nezināms

Rikikī jaunie piedzīvojumi

Rikikī starot staro aiz prieka. Māmiņa sagādājusi karnevālam lielisku musketiera kostīmu. Uzlicis galvā cepuri ar platām malām, Rikikī nevar vien gana apbrīnot sevi spogulī.

Viņš rūpīgi uzvelk mugurā greznās drēbes, iekāpj milzīgos zābakos ar atlokiem, apjož zobenu un dodas laukā. Uz stūra Rikikī satiek pretimnācēju Pjero maskā.

*

1

Gabaliņu tālāk viņš pamana vēl dažas maskas: jautru, rožainu sivēnu un jokainu pīlēnu. Viņu pārņem ziņkāre.

Kuri no viņa draugiem tā pārģērbušies?

Viņi sarunājas pārvērstās balsīs. Bet pēc tam nolemj noņemt maskas. Izrādās, ka pīlēns ir Gaetāns, bet viltīgais sivēntiņš Onorē uzlicis sev sivēna masku! Visi trīs jautri smejas.

Tad viņi uzsāk strauju farandolu. Rikikī laižas dejā pirmais, aiz viņa tipina Onorē, bet aizmugurē, sadevušies rokās, dejo Gaetāns, Filibērs un Bobo. Pilnā balsī viņi dzied:

— Tu jautrais svētku karnevāl! Lai gals tev nepienāk nekad!

Ne saukts, ne aicinats nez no kurienes uzrodas vilks, viņš skali gaudo un šmakstina zobus. Pārbiedētie dejotāji pajūk kur kurais. Pazūd kā vēja aizpūsti…

Taču Rikikī ātri pārvar bailes. Ja nu arī vilks ir tikai karnevāla maska? Derētu viņu izmuļķot! Draugi pasauc suni Medoru un uzvelk tam tīģera ādu, kas izklāta pie gultas.

Pārģērbtais suns dodas pa vilka pēdām. Pēc brīža vilks jau atrasts. Ieraudzījis briesmīgo tīģeri, vilks laižas lapās.

Vienā rāvienā viņš uzlec kokā un uztraušas augstu zarā.

Maska nokrīt… Tas taču ir lapsēns!

Dabūja gan viņš krietni trūkties! Lapsēns jūtas ļoti nokaunējies — Rikikī un Medors taču iznesuši viņu cauri. Negribīgi lapsēns kāpj no koka zemē.

Tagad lapsēnam nekas cits neatliek kā vilkt galvā muļķīgo ēzeļa masku, kuru viņam smiedamies pasniedz mūsu attapīgie draugi!

Pasta kalpotaja palūdza pastniekam Zefirenam nekavejoties nogādāt telegrammu: «Steidzīgi atvediet zāles sivēntiņam žožo.»

Lādzīgais Zefirēns no visa spēka min pedāļus. Nekavējoties un ļoti steidzīgi jāpaziņo par Žožo slimību slavenā profesora Šļirces laboratorijai.

Nabaga Zefirēns kļūst par sava pienākuma upuri. Uz ceļa trāpās akmens, un nelaimīgais pastnieks uzdrāžas tam tieši virsū!

Nu viņš guļ uz ceļa blakus savam sadauzītajam divritenim.

—     Ei, mazais! Esi tik labiņš un aiznes telegrammu uz šo adresi.

Rikikī tūdaļ ir ar mieru.

—      Labi.

Lācēns steidzas uz pilsētu. Saule svilina, Rikikī moka slāpes — un turpat ceļa malā viņš ierauga ūdens krānu.

—     Atpūtīšos kādu brītiņu!

Te, kā par nelaimi, atlido žagata Margo, kura visur un vienmēr manās kaut ko nočiept. Viņa pakampj svarīgo telegrammu un laižas prom.

Rikikī cenšas panākt zagli. Bet žagata, savēcinājusi spārnus, uzlaižas kokā.

— Zagatiņ, melnspārnīt, vai tiešām tu esi aizmirsusi, ka ziemā es baroju tevi ar baltmaizes drupačām? Atdod man telegrammu!

Žagata nav nepateicīga. Viņa nomet lācēnam telegrammu. Par to Rikikī apsola žagatai krāsainu lodīti, matu suku un trīs piespraudes.

Te pēkšņi uzpūš draisks vējiņš.

Viens pūtiens — un telegramma jau ir dīķa vidū. Rikikī sāk gauži raudāt,taču tūdaļ piepeld pīlīte Zaļkaklīte.

—     Neraudi, Rikikī, es tev palīdzēšu!

Un Zaļkaklīte atnes knābī profesoram Šļircēm adresēto telegrammu.

Aizelsies Rikikī klauvē pie laboratorijas durvīm.

— Jums ir telegramma, profesor Šļirce!

Profesors uzmanīgi izlasa telegrammu un nekavējoties liek gatavot zāles.

— Jaukais sivēntiņš Žožo ir smagi slims.

Velti netērējot laiku, profesors iešļircina sivēntiņam zāles. Žožo ir glābts.

Pec dažām nedēļām Rikiki iegriežas apraudzīt Žožo. Sivēntiņam atkal ir lieliska ēstgriba. Cik labi dzīvot pasaulē! Rikikī priecājas — viņš taču palīdzējis draugiem!

Māmiņa atnākusi pie upes mazgāt veļu. Rikikī rotaļājas turpat tuvumā. Viņš vēro, kā dzidrajā ūdenī šaudās spriganas zivtiņas, tad dzenas spārītēm pakaļ un beidzot pienāk pie māmiņas, kura berž uz dēļa slapjo veļu.

Māmiņa pārnāk mājās pagalam nogurusi: nav viegli tik ilgi mazgāt veļu, tupot uz ceļgaliem, griezt smagos palagus.

— Vai, kā noderētu mūsu māmiņām veļas mazgājamās mašīnas, — Rikikī saka Filibēram, ejot garām veikala skatlogam.

Bet mašīnas taču ir tik dārgas!

— Bet ja nu mēs paši izgatavotu? — Rikikī prāto. — Atvelsim mucu, iebūvēsim tajā kloķvārpstu, un lai tik mazgā!

Sacīts — darīts. Drīz vien abi draugi zem savas mašīnas sakūra uguni. Lai mašīna neaizdegtos, mucas dibenu viņi apsita ar skārdu. Piepildīja mucu līdz pusei ar ūdeni… Rikikī iemeta mašīnā savu kreklu un, kad ūdens jau vārījās, sāka griezt kloķi.

Tavu postu! No viņu pasākuma nekas neiznāca — tikai krekls vienos caurumos. Rikikī izvilka kreklu no mašīnas un aiznesa izžaut. Pienāca laiks doties uz mājām.

— Atkal krekls saplēsts! — māmiņa dusmojās, ieraudzījusi Rikikī. — Palaidņa puika! Raizes vien ar tevi… Atkal jāpērk jauns krekls, rakari tāds!

Rikikī stāv, galvu nodūris, un viņam nav drosmes izstāstīt, kā gadījusies tāda nelaime.

Rikikī pārņem skumjas. Viņš tik ļoti gribēja palīdzēt māmiņai, bet iznāca tik nelāgi.

Viņš gandrīz vai raud. Kaķēns redz, cik viņam smagi ap sirdi, un klusi tup blakus.

Mājās pārnāca tētis… Rikikī ar asarām acīs izstāstīja viņam, kā patiesībā viss bija noticis.

.

— Labi, dēliņ, nomierinies! Mēs iepriecināsim māmiņu. Tu taču zini, ka drīz būs visu māmiņu svētki. Tad klausies, dēliņ! Mēs abi uzdāvināsim māmiņai veļas mazgājamo mašīnu!

Rikikī nolēma atdot tētim visu savu naudu no krājkasītes. Pēc dažām dienām pienāca svētki, un viņi pasniedza māmiņai dāvanu.

Kas tie bija par priekiem!… Mašīnu tūdaļ izmēģināja.

Cik viegli tagad mazgat veļu… Pēc īsa laiciņa tīrā veļa jau žūst saulītē.

—                Cik vērtīga manta ir tāda mašīna, — māmiņa saka, apkampdama tēti un Rikikī.

—      Rikiki! Paņem grozu un dodies pie vecmāmiņās. Es ieliku grozā vakardien vārītā ievārījuma burku. Mūsu vecmāmiņai ļoti garšo ievārījums… Tikai pielūko, nāc ātri atpakaļ.

Rikikī jau nosoļojis lielum lielo ceļa daļu, kad pēkšņi, kur gadījies, kur ne, viņam piesitas kucēns. Kā redzams, viņš bija pēc sirds patikas izvārtījies lietus atstātajās peļķēs, jo ķepas un vēders viņam bija vienos dubļos. Kucēns lēkāja apkārt lācēnam, paskrējās uz priekšu, trinās gar kājām.

Rikikī jau pienācis pie vecmāmiņas mājām, bet kucēns vēl aizvien tipina viņam pa pēdām. Rikikī mēģina dzīt kucēnu prom, lai tas nepiemīdītu vecmāmiņas dzīvokli, taču kucēns nav aizdzenams. Tad Rikikī veikli iešmauc pagalmā un aizcērt aiz sevis vārtiņus.

Taču vakarā, kad Rikikī dodas atpakaļ uz mājām, kucēns ne saukts, ne aicināts atkal ir klāt. Brīžam naski paskrien uz priekšu, brīžam nogaida, kamēr Rikikī pienāk pie viņa, brīžam ielec grāvī, brīžam atgriežas atpakaļ. Kad viņi pienāca pie mājas, kucēns manīgi ieskrēja virtuvē un metās māmiņai klāt.

Māmiņas spodrais priekšauts vienos traipos, uz grīdas atstātas netīras pēdas. Māmiņa gaužām pārskaitās un izdzina kucēnu laukā. Nabadziņš, žēli kaukdams, aizlikās prom. Rikikī pastāstīja māmiņai, ka kucēns neparko nav gribējis no viņa atkāpties.

Rikikī ēd zupu. Viņš domā par kucēnu. Nabadziņš droši vien ir izsalcis. Te pēkšņi Rikikī redz, ka pie rūts piespiežas kāds purniņš un divas apaļas acis raugās tieši uz vinu.

Rikikī baidās atvērt logu — māmiņa aizliegusi. Lācēns dodas gulēt. Pēkšņi viņš dzird kādu grabināmies pie slēģiem. Rikikī vairs neiztur, viņš klusi atver logu, un kucēns ielec pie viņa istabā.

*

*

—     Tikai uzvedies klusi, — Rikikī viņam čukstus saka. — Liecies uz spilvena un guli nost, naktī nedrīkst trokšņot un draiskoties.

Kucēns visu saprot. Nolaizījis Rikikī degunu, viņš saritinās kamoliņā uz spilvena. Abi apmierināti ieslīgst miegā.

Te pēkšņi naktī kucēns sāk riet — nu tik neganti, ka saceļ kājās visu māju. Kucēns lauztin laužas pa durvīm ārā. Rikikī skrien viņam nopakaļ un redz — kucēns saķēris aiz astes lapsu!

Lapsa skrāpējas un kož, taču Rikikī un kucēns tur viņu cieši. Drīz vien atsteidzas arī tētis. Lapsa — vistu zagle — noķerta!

Drošsirdīgais kucēns atradis sev jaunu ģimeni. Viņš vairs nešķirsies no sava drauga Rikikī.

RIOUIOUI Les Editions de Vaillant Paris

НОВЫЕ ПРИКЛЮЧЕНИЯ РИКИКИ

Издательство «Лиесма»

Рига 1978 На латышском языке Перевод с французского Э. Юхневича Иллюстрации из французского издания

MB № 1418 Pirmsskolas vecuma bērniem RIKIKT JAUNIE PIEDZĪVOJUMI

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redaktors H. Purvlņš. Tehniski redaktore M. Zaumane. Korektore Dz. Vējāle.

Nodota salikšanai 16.11.77. Parakstīta iespiešanai 29.05.78. Formēts 60x90/8. Ofseta papīrs № 1. žurnēIu cirstē garnitūra. Ofsetspiedums. 6 uzsk. iespiedi.; 5,88 izdevn. I.

Metiens 100 000 eks. Pasūt. № 1579. Cena 45 kap.

Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgē, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 20/29056/B-444. Salikta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226834 Rīgā, Balasta dambī 3.

©Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1978

Content

nezināms Rikikī jaunie piedzīvojumi