Kronenbergs Аlberts

Pieci kaķi

Аlberts Kronenbergs

Pieci kaķi

A. Kronenbergs

A. Kronenbergs

Ar stalti paceltu galvu, ar labsirdīgu smaidu un vērīgi piemiegtām acīm — tādu mēs redzam Albertu Kronenbergu viņa pašportretā. To viņš zīmēja žurnālam «Dadzis» sakarā ar savu septiņdesmito gadskārtu, kas apritēja 1957. gada 18. oktobrī. Viņš bija gadu nastas nesaliekts, gara auguma vīrs, no vaiga nopietns. Bet savā sirdī, savā daiļradē viņš bija ļoti iejūtīgs, maigs un labsirdīgs. «Sirds cilvēks,» — tā par viņu teica ikviens, kas pazina mākslinieku personiski. Sirsnība — tā A. Kronenberga, viņa zīmējumu un humoristisko tekstu vissvarīgākā, būtiskākā iezīme.

Pērn mākslinieka talanta cienītāji atzīmēja viņa deviņdesmito dzimšanas dienu. Šogad 6. septembrī aprit otrais gadu desmits, kopš «Mazā ganiņa», «Jērādiņas», «Tuntuļu Jurīša», «Sprunguļmuižā gadatirgus» un daudzu citu brīnišķīgu pasaku autors, E. Birznieka-Upīša, Raiņa un citu rakstnieku darbu ilustrators šķīries no mums. Interese par viņa īpatnajiem zīmējumiem un laba humora cauraustajām, bagātas fantāzijas apgarotajām pasakām, asprātīgajiem, skanīgajiem pantiem nav zudusi. «Mazais ganiņš» jau iznācis atkārtoti, atdzejots arī krievu valodā. Tāpat pasaka «Pieci kaķi» izdota krievu valodā.

Bez garām pasakām Alberts Kronenbergs sacerēja un pats ilustrēja arī mazas pasakas, satīriskus dzejoļus, nelielas humoreskas, kas parādījās žurnālā «Bērnība», laikrakstā «Padomju Jaunatne» un citos izdevumos. Šie darbi izkaisīti presē un pieejami tikai cītīgam bibliotēku apmeklētājam. Tas pats jāteic par tautas dziesmu, mīklu un sakāmvārdu ilustrējumiem. Vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem ar A. Kronenberga ilustrācijām iznāca divi tautas dziesmu krājumi «Tautas dziesmu vācelīte» (I; II), tūlīt pēc kara — krājums «Es vācieti dancināju», nedaudz vēlāk — «Darbam dzimu, darbam augu». Arī mīklu un sakāmvārdu krājums «Balts tīrums, melna sēkla» iznācis ar viņa ilustrācijām. Daudzām tautas mīklām mākslinieks devis savu tekstu. Aplūkojot tautas dziesmu ilustrācijas, reizēm gribas domāt, vai tikai pats mākslinieks arī šajā gadījumā nav teksta sacerētājs -— tik iejūtīgi, jauki ir viņa veidotie tēli un situācijas, tik aizkustinoša ir viņa prasme saskatīt tautas dziesmu milzīgajā pūrā šīs spilgtās gleznas, šīs mazās pasaciņas, šīs humoristiskās ainas!

Šajā grāmatā lasītājiem atkal dota iespēja iepazīties ar Albertu Kronenbergu kā asprātīgu, meistarīgu ilustratoru un humoristu, kas savā laikā bija rosīgs laikrakstu un žurnālu līdzstrādnieks. «Padomju Jaunatnes» pielikumā «Asā slota», «Dadzī», «Bērnībā»

un citos izdevumos bieži bija lasāmi atjautīgi dzejoļi ar norādi: «A. Kronenberga teksts un zīmējumi», Žurnāla «Bērnība» nodaļā «Asiniet prātu!» A. Kronenbergs ar saviem zīmējumiem, asprātīgajiem folkloras pārfrazējumiem un oriģinālām vārsmām bija pastāvīgs, bērnu iemīļots autors.

Pasaka «Pieci kaķi» — viena no īsākajām un populārākajām A. Kronenberga pasakām devusi nosaukumu visam šim krājumam. Bez tās lasītāji šajā izlasē atradīs arī pasaku «Ar pīpi uz jumta» un vairākus garākus un īsākus dzejoļus, kuriem gribas dot vienu apzīmējumu — «humoreskas». Tajās autors raiti un labskanīgi stāsta par sliņķiem un lielībniekiem, «dvīņu brāļiem» Luteklīti un Viszini, par baltrocīša Gusta sprukām, pazobo aizmāršas un tādus gudriniekus, kuri darbus grib aizstāt ar vārdiem. Autora zobgalība ir asa, dzēlīga, bet nav ļauna, tā vēršas pret trūkumiem ar smiekliem un ironisku smaidu.

Vērīgs lasītājs pamanīs, ka daudzos A. Kronenberga zīmējumos kaut kur maliņā vai pašā centrā redzams mazs putniņš. Zaķis vizina lācīti — uz ragavu slieču atloka tup putniņš; ganiņš stāv pļavā ar lietussargu — lietussarga galā tup putniņš. Arī pie mākslinieka un teksta autora vārda piezīmēts putniņš — kā savdabīgs, dzīvs punkts, kā jauks, zīmīgs akcents. Vai šis A. Kronenberga iemīļotais pavadonis, šī zīmīgā detaļa nav asprātības, humora dzirksts?

Alberta Kronenberga miniatūro darbu izlase nāk klajā pirmo reizi. To šķirot un pāršķirot, lasītāji ievēros arī vēl citas raksturīgas mākslinieka rokraksta iezīmes. Varbūt viņa autošaržā kāds pamanīs nevis smaidu, nevis vērīgo skatienu, bet… papirosu ar graciozo dūmu! Kā to izskaidrot? Varbūt — no audzinošā viedokļa — kā peļamu trūkumu? Bet varbūt kā mākslinieka fantāzijas lidojuma pasvītrojumu? Varbūt kā norādi, ka humora laukā uz Albertu Kronenbergu var attiecināt tautas sakāmvārdu: «Viņš nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta!»

Lieliem, sparīgiem soļiem pa tīrumu iet stalts vīrs. Sētuve plecā. Roka kaisa zemē graudus. Ko viņš sēj? Rudzus, kviešus, miežus? Bet varbūt skanīgus smieklus? Aiz viņa uz graudu maisa tup mazs spārnots kārumnieks. Lai arī viņam tiek!…

Jāzeps Osmanis

.

TAUTAS DZIESMU VĀCELĪTE

ILUSTRēJIS A.KRONeNBeRGS

Ko, runcīti, tu domāji,

Uz akmeņa tupēdams?

— Es domāju Rīgā braukt,

Peles kraut vezumā.

Velc, pelīte, saldu miegu

Mazajam bērniņam;

Savilkusi, sanesusi

Liec miedziņu pagalvī.

Tek vilciņš smilkstēdams

Garām manu kumeliņu,

Vilcinam kaula zobi,

Man tērauda kumeliņš.

Bērīt, manu ripainīti,

Manu lietu kaisītājs:

Cēsīs groži, Rīgā pīpe,

Valmierā iemauktiņi.

Nevienam tā nebija

Kā manām cūciņām;

Tek gar logu šķindēdamas

Ar tērauda kurpītēm.

Jūgsim cūciņu silītē,

Brauksim Rīgas pilītē;

Rīgas kungi brīnīsies,

Kādi viesi še atbrauca.

Lieli ceļi, mazi ceļi,

Vis' uz Rīgu aiztecēja;

Lieli kungi, mazi kungi,

Visi guļ spilvenos.

Sen to Rīgu daudzināja,

Nu to Rīgu ieraudzīju:

Visapkārt smilšu kalni,

Pati Rīga ūdenī.

Stūrs pie stūra, mūrs pie mūra,

Caunes aste galiņā.

Visapkārt Rīgai braucu,

Neviens mani nepazina;

Naudas māte, tā pazina,

Tā apbēra sudrabiņu.

Zaķīt, zaķīt, baltļipīt,

Tādu tavu melošanu!

Čuči, guli, lāča bērns,

Plakanām kājiņām*

Tēvs aizgāja bišu kāpt,

Māte ogu palasīt.

Tēvs atnesa medus podu,

Māte ogu vācelīti.

Tev lūpiņas pārsprāgušas,

Melu ziņas nēsājot.

Puisis gāja zaķi ķert

Uz lielo bērzu birzi;

Pārnāk puisis raudādams,

Zaķis pieri izbadījis.

Lai bij nauda, kam bij nauda,

Seskam naudas vēi vairāk;

Seskis gāja pa laipiņu,

Nauda vien zvakšķējās,

Aiz kalniņa dūmi kūp,

Kas tos dūmus kūpināja?

Seskis dara alutiņu,

Tas tos dūmus kūpināja.

Dūmi kūp, meži deg,

Zaķīts lēca raudādams,

Zaķītim, nabagam,

Sadeg goda kamzolīši.

Siļķīte dziedāja Jūriņā,

Zvejnieka dēliņu Gaidīdama.

Līdaciņa velējās Zaļas niedres galiņā:

Zīda krekls, zelta vāle, Sudrabiņa velētava.

Ai, zaļa līdaciņa,

Nāc ar mani rotāties;

Tu dziļā jūriņā,

Es ozola laiviņā.

Iet laiviņa dziedādama,

Nāk līdaka dancodama.

Iebrauca saulīte

Ābeļu dārzā;

Deviņi ratiņi,

Simts kumeliņu.

Neguli, saulīte, Ābeļu dārzā,

Tur tevi ziediņi Apbirdinās.

Ozolīti, zemzarīti,

Kam tu augi lejiņā?

Pār tevim bites skrēja,

Garām jāja dravenieki.

Meitas tavus zarus lauza,

Kalninā stāvēdamas;

Cūkas tavas saknes raka,

Apakšā gulēdamas.

Kur tu skriesi, vanadziņi,

Ar tiem vaska spārniņiem?

—    Skriešu liepas apraudzīt,

Vai ir lielas izaugušas.

Eita, bērni, skatīties —

Ko tās vistas kladzināja?

Vanags tup ozolā

Dzelteniem zābakiem.

Es redzēju Aizputē

Trīs raženi dancojam: C

ircens kaula zābakiem,

Blusa zīda lindrakā;

Prūsīšam, brālīšam,

Vara svārki mugurā.

Ai, ai, zvirbuli, kad ņemsi sievu?

Rudeni, rudeni, pa miežu iaiku.

Zvirbulis aicina visādus viesus.

Pūcīte palika neaicināta.

Pūcīte aizgāja neaicināta.

Pūcīte apsēdās galdiņa galā.

Zvirbulis paņēma pūcīti dancot.

Pūcīte nomina zvirbulim kāju,

virbulis izknāba pūcītei acis.

Pūcīte aizgāja pie kunga sūdzēt.

To saka kundziņš, to gaspažiņa:

Kam gāji kāzās neaicināta.

Sloka dzina paipaliņu

Garam visu pura malu;

Ak tu, traka gardegune,

Sējas putnu dzenādamaI

Dzeltena cielaviņa

Uz ezera velējās:

Zīda krekli, zelta vāle,

Sudrabiņa velētava.

Cielaviņa gudra sieva, Gudri bērnus audzināja:

Apakš tilta, virs ūdeņa, Lai ganiņi nedabū.

Sanāciet, lauku putni, Meža putnu viesībās:

Pavasarī sulas tek, Nevajaga alutiņa.

Kur tad tu biji, āzīti manu?

—                 Sudmalās, sudmalās, kundziņ mans.

Ko tad tu tur darīji, āzīti manu?

—         Kviešus, rudzus bīdelēju, kundziņ mans.

Ar ko tad tu slaucīji, āzīti manu?

—        Ar bārdiņu, ar bārdiņu, kundziņ mans.

Ar ko tad tu mērīji, āzīti manu?

—        Ar radziņu, ar radziņu, kundziņ mans.

Ar ko tad tu strīķēji, āzīti manu?

—Ar kājiņu, ar kājiņu, kundziņ mans.

Vai tad tu nezagi, āzīti manu?

—                Zagu kviešus, zagu rudzus, kundziņ mans.

Vai tad tevi neķēra, āzīti manu?

—                 Ķēra gan, ķēra gan, kundziņ mans.

Vai tad tevi nepēra, āzīti manu?

—                 Pēra gan, pēra gan, kundziņ mans.

Ar ko tevi pēra, āzīti manu?

—                Ar stibiņu pa ribiņu, kundziņ mans.

Vai tad tu nebļāvi, āzīti manu?

—         Bļāvu gan, bļāvu gan, kundziņ mans.

Kā tad tu bļāvi, āzīti manu?

—                 Buku bē, buku bē, kundziņ mans.

Lai bij grūti, kam bij grūti, Liniņam, tam bij grūti.

Plēš matiņus, cērt galviņu, Met kauliņus ūdenī.

Ai, linīti, pogainīti,

Tavu skaistu ziedēšanu;

Tevis dēļ Rīgas kungi

Zelta naudu liedināja.

Es nošāvu zvirbulīti Ceturtdienas vakarā; ’

Pats paēdu divi reizes, Trešo mana līgaviņa;

*

Vēl palika rītiņam,

To nonesu kundziņam.

Kundzinš ēda slavēdams

Manu gardu virumiņu.

Ar gailīti Rīgā braucu, Trīs zirnīši vezumā.

Rīgas kungi brīnījās,

Kur es tādu zirgu ņēmu.

Rīgā pirku, naudu devu, Vidzemē audzināju;

Zīda aste, zelta krēpes, Sudrabiņa pakaviņi-

Gailīts brauca kaņepēs Ar sudraba vāģīšiem;

Vista sēd vāģīšos, Cekuliņu grozīdama.

Laikā man lēva svārki, Laikā tēva kažociņš;

Sēstos tēva krēsliņā, Nava tēva padomiņa.

Sēžu tēva krēsliņa,

Liku tēva cepurīti;

Liela tēva cepurīte,

Es bij’ meita, man bij’ vara,

Es varēju lielīties:

Podu villas dienā vērpu,

Vēl apmetu audekliņu.

Trūkst man tēva padomiņa.

Mīļa mana māmuliņa, Mīļi mani audzināja:

Tina linu palagos, Liepā kāra šūpulīti.

Čuči, guli, mazs bērniņš, Es tecēšu puķītēs;

Appušķošu šūpulīti Ar sarkanu āboliņu.

Kurš puiniņš agri skrēja, Agri slauka deguntiņu;

Kurš bērninš mātei klausa, Agri eda brokastiņu.

Dzied, gailīti, vienu reizi, Gana reizes dziedājuma;

Sauc, māmiņa, vienu reizi, Gana reizes saukumiņa.

Kas vecāka vārdiem klausa, Pilnu cepli maizes cepa,

Kas veciem neklausīja,

Pa pelniem rušināja.

Kaunies, kaunies tu, meitiņa, Tev galviņa nesukāta!

Kā saglauda cielaviņa Savu gludu cekuliņu?

Ja cepsi lielu, Tad dzīšu tālu; ja cepsi mazu, Tad’vārtu galā.

Cīrulis dziedāja, Ja cepsi lielu,

Vasara nāca; Tad dzīšu tālu;

Cep, māmiņ, kukuli, ja cepsi mazu,

Es iešu ganos; Tad’vārtu galā.

Ganiņš biju, ganos gāju, Ganu drēbes mugurā:

Skuju svārki, ērkšķu bikses, Gara tāšu cepurīte.

Govsgans kalnā, Vējš pūš biksēs; Cūkgans lejā — Siltā saulē.

Tuji, tuji, ciema gani, Kopā vien nelaižat!

Lai gosniņas nebadas, Lai ganiņi nerājas,

r

Lai bij grūti, kam bij grūti, Ganiņam, tam bij grūti:

Lietus lija, sniedziņš sniga, Ganiņš lauka galiņā.

Nedod, dievs, tādu dienu,

Kādas dienas ganiņam:

Lietus lija, vēji pūta,

Es lauciņa galiņā.

Gic, aitiņa, gic, aitiņa, Viena mella, otra balta;

No tās mellās cimdi, zeķes, No tās baltās villainītes,

Odi, knišļi, dundurīši, Neēdiet govju ganu,

Ēdiet kungus, vagarīšus, Tiem ir vaļas knosīties.

Nac nākdama, Jāņa diena, Tev ir pulka gaidītāju:

Govis gaida zaļu kroņu, Meitas skaistas līgošanas.

Es sasēju lielu sieru, Jāņu dienu gaidīdama;

Jāņu dienu izdalīju Pa maziem gabaliem.

Nāciet šurpu, Jāņu bērni, Nāciet lieli, nāciet mazi;

Lieliem došu alu dzert, Maziem siera gabaliņu.

Visas puķes noziedēja, Papardīte vien nezied;

Tā ziedēja Jāņu nakti Sudrabina ziediņiem.

Lai dod pienu, lai dod sieru, Jāņu bērnus pamielot:

Došu pienu, došu sieru Pa lielam gabalam.

Jānīts sēd kalniņā, Lai dod pienu, lai dod sieru,

Zāļu nasta mugurā. Jāņu bērnus pamielot:

Nāc, Jānīti, lejiņā, Došu pienu, došu sieru

Dod manām telītēm. Pa lielam gabalam.

Jānīts sed kalnina,

Ar Jēkabu runādams.

Jānis taisa siena kaudzi,

Jēkabs savu rudzu kaudzi,

Miķelītis nosaucās

Auzu kaudzes galiņā.

Mazi bērni, mazi bērni, Mazu bērnu vaiodiņa:

Sasēduši saulītē,

Kā strazdiņi užināja..

Mazajām meitiņām Vējiņš matus plivināja;

Vai tādēļ plivināja— Maza bēda galviņā.

ASINI PRATU

— ilustrĒjis a. К RONeNBeRGS

Dzimis silā, audzis sila. Pārnests mājās, asti cilā-

Divas māsiņas blakam tek, Abas tek raudādamas.

Kājas ir, nevar iet, spalvas ir, nevar skriet, Stāv uz vietas itin klusu.

Divas siles, divas šķilas, Katla dibens, īlens galā.

Maza, maza muciņa. Divējāds alutiņš.

Kas ciemos iet vai pastaigajas,

Bet atrodas tai pašā laikā savās mājās?

Te redzamas ir bēdu lietas:

Zirgs vājš, un vezums stāv uz vietas.

Te draugs, kas postā galīgā

Steidz savam draugam palīgā.

Bet te nu japadomā ar':

Vai tā viņš draugam līdzēt var?

TAUTAS MĪKLAS

Dzīvs mūk, nedzīvs dzenas.

Iekšā pūkains, ārā pūkains, Septiņas olektis maisā pūkains.

Kur lācis iet,

Tur spalvas birst.

Nāciet, ļaudis, skatīties,

Kādi brauca budelīši:

Vienu slieci kamaniņas, T

rim kājām kumeliņš.

Kad pavasaris ir jau klāt, Tad vajag kokus retināt.

Bet te nu, ziniet, ir no svara. Cik pareizi to lietu dara.

Liela brēka, maza vilna.

Mazs cinītis gaž lielu vezumu,

Te suķis tāds, ka redzēt prieks, Bet kas tam nepareizs, kas lieks?

Tievs, tievs, garš, garš,

Līdz pašām debesīm.

Melns sietiņš no padebeša sijā.

Putns skrien, spārni pil.

Te cilvēks uzzīmēts, kas ar, Bet sakait, bērni, —vai tā var?

.

TAUTAS MĪkla

Reiz pa mežu kaķis skrēja,

Kurlais troksni sadzirdēja,

Aklais, kas aiz viņa bija.

Tūdaļ zaķi ieraudzīja.

Mēmais sauca: «Ķeriet ciet!»

Tizlais tūdaļ sāka skriet,

Noķēra pēc soļa trešā.

Plikais iebāza to ķešā:

Tas, kas nav ar galvu cietu,

Sapratīs, kas te par lietu.

Tērauda cūciņa, pakulu astīte.

.

PIECI KAĶI UN CITAS MAZAS PASAKAS UN HUMORESKAS

A. KRONENBERgA teksts un zīmējumi

PIECI KAĶI

Nav pagājis vēl Jaunais gads,

Bet kaķiem mājās malkas bads.

Tie visi pieci dreb un trīc

Pie aukstas, pussagrautas plīts,

Un spriež, ka nebūtu par sliktu,

Ja reiz pie siltām telpām tiktu.

Te rau! it bikli pabāž galvu

Vecs peļu tēvs ar sirmu spalvu

Un saka: «Ak jūs, nesaprašas!

Kā jums var līdzēt runas plašas?

Tik tiešām, ka man sirmi mati, Tā malka nenāks mājās pati: Jums tā gan veidā šādā tādā No meža šurpu jāpārgādā.»

Ja tā, tad nav ko laiku tērēt, Sāk kaķi ceļa maizes «smērēt», Jo ziniet—kaķis maizi pliku Vis nemēdz ēst ar labpatiku.

Tie cilā savas sviesta cibas.

Un pat pie visulabās gribas Mums grūti aptuveni spriest,

Cik pagrabam tad nācās cieši

Kas pazīst kaķus, tas gan zinās, Kā tie, kad jāiet laukā, tinas.

Tie savelk mugurā un kājās It visu, ko var atrast mājās.

No rīta kaķi uzņem ežu,

Un gājiens aizvirzās uz mežu. Tur, grozīdamies līku loku,

Sāk meklēt noderīgu koku,

Bet vai tad tādiem vīriem ar'

Kāds koks pa prātam izaugt var? Tas viens par īsu, cits par garu, Un trešajam par daudz to zaru; Tas atkal drusku tā kā līks,

Bet, kas bez vainas,—pārāk sīks, Tā paiet īsais ziemas rīts —

Vēl malkas koks nav izraudzīts«

Tik tad, kad pēcpusdiena klāt,

Tie sāk ap īsto koku stāt.

Bet kokā vāverīte brēc:

«Tas tiešām ir kas nedzirdēts!

Nu sāk pēc varas darbiem ost,

Šie grib man māju postīt nost,

Par to jums var tik plāni klāties, Ka vajadzēs vēl apraudāties.»

Uz to tai kaki atteic: «Mums

Te noticis mazs misējums.»

Tad vairāk nesaka ne pieci,

Tik paklanās pret namsaimnieci Un citu koku meklēt dodas,

Bet tas tik lēti neatrodas.

Te melnais runcis saka citiem:

«Jau pulkstens pāri divpadsmitiem, Nu vajadzētu kaut ko kost,

Jo dažs jau krīt no kājām nost.

Vai kāds pret to?» It visi klusē. Kurš stāvēs neēduša pusē?

Kad ēd, tad nava lielu juku,

Ņem katrs krietnu maizes ņuku,

Plāj virsū gaļu, reņģes zaļās Un sagriež vienlīdzīgās daļās,

Bet šķidro putru, peles sīkas Var ēst, cik kuram katram tīkas. Bet, kad tie paēd tā, kā nākas,

Jau atkal kavēšanās sākas.

Jo viens tāds pavecāks ar bārdu Grib teikt pie reizes kādu vārdu: «Ja tāda saticība valdīs Pie mums i tad, kad maiku skaldīs,

Mēs iesoļosim dzīvē jaunā Un nepaliksim salā, kaunā.»

Un, kad jau reiz pie vārda ticis. Viņš stāsta tālāk neapnicis,

Cik viegli tikt uz zaļa zara,

Ja mazāk runā, vairāk dara.

Tad visi spiež viens otram roku Un lemj, ka ņems kaut kuru koku;

Vai tas ir tievs vai garš, vai īss, Par to neviens vairs nespriedīs,

Bet, ja kāds kādu vārdu sacīs,

Tad citi šķaudīs viņam acīs.

Nu labi. Vairāk nav ko spriest.

Tik jāsāk koks gar zemi bliezi

Bet atkal šķērslis. Tas nav sīks!

Par visiem viens pats darba rīks.

Lai strādā viens! Tiek izraudzīts

Tas, kas visvairāk dreb un trīc.

Bet šis sāk ņaudēt balsī sīkā:

«Es strādāšu, cits stāvēs dīkā,

Tad labāk nosalstu uz vietas.»

;

Nu, ja jau tadas ir tas lietas,

Tad citiem kakiem ari šķiet,

Ka tā tas tiešām nevar iet.

Jo tas tak nava kaķa dabā — Spert pirmo soli otra labā.

Tad viens no tiem ar klibu kāju

Sāk uzmesties par plānotāju:

«Te katram jācērt reizes trīs,

Tad koks,» viņš saka, «nokritīs.»

«Bet, ja nu nekrīt, ko tad darīt?»

«Par to mēs lemsim rīt vai parīt.»

«Tas neder,» saka citi. «Skic!

Lai tavā vietā plāno cits.»

Nu runcis iecērt ķepas sānos:

«Ko? Citi strādās, citi plānos!

Tas tiešām ir kas nedzirdēts!»

Un tagad visi kaķi brēc,

Un mežā sākas tāda kņada,

f 7

Ka rads vairs nedzird sava rada. Tā paiet īsā ziemas diena.

Un nav starp strīdniekiem neviena. Kas citiem kaķiem priekšā liktu,

Ka tiešām nebūtu par sliktu, la sāktu cirvi vicināt.

Bet pa to laiku tumsa klāt.

Un kaķi nogurušām kājām Sāk lēnām virzīties uz mājām Un vēl pa ceļam spriež bez gaia, Kā darbi būtu jāsadala…

Iet laiks. Bet šie vēl sēž pie plīts, Un visi pieci dreb un trīc,

Un spriež, ka nebūtu par sliktu,

Ja reiz pie siltām telpām tiktu.

Dažs labs nu tagad vaicās mums: Kāds ir šim stāstam noslēgums?— Par kaķiem smiet var pilnā mērā, Bet tas gan būtu jāliek vērā,

Lai cilvēki, kas saprot lietu,

Bez strīdiem malku zāģēt ietu.

/

VĀRTI

Trīs dienas steigšus taisījām Ap savu dārzu sētu,

Lai zaķi, kas to maitāt var, Tur ietikt nevarētu.

Bet vakar—tas bij vakarā, Kad savā dārzā bijām Un sniega veci kociņiem Par sargu uztaisījām,

Mēs ieraudzījām vāveri Aiz sētas lielā kokā,

Ko, saprotams, mums gribējās Par vari dabūt rokā.

Mēs tūdaļ skrējām pakaļ tai, To dzenājām un ķērām,

Bet kā ar dārza vārtiņiem? — Tos steigā neaizvērām.

To visu zaķis redzēja —

Viņš tupēja uz ciņa —

Un savā prātā nosprieda:

Tas darīts tā priekš viņa.

Viņš klusi dārzā iezagās —

Vēl pusnakts nebij pāri —

Un ēda jaunās atvases Kā nevīža ar kāri. *

Nu otrā rītā redzējām Mēs dārzā drūmu ainu Un lielās bēdās uzkrāvām Par visu zaķim vainu.

To dzirdot, vectēvs sacīja:

«Jūs esat zēni braši,

Bet šajā lietā vainīgi Gan būsit tikai paši.

To der jums dzīvē iegaumēt,» Viņš teica balsī skaļā,

«Ko līdz ap dārzu sētu celt, Ja vārti paliek vaļā.»

/

SARUNA AR SALAVECI

Mēs šinīs dienās runājām Ar pašu Salaveci,

Vai šogad sniegu skaitīt var Par deficīta preci.

Viņš saka: «Sniega rezerves Pie mums ir ļoti lielas,

Ar viņām pārklāt varētu Kā laukumus, tā ielas.

Bet, ko tas līdz, ja sūtījums, Kas pienāk debesreidā,

Aiz nezināmiem iemesliem Tiek pasniegts šķidrā veidā.

Kas tagad notiek Arktikā, Kas notiek okeānā,

Tas laikam nebij paredzēts Ne uzskaitē, ne plānā.

ja turpmāk sniega sagādē Vēl notiks tādas lietas,

Tad cits nekas man neatliks Kā atteikties no vietas.

Jo es tak palikt nevaru Par izsmieklu un nerru Un bērniem sniegu sagādāt Ar aizlienētu ķerru.»

.

ārpus štatiem

Guļ tēvutēvu sētuve Uz ežas lauka malā.

— Ak, paliec sveika, vecāmāt! Tavs mūžs nu reiz ir galā.

Ar mašīnām nu sēj un pļauj Un brauc ar spēka ratiem,

Un tev nu tagad jāpaliek Bez darba ārpus štatiem.

Nu vajadzētu rūpēties Vēl tik par vienu lietu,

Lai Brīvās dabas muzejā Tev ierādītu vietu.

.

AR PĪPI UZ JUMTA

Sēž zaķis jumta čukurā Un labo caurās vietas,

Bet, kā par nelaimi, tam līdz Ir pīpējamās lietas.

Nav čukurs lāgā izlabots,

Tam gribas uzvilkt dūmu.

Un līdz ar to mēs varam sākt Te stāstīt stāstu drūmu.

Kad uguns jumtā iemetās,

Viņš dzēst to neattapās,

Bet, kā pie zaķiem mēdz tas būt, Ar skubu laidās lapās.

Ko citi zaķi darīja,

Kad māja bija liesmās?

Tie kā bez galvas skraidīja,

Kā paraduši briesmās.

Gan viens, tāds vecāks, sacīja: Viņš uguns vārdus zinot,

Tik nu aiz liela nobīļa Tos lāgā neatminot.

Vilks pirmais briesmās atjēdzās: Viņš gaudoja un pūta,

Lai tie, kam noteikšana ir,

Te palīdzību sūta.

To dzirdot, lācis atskrēja Ar seskiem un ar ežiem,

Jo viņš tak ir tas noteicējs Par purviem un par mežiem.

Viņš veda līdz sev ūdeni Un rēca balsī skaļā,

Bet steigā neievēroja,

Ka mucai tapa vaļā.

Kad viņš līdz zaķiem aiztika, Viss bija jau par vēlu.

Un lācim paglābt izdevās Tik zaķa mazo dēlu.

AK.

To redzot, zaķis pinkainim

Ar ķepu saujā sita.

Un zaķu māte smiedamās

Ap kaklu viņam krita.

Bet te nu āpsis ieradās Un zaķi pratināja.

Uz kāda punkta pamata Tam nodegusi māja?

Gan zaķis vainu noliedza,

Bet maz te līdzēts bija, io vecais kurmis —savrupnieks, It visu izstāstīja,

Ka, vieglprātīgi strādādams

Ar šķiltavām un kramu,

Viņš tīšā prātā zaudējis Kā iedzīvi, tā namu.

To dzirdot, āpsis atņēma Tam pīpējamās lietas Un pašu zaķi atlaida No meža sarga vietas.

Un, lai vairs neizkūpētu Tam turpmāk manta dūmos, Nav brīv tam māju atjaunot, Bet jādzīvo ir krūmos.

Un nu viņš krūmos dzīvo ar' Pat baigā ziemas salā.

Bet āpsis, gudrais tiesnesis, Guļ savā siltā alā.

PLAKĀTI

Mums bija lauciņš ierādīts,

Lai mēs to apstrādātu.

Bet mēs pie lietas ķērāmies Ar īsti gudru prātu.

Mēs uztaisījām plakātu,

Ka cukurbietes sēsim Un tik un tik daudz rudenī Te biešu ievākt spēsim.

Par plakātu šo saņēmām No vadītāja balvu,

Bet negaidītā uzslava Mums sagrozīja galvu.

Nu tik par to vien domājām, Ka nebūtu par sliktu, ja vēl un vēlreiz slavēti Par Šādām lietām tiktu.

Nu sākām tagad plakātus Ikkatru dienu taisīt Par to, kā zemi rušināt,

Kā sēklu zemē kaisīt.

Par to, ka vajag likt aiz auss Un nedrīkst laiku kavēt,

Kad cukurbietes jāravē,

Bet… aizmirsām tās ravēt,

Jo bija daži plakāti Par to vēl jāuztaisa,

Ka biešu raža jānovāc,

Pirms sniegs sāk krist no gaisa. Bet aizmirsām to izpildīt,

Ko paši citiem mācām,

Jo savas bietes rudenī No lauka nenovācām…

Par plakātiem mēs cerējām Vēl reizi saņemt balvu,

Bet nenovākto biešu dēļ Mums izmazgāja galvu.

Mēs bijām ļoti pārsteigti Par parādīto «godu»,

Ko savā prātā skaitījām Par nepelnītu sodu.

To redzot, vectēvs sacīja,

Ka tādus nav ko slavēt,

Kas bietes grib ar plakātiem Un ne ar rokām ravēt.

Bet tie, kas ražu nenovāc Un atstāj viņu laukā,

Lai negaužas, ja ļaudis tos Par šādiem tādiem saukā.

.

LUTEKLĪtis

«Nu celies, dēliņ, ir jau rīts…»

«Vai ūdens mutei sasildīts?»

«Tēvs taču mazgājas ar aukstu…»

«Ko tēte!» atmet dēls ar plaukstu.

«Ja silta nav, es nemazgāšos!»

«Nu, vai tad es pretī stāšos.

Būs ūdens silts, tik celies, dēls!

Pats redzi, ir jau diezgan vēls,

Un tevi taču gaida skola…»

«Vai brokastīs būs cepta ola?»

«Būs ola, būs un maize salda.

Rau, kafija jau kūp uz galda…»

Ja tā, tad dēliņš celsies ar',

Bet ko viņš, cilvēks, darīt var,

Kad visur nekārtība, jukas!

«Kur ziepju gabals, zobu sukas,

Kur grāmatas, kas jāliek somā?»

«Ko,» vectēvs prasa, «kā tu domā, Vai salikt somā viņas mums?

Tas gan tavs paša pienākums…

Ek, būtu man te noteikšana!»

To dzirdot, dēliņš jūt un mana,

Ka tagad laiks ir balsī skaļā

Laist pretlīdzekli— raudas vaļā.

Un tiešām māte tūdaļ klāt,

Sāk žēlot to un mierināt,

Un bāzt bez plāna somā iekšā To, kas pa rokai gadās priekšā. Pat zeķu pāri nemazgātu Un vecā tēva pīpes kātu…

Tad ņemas tīrīt kurpju pāri.

Bet dēliņš pats ar lielu kāri Ēd maizes ņuku, kurai sviests Bez aprēķina virsū ziests.

Un sen jau noskanējis zvans,

Kad klasē ieiet «dēliņš mans», Tas ir gandrīz tikpat kā likums: Bērns rāda, kāds būs vīram tikums. Un te mums priekšā piemērs skaists, Kā rodas nevīža un slaists.

.

VISZINIS

Viņš visu zin un visu prot,

Kā izpētīt, tā novērot.

Viņš zin, kur kaķim bērni paliek, Kad vectēvs viņus maisā saiiek, Un izpētīt var lietas labā,

Kur vista perē brīvā dabā.

Viņš pateiks, pārnācis no skolas, Kur vēl būs dabūjamas olas,

Kur veikals bagāts ēdamvielām, Kur pārdod sīpolus uz ielām,

Un pareģot var zēniem sētā,

Kas pievakarē bumbu mētā,

Ka pārbaudē tie cauri kritīs,

Ja tā te sētā bumbu sitīs.

Bel to viņš nezin pasacīt,

Kas skolā jāzina būs rīt.

Un, aizgājis no rīta skolā,

Viņš sēž pavisam maziņš sola,

Un tas ir ļoti bēdīgs skats:

Viņš raksta gada vietā «gac»

Un sēž un nevar gudrs tikt,

Kur kāsīti, kur švīku likt.

Un viņam rodas galvā jukums, Kad prasa, kur ir Talsi, Tukums. Bet to viņš «zin», ka skolotāja Ir pati zināšanās vāja.

Un, ticis atkal svaigā gaisā,

Viņš solās katru iebāzt maisā,

Ja runa iet par spēkaratiem… Un, pateicoties tādiem datiem, Vai tas uz ielas ir vai laukā,

Par viszini to visi saukā.

.

DIVNIEKS

Trīs stundas mazais Mārcis dala Un netiek ne pie kāda gala:

Viņš visus spēkus kopā saliek,

Bet divnieks atkal pāri paliek.

Un beidzot kļūst viņš gluži pikts, Sviež to pa logu laukā —zvikts!

To redzot, saka sētnieks sētā: «Kam tu te savus gružus mētā!» Ko gribēt var no lāga vīra — Viņš skatās tik, lai sēta tīra.

Tad Mārcis pārsviež to par setu, Lai it nekad vairs neredzētu.

Bet zēns, kas dzīvo otrā pusē,

Vis nav no vīriem tiem, kas klusē. Viņš uzsauc skaļi: «Ak tu aita!

Ko tu man labo omu maitā!»

Nu Mārcis nosviež to uz tekas. Bet kādas visam tam ir sekas?

«Draugs mīļais, nes tu viņu mājās, Lai tēvs un māte papriecājas.»

Bet tur, kur uzpērk vecas lietas,

To strupi noraida uz vietas:

«Kur divnieks der?—Ja būtu pieci… Draugs, taisies tik, kā projām tiecii»

Ta klīst viņš bēdīgs cauru dienu. Līdz satiek mazo Vienreizvienu.

Tas draugam steidzas palīgā. Un iznākumā galīgā,

Kad viss, kā nākas, darīts tiek, Vairs divi pāri nepaliek.

To redzot, Mārcis iesāk smaidīt, Var eksāmenā pieci gaidīt.

.

GUSTS SPRUKĀS

Gusts ir vīrs, par kuru slava Starp ciema zēniem laba nava.

Viņš, vai uz ielas tas vai mājās, Mēdz uzvesties, kā nepieklājas. Viņš mātei neklausa un strīdas,

Met ēsmas paliekas uz grīdas,

Un, iekšā ienācis no lauka,

Kā nākas, kājas nenoslauka.

Nekad neko viņš nepadara,

Kas saimniecībā ir no svara.

Ja plītī uguns jāiekur,

Viņš nepalīdz pat mātei tur.

Viņš kliedz un brēc pa visu māju,

Ka spēki tam priekš tā par vāju.

Vēl māte sētā malku .skalda,

Bet viņš jau sēž pie ēdamgalda Un sāk aiz dusmām traukus plēst, Ka laikā nedodot tam ēst!…

Iet zēni cukurbietes ravēt.

Tas darbs ir tāds, ko nevar kavēt, ia tādā darbā jāpiedalās,

Met zēni izpriecas pie malas Un it bez kādiem vārdiem liekiem Tie iet un palīdz kolhozniekiem.

Tik Gusts viens pats pa māju slaistās, Viņš tādā darbā neiesaistās.

Viņš guļ tad gultā, sten un pūš Kā tāds, kam iet uz galu mūžs,

Bet, kolīdz ravēšana garām,

Ko tad mēs labu redzēt varam? — iet zēni tā pa jokam karā,

Un ko nu Gusts?—Gusts ari barā. Viņš pašā pirmā rindā stājas,

Par visiem brašāk cilā kājas,

Nu visai augstu var viņš lēkt,

Par visiem skaļāk kliegt un brēkt.

Kad atkal jāiet vārpas lasīt,

«Vai nāksi līdz?» nav vērts tam prasīt. Tam vecā nelaime ir klāt:

Viņš nevar kājas kustināt.

Viņš gultā guļ un muti vārsta Kā tāds, kas jāved ir pie ārsta,

Un, lai par ko tad viņu saukā,

Viņš nelīdīs no migas laukā.

Sāk zēni savā starpā spriest,

Ka tā to ilgāk nevar ciest.

Viens saka: «Ko te vārdus šķiest,

To vajaga tik laukā sviest,

Kas bēg un izvairās no darba,

Par to var būt tik runa skarba.»

«Bet kā tad tālāk būs ar Gustu?»

*

«Lai viņš pavisam nepazustu,

Vēl vajadzētu mēģināt Tam savādāki pieiet klāt.

Ar to, ka mēs te viņu baram,

Kā redzat, maz ko panākt varam.»

Un tiešām jau pēc dienām dažām Gusts iesāk novērot ar bažām,

Ka zēni te jau kuru dienu Vairs neizturas kā arvienu.

Un Gustam tiešām jāuztraucas: Viņš kādu sauc, tas — neatsaucas; Kad zēni atkal iziet «karā»,

Vairs neņem viņu savā barā… Gusts nezin, ko.nu tagad sākt.

Sāk viņu tā kā skumjas mākt,

Un caurām dienām bēdīgs vaigā Kā bāra bērns viņš apkārt staigā.

Kur cilvēks gan var ilgi spēt To visu ciest un izturēt!

Un tiešām kādā dienā jaukā,

Kad zēni strādā linu laukā,

Viņš iet pie tiem un iesāk lūgties,

Viņš gatavs pat vai arklā jūgties.

Nu solās itin visu darīt,

Ko liks tam šodien, rīt vai parīt,

Lai darbs ir kāds, tas nekrīt svarā,

Lai tikai laižot viņu barā!

«Ja tā, tad tā ir cita lieta;

Kas strādā, tam pie mums ir vieta. Bet, ja tev atkārtosies kaites,

Mums tūdaļ atkal pārtrūks saites.». Un Gusts patiešām strādā ar’,

Un būt ar viņu mierā var.

Viņš padod suķim dzert un ēst, Viņš palīdz mātei grīdu mēzt.

Un pulciņā, nav vārdam vietas,

Pat dara neticamas lietas.

Un sev un pulciņam par prieku Drīz iecelts tiek par bundzinieku.

.

SATURS

J, Osmanis. Ievads ………

Tautas dziesmu vācelīte……………………………………………………

Asini prātu! . ………………………………………………………………….

Pieci kaķi un citas mazas pasakas un humoreskas. Pieci kaķi

Vārti …………

Saruna ar Salaveci……………………………………………………………

Ārpus štatiem…………………………………………………..

Ar pīpi uz jumta………………………………………………………………

Plakāti ………………………………………………………………………….

Luteklītis ………………………………………………………………………

Viszinis ………………………………………………………………………..

Divnieks ……………………………………………………………………….

Gusts sprukās . ……………………………………………………………..

№ № 1419 Alberts Kronenbergs PIECI KAĶI Pirmsskolas vecuma bērniem

Redaktore E. Marjufina. Māksi, redakiors H. Purviņš. Tehn. redaktore D. Pasfare. Korektore K, Rumbēna.

Nodēta salikšanai 01. 11. 77. Parakstīta iespiešanai 31. 01. 78. Formāts 60x84/8. Tipogrāfijas Dobspiedes papīrs 100 g. Žurnālu cirstā garnitūra. Augstspiedes tehnika. 9 fiz. iespiedi.; 8, 37 uzsk. iespiedi.; 3,77 izdevn. I. Metiens 100 000 eks. Pasūt. Nr, 3833-D. Maksā 20 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 150/29006-B441. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blau-

maņa ielā 38/40.

Content

Kronenbergs Аlberts Pieci kaķi

TAUTAS DZIESMU VĀCELĪTE

ASINI PRATU

TAUTAS MĪKLAS

TAUTAS MĪkla

PIECI KAĶI UN CITAS MAZAS PASAKAS UN HUMORESKAS

PIECI KAĶI

VĀRTI

SARUNA AR SALAVECI

ārpus štatiem

AR PĪPI UZ JUMTA

PLAKĀTI

LUTEKLĪtis

VISZINIS

DIVNIEKS

GUSTS SPRUKĀS

SATURS