Pieklājīais Trusītis Aizrobežu tautu pasakas

Pieklājīais Trusītis

Aizrobežu tautu pasakas

.

ZAĶENE UN TĪĢERIS

Afganistāniešu pasaka

Kādā mežā dzīvoja varens tīģeris. Ilgus gadus viņš turēja vienās bailēs visus zvērus tajā apkaimē. Taču pagāja gadi, tīģeris kļuva vecs un vairs nejaudāja kā agrāk katru dienu iet medībās.

Viņš sasauca kopā visus zvērus un tiem sacīja:

Esmu vecs, taču nagi un zobi man vēl stipri. Un, ja kāds uzdrošināsies man ne-

klausīt, tam labi neklāsies! Nu tad tā: ik dienas kāds no jums atnāks pie manis un es to apēdīšu.

Zvēri noskuma, tomēr bija ar mieru. Un ik rītu tīģeris saņēma brangu azaidu. Mežs mirka vienās asarās: ik diena — ik par vienu zvēru mazāk.

Tolaik tai pašā mežā dzīvoja gudra zaķene. Viņa skatījās, skatījās, kā zvēri cits pēc cita iet bojā, un saprātoja paglābt tos no tīģera nagiem. Zvēri nosmējās vien, kad viņa tiem paziņoja savu nodomu.

—  Kur nu tu! Turklāt rīt ir tava reize iet pie tīģera. Labāk sataisies uz nāvi!

Zaķene nekā neatbildēja, apgriezās un aizcilpoja uz savu alu. Pienāca laiks iet pie tīģera, bet viņa neiet. Tīģeris pārskaitās: pirmo reizi pa visu laiku palika bez azaida.

Pienāca otrs rīts. Zaķene saposās un lēnā gaitā iet pie tīģera. Atnāk pie tīģera, bet šis viņai bargi noprasa:

—  Nicināmais radījums! Kāpēc vakar nenāci? Es tevis dēļ paliku neēdis.

—  O, visuvareno tīģer! Vakar es nācu pie tevis, kā tu biji pavēlējis, bet, re, kas par nelaimi: man ceļā gadījās cits tīģeris, tikpat varens un spēcīgs kā tu. Viņš mani sagrāba un visu dienu nelaida vaļā. «Nekas», viņš saka, «tavs vecais, bailīgais tīģeris iztiks arī bez ēšanas». Nule tikai man izdevās no viņa izmukt…

Tīģeris vai traks aiz dusmām pietrūkās kājās:

—Kur ir tas bezkaunīgais lielība? Parādi man viņu!

—   Tepat necik tālu, o, visuvarenais! Viņš dzīvo akā.

—   Ved mani turp un labi aši! Es ar viņu viens divi tikšu galā!

Zaķene veda tīģeri. Viņi nonāca pie akas, un zaķene nu saka:

—   Viņš lejā noslēpies.

UBAGS UN SĪKSTULIS

Arābu pasaka

Vecs ubags, ienācis viņam nepazīstamā ciemā, pieklauvēja pie lielas, bagātas māj«is, kurai līdzās slējās augsta klēts ar milļ/.ijM lielu dzelzs atslēgu durvīs. Šai mājā

Tīģeris ielūkojās akā un redz: viņam pretim raugās otrs tīģeris un ņirdz zobus. Tīģeris briesmīgi pārskaitās, ielēca akā… un noslīka.

dzīvoja vīrs, kas pa visu apkaimi bija izdaudzināts ar savu skopumu: viņš nekad citiem nepalīdzēja, kaut gan bija ļoti bagāts.

—  Vai tu man neiedotu kādu šķēlīti taukuma vai lāsi piena? — ubags palūdza.

Sīkstulis rupji atcirta:

—  Nē, nevaru! Taisies, ka pazūdi!

—  Varbūt tev atrastos sauja kviešu vai pupu? — turpināja vecais vīrs, kuru bads spieda pazemoties nelabu cilvēku priekšā.

—  Nē, man nekā nav, —sīkstulis atteica.

—  Tad iedod man riecienu maizes, arī par to būšu pateicīgs, — ubags sacīja.

—  Lasies projām, nav man maizes! —viņš izdzirda atbildi.

—  Tad pasniedz jel ūdens malciņu. Esmu gaužām izslāpis!—vecais vīrs lūdza.

—  Nav man ūdens!—sīkstulis noraidīja.

Tad ubags iesaucās:

—  O, mans dēls, kāpēc tad tu sēdi šeit? Celies un ej lūgt dāvanas labiem ļaudīm. Tu taču esi vēl nabagāks par mani!

CIRVIS

Serbu pasaka

Cirvis gājis pēc malkas. Dauza pa apdegušiem celmiem un vēl ņirgājas:

— Es šeit esmu saimnieks. Gribēšu — nocirtīšu, gribēšu — iešu tālāk.

Mežā auga bērzs un tik grezns — visiem kokiem nenopriecāties!

Cirvis pamanīja bērzu un sāka tam uzmākties :

—  Ei tu, švltiņ! Pag, es tevi tūdaļ izgreznošu! Ka ņemšos cirst, skaidas vien no tevis lēks!

Nobijās skaistulis bērzs, saka:

—  Necērt jel mani, cirvīt! Lietus man savu meitu precina. Nu tikai man būtu dzīve!..

Bet cirvis ņirgājas:

—  Nu tikai tu man raudāsi!

Bērzs nobirdināja zelta asaras, nokāra līganos zarus.

Dzelzs cirvis skaļi iesmējās un klupa bērzam virsū. Skaidas vien lec.

Visiem kokiem bērza žēl; pa mežu pārskrēja barga šalkoņa un aizskanēja līdz bērzu tiltam.

Cirvis nocirta bērzu. Bērzs nogāzās, izstiepās zaļā zālītē starp debeszilām puķītēm.

Cirvis satvēra bērzu un vilka projām uz savām mājām.

Taču, lai nokļūtu mājās, bija ejams pār bērzu tiltu. Tilts nu saka cirvim:

10

—  Ei, cirvi! Ko tu mežā ar laupīšanu nodarbojies? Kālab manu brāli nocirti?

— Turi muti, nelga! —cirvis viņam piedraudēja.— Saskaitīšos, arī tevi sakapāšu. Skripatu skrapatās!

Tad nu arī bērzu tilts sevi nežēloja. Nostenējās, ietrīcējās, sasprindzināja savu bērza muguru un pārlūza.

Cirvis iekrita ūdenī un noslīka.

Bet bērzs aizpeldēja pa upi uz jūru.

MELIS

Indiešu pasaka

Vienai mātei bija dēls—tāds melis kā reti kāds. Māte viņam diendienā skandināja:

—   Dēliņ, mitējies jel melot! Nepatiesību runāt ir liels grēks!

Te kādu dienu dēls mātei sacīja:

—   Mīļā māte! Izcep man kaut ko gardu! Es pieēdināšu melus līdz kaklam, tad aizne12

sīšu tos uz mežu un tur pametīšu. Pārnākšu mājās un nekad vairs nemelošu!

Māte viņam bija vientiesīga, lētticīga sieviete. Viņa pievārīja un piecepa visāda labuma, kā dēls vēlējās. Šis nu pievāca visu, ko māte bija sagatavojusi, aizgāja uz mežu un ņemsies locīt iekšā pilnām mutēm! Tad noslaistījās pa mežu augu dienu, pārradās mājās ap saules rietu un saka mātei:

— Mīļā māte! Paklau, kā man gāja! Aiznesu melus uz mežu, pieēdināju līdz kaklam un saku: «Nu, meli, tagad es jūs te pametu!» Trīs reizes es tā pateicu un jau dzīros iet projām, kad uzreiz meli pārvērtās par ziloni un klupa man virsū! Es — mukt! Diedzu, ko kājas nes, bet zilonis pakaļ! Svaidos šurpu turpu — skatos, kur lai paglābjos. Te uzreiz redzu lielu koku. Es — viens divi kokā augšā! Bet tavu postu! Arī zilonis īdpjas man pakaļ kokā. Es mūku — no lapiņas uz lapiņu, šis man pakaļ — no zariņa uz '/<ii ii,iu. Es no zariņa uz zariņu, šis man pa-

kaj — no lapiņas uz lapiņu. Man sametās bail. Ko darīt? Paskatos lejup — redzu, stāv krūze. Es ar vienu lēcienu—iekšā! Bet krūze bija ieplīsusi, es pa to plaisu spruku laukā. Arī zilonis ielēca krūzē — man pakaļ. Pats gan izlīda, bet aste iesprūda plaisā. Tā nu

viņš palika mežā, bet es izglābos un atskrēju pie tevis.

Māte klausījās, klausījās, ko dēliņš melš, un saka:

—  Vai, dēliņ! Nu jau tu melo vēl slimāk nekā iepriekš!

MUĻĶI

Japāņu pasaka

Kādā klosterī dzīvoja divi muļķa bonzas. Reiz viens no viņiem uzrāpās uz nama jumta un, raudzīdamies pie debesīm izkaisītajās mirdzošajās zvaigznēs, sāka vicināt makšķeri, it kā tās tvarstīdams.

Otrs, viņu pamanījis, jautā:

—  Ko tu tur dari?

—            Makšķerēju zvaigznes,— pirmais atbild. Otrs bonza sāka smieties.

— Muļķis! —viņš saka. — Vai tad ar tik īsu auklu var nomakšķerēt zvaigzni? Paņem garāku auklu!

.

PIEKLĀJĪGAIS TRUSĪTIS

Meksikāņu pasaka

Reiz dzīvoja gaužām bikls un pieklājīgs Trusītis. Kādu dienu, brangi pamielojies ar kāpostiem zemnieka sakņu dārzā, viņš jau grasījās cilpot uz mājām, kad uzreiz pamanīja Lapsu. Tā tecēja uz meža pusi. Lapsai nebija izdevies nočiept vistu zemnieka sētā, un viņa bija aplam badaina un pikta.

Trusītim sirds nodrebēja. Bēgt—bet kurp tu bēgsi! Un Trusītis pa galvu pa kaklu

diedza uz alu. Viņš nezināja, ka tur viņu gaida citas lielas briesmas. Alā bija iemitinājusies Čūska.

Trusītis, protams, bija labi audzināts un zināja, ka bez atļaujas svešā mājā iet nedrīkst.

«Jāpadod labdiena,» viņš domāja, «bet kam? Protams, alai!»

Un, attupies uz pakaļkājām, viņš pieklājīgi sveicināja:

—  Labdien, mīļā ala! Lūdzu, atļaujiet man ieiet!

Vai, kā Čūska nopriecājās, izdzirdusi Trusīša balsi! Viņai pārlieku garšoja trušu gaļa.

—  Nāciet, nāciet iekšā! — viņa aicināja, gribēdama Trusīti ievilināt.

Taču Trusītis pēc balss tīri labi pazina, ar ko viņam darīšana.

—  Piedodiet, ka es jūs traucēju, — viņš atvainojās. — Biju pavisam piemirsis, ka mani gaida Zaķiene! Uz redzēšanos! — un viņš loba projām, cik kājām jaudas.

Atcilpojis savā alā, Trusītis pārdomāja, ka pieklājība nekad vēl nevienam neesot nākusi par ļaunu.

Čūska turpretim saritinājās kamolā un noņurdēja:

—  Labāk nebūtu viņam atbildējusi! Kaut viņus negals, tos pieklājīgos trušus! Vajadzēja ar viņam lūgt atļauju ienākt!

KA NABAGA VĪRS SAVU TĪRUMU PAZAUDĒJA

Poļu pasaka

Pie bagātnieka atnāca nabagais. Paklanījās līdz zemei, pasolīja miltu maisu un lūdza, lai iedodot vēršus, ko tīrumu uzart.

Izveda vēršus, iejūdza un skubinās drīzāk pie darba, lai līdz tumsai var paspēt.

Bet lauks, sacīt, lauks bija tālu. Daža laba stundiņa pagāja, kamēr vērši tur aizvilkās. Un nabaga vīrs visu laiku baiļojas: kaut tik nu pagūtu apart līdz tumsai!

Saule bija jau labā gabalā, kad nabaga vīrs nokļuva galā.

— Nu tikai aši pie darba!

Nabaga vīrs nometa ķelderi, saspļāva delnās un ķersies pie arkla balsta…

Un uzreiz apstājās.

Kas tad nu? Vai māneklis piesities? Vai acis nerāda? Nav viņa tīruma! Nule vēl tepat bija un — tavu brīnumu!—kā nav tīruma, tā nav!…

—                Vai nu nav acu apmānīšana! —nabaga vīrs klusībā noteica. — Kur tad šis varēja palikt?

Skatās, nabags, vēro, lūkojas, bet savu tīrumu nekādi saskatīt! Ekur, pa labi ir Maceka tīrums, pa kreisi — sābra Voiceha, un taisni pretim — paša pana stārasta!.,.

Bet kur tad mans tīrums? Nule taču tepat bija!

Nabaga vīrs kasa pakausi, mīņājas uz vietas, apkārt griezdamies, bet sava tīruma kā nevar, tā nevar atrast.

22

Nabags pagalam sabēdājās:

—   Ē, redzams, būs vien jābrauc mājās tīri par neko!

Pagrieza nabaga vīrs arklu ar lemešiem gaisā, pacēla no zemes ķelderi un… pat iekliedzās aiz brīnumiem un prieka:

—     Ak tu tētīt! Tīrumam taču bija ķelderīti virsū uzmetis! Un es, muļķagalva, jau dzīros braukt atpakaļ!

VISLIELĀKĀ BAGATĪBA

Turku pasaka

Reiz kāds jauneklis visu laiku sūrojās par savu nabadzību.

— Eh, cik labi būtu, bijusi man liela bagātība! Tad tik es dzīvotu, cepuri kuldams! — viņš mūždien vaidēja.

Kāds vecs akmeņkalis, iedams garām jaunekļa miteklim, izdzirda viņa vārdus un jautāja:

—   Ko tu sūdzies? Tev taču pieder liela bagātība!

—   Man piederot bagātība? — jauneklis brīnījās. — Kur tad tā ir?

— Tavas acis. Cik tu gribētu saņemt kaut vai par vienu savu aci? —vecais vīrs jautāja.

— Ko tu! — jauneklis iztrūcies atvairīja.

—    Acis es neatdotu ne par kādiem dārgumiem!

—  Labi, — akmeņkalis teica. — Tad ļauj nocirst sev rokas, par tām tu dabūsi daudz zelta!

— Nē! Par zeltu es savas rokas neatdošu,

—    jauneklis noraidīja.

—Nu tu redzi, ka esi ļoti bagāts,—vecais akmeņkalis turpināja. — Ko tad tu sūdzies? Tici man, vislielākā bagātība cilvēkam ir spēks un veselība. To nevar nopirkt ne par kādu naudu! — sacīja sirmgalvis un gāja savu ceļu.

SATURS

Zaķene un tīģeris. Afganistāniešu pasaka . . .

Ubags un sīkstulis. Arābu pasaka……………………………………………..

Cirvis. Serbu pasaka…………………………………………………………………….

Melis. Indiešu pasaka………………………………………………………………….

Muļķi. Japāņu pasaka……………………………………….. * . . .

Pieklājīgais trusītis. Meksikāņu pasaka ….

Kā nabaga vīrs savu tīrumu pazaudēja. Poļu pasaka Vislielākā bagātība. Turku pasaka

Aizrobežu tautu pasakas PIEKLĀJĪGAIS TRUSĪTIS Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors. V. Selkovs. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore K. Veinberga Nodota salikšanai 1967. g. 25. maijā. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 3. novembri. Papīra formāts 70 X 90'/i6. Grāmatu vākia pap. 160 g. 2 fiz. iespiedi.; 2,34 uzsk. iespiedi.: 0,70 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 4 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21178-.I-2151. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 7. tipogrāfijā Rīgā, Akas ielā 5/7.

Pasūtījuma Nr. 1257.

A

Content

Pieklājīais Trusītis Aizrobežu tautu pasakas

ZAĶENE UN TĪĢERIS

UBAGS UN SĪKSTULIS

CIRVIS

MELIS

MUĻĶI

PIEKLĀJĪGAIS TRUSĪTIS

KA NABAGA VĪRS SAVU TĪRUMU PAZAUDĒJA

VISLIELĀKĀ BAGATĪBA

SATURS