņiem sekojām.

Bērni no mums nebaidījās. Mēģinājām kaut kā saprasties: viņi runāja savā valodā, mēs — savā un smējāmies visu ceļu. Visvairāk mums pieķērās mazais zēns: ik pa brīdim lika galvā manu cepuri, uzsauca kaut ko jautru — var būt, ka par mums.

Gājām pa mežu.

Mežā gaiss bija smaržīgs, sīvs un smags.

Nonācām pie upes.

Tā nebija vis upe, bet drīzāk strauts — plūda aši jo aši, joņoja un grauza krastus. Līdz ūdenim aršīnu augsta krauja. Ziloņi kopā ar zilonēnu iebrida ūdenī. Ieveda zilonēnu tik tālu, ka ūdens viņam sniedzās līdz krūtīm, un abi sāka viņu mazgāt. Ievelk snuķī no upes dibena smiltis kopā ar ūdeni un kā no šļūtenes aplaista zilonēnu. Vareni, šļakatas vien lido uz visām pusēm.

Bet bērni baidās kāpt ūdenī, jo pārāk spēcīga straume, var vēl aiznest. Lēkā gar malu un apmētā ziloni ar akmentiņiem. Viņam tas bijis nebijis, viņš pat nepaskatās, mazgā tik zilonēnu. Tad, skatos, iesūc snuķī ūdeni, pagriežas pret zēniem un pūš ūdens strūklu tieši vienam sejā! Tas tā arī apsēdās. Smējās locīdamies.

Zilonis atkal mazgā zilonēnu. Bet bērni vēl sparīgāk

apmētā to ar akmentiņiem. Zilonis tikai skurina ausis: sak, lieciet mierā, vai neredzat — nav laika draiskoties! Un atkal, tikko zēni vairs neuzmanījās, domāja — zilonis aplaistīs zilonēnu, viņš pagrieza snuķi un aplaistīja zēnus. Zēni tikai priecīgi kūleņoja.

Zilonis izkāpa malā, zilonēns pastiepa viņam snuķi — gluži kā roku. Zilonis apvija savu snuķi ap viņa snuķi un palīdzēja viņam uzrāpties nelielā kraujā. Tad visi devās mājup — trīs ziloņi un četri bērni.

Nākamajā dienā es uzzināju, kur varētu redzēt ziloņus darbā.

Mežmalā pie upītes sakrauta augsta grēda tēstu baļķu — katra grēda mājas augstumā. Pie šīm grēdām stāvēja zilonis. Uzreiz bija redzams, ka tas ir ļoti vecs zilonis: āda nokarājās lielās, raupjās krokās, snuķis ļengani šūpojās kā lupata. Ausis izrobotas. Skatos — no meža iznāk vēl viens zilonis. Tam snuķī šūpojas baļķis, milzīga aptēsta sija, vai savus simts pudus smaga. Nesējs smagi stampā, pienāk pie vecā ziloņa. Vecais satver baļķi pie viena gala, nesējs ar snuķi pārtver baļķa otru galu. Skatos: ko viņi tagad darīs? Ziloņi gluži kā pēc komandas reizē pacēla baļķi uz augšu un kārtīgi nolika grēdā. Tas ziloņiem izdevās tik precīzi un pareizi — kā namdarim pie būves.

Tuvumā neredzēju nevienu cilvēku.

Vēlāk uzzināju, ka vecais zilonis ir arī galvenais darba darītājs, šai darbā viņš bija novecojis.

Nesējs nesteidzīgi aizsoļo atpakaļ uz mežu, bet vecais zilonis nokar snuķi, pagriež grēdai savu mugurpusi un sāk skatīties upē, it kā gribētu teikt: «Tā apnicis, ka pat redzēt negribas.»

Bet no meža jau nāk trešais zilonis ar baļķi.

Mēs devāmies uz turieni, no kurienes nāca ziloņi.

Kauns stāstīt, ko mēs tur ieraudzījām. Ziloņi stiepa šos

Iidlķus no cirsmas uz upīti. Kādā vietā ceļa abās malās duga pa kokam, pie tam tā, ka zilonis ar baļķi snuķi nevar likt cauri. Zilonis, nonācis lidz šai vietai, nolaiž baļķi zemē, pats nometas uz ceļiem, sagriež baļķi gareniski, ap to aptin snuķi un stumj baļķi uz priekšu. Pa gaisu lido zeme un akmeņi, baļķis berž un uzar zemi, bet zilonis rāpo un stumj. Redzams, ka viņam grūti tā rāpot uz ceļiem. Tad piecelsies, brītiņu atpūtisies un ķersies pie baļķa. Atkal sagriezīs to šķērsām, atkal nometīsies uz ceļiem. Noliks snuķi zemē un ar ceļiem uzvels uz tā baļķi. Ka tikai snuķi nesaspiež! Skaties — atkal pieceļas un nes tālāk savu kravu. Baļķis šūpojas snuķī kā smags svārsts.

Viņi bija astoņi — šie ziloņi nesēji, un viņiem nācās ar snuķiem stumt baļķus, jo cilvēki negribēja nozāģēt šos divus kokus, kuri auga abās ceļa malās.

Mums bija neērti skatīties, kā nopūlējās vecais zilonis pie baļķu grēdas, bija žēl ziloņu, kuriem jārāpo uz ceļiem. Mēs brītiņu pastāvējām un aizgājām.

Boriss Stepana d. Žitkovs PAR ZILONI

Redaktore A. Sprīvule.

Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs.

Tehniskā redaktore J. Mazure.

Korektore I. Lakstīgala.

Nodota salikšanai 1976. g. 26. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 18. augustā. Ofseta papīrs Nr. 1. formāts 70 x 90/16. 1 fiz. iespiedi., 1,17 uzsk. iespiedi.; 0,74 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 7 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 234/27819/B350. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā. Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 741.

Content

Žitkovs Boriss Par ziloni