nezināms

Rikikī piedzīvojumi

Rikikī piedzīvojumi

.

MELONE UN REGBIJS

Māmiņa aizsūtījusi Rikikī uz veikalu pēc dārzeņiem. Drīz viņš nāk mājās, nesdams groziņu ar burkāniem, lokiem un kartupeļiem. Tā kā mazajā groziņā neko vairāk nevar ielikt, meloni Rikikī pasitis padusē. Nenogājis ne simt metru, Rikikī sastop Onorē un Filibēru.

—      Tā tik ir melonīte! — Filibērs iesaucas. — īsta regbija bumba … Nudien, derētu pamēģināt.

Rikikī noliek groziņu zemē, un visi trīs draugi turpat uz ielas uzsāk aizrautīgu regbija maču.

Filibērs, Onorē un Rikikī ir veikli spēlētāji. Veselu stundas ceturksni melone nepieskaras zemei. Te pēkšņi Filibērs palecas un sper no visa spēka melonei ar kāju, kā dažkārt darījis, spēlējot ar īstu regbija bumbu. Skaistā, sulīgā melone pāršķeļas uz pusēm …

Mačs nu ir galā … un melone nav vairs ēdama. Rikikī bēdīgs nodur

galvu … Ko sacīs māmiņa? Šai brīdī turpat blakus atveras logs. Draugi pazīst regbija kluba prezidentu tēvoci Spieķīti. Viņš ir sajūsmā par precīzajām piespēlēm … un Filibēra vienreizīgo spērienu.

Tēvocim Spieķītim ienācis prātā nodibināt regbija klubā „knauķu” sekciju. Viņš uzaicina draugus nākamo ceturtdienu atnākt uz stadionu.

—      Bet tagad, mazais, nāc man līdz, — viņš uzrunā Rikikī.

Un tēvocis Spieķītis ieved Rikikī savā dārzā un uzdāvina viņam skaistu, smaržīgu meloni.

Mājās Rikikī pastāsta māmiņai par savu piedzīvojumu. Tā kā

vaļsirdīga atzīšanās prasa piedošanu, māmiņa nemaz tik ļoti nerājas, ka Rikikī meloni izlietojis par regbija bumbu. Turklāt pēc brīža visiem lieli prieki: tēvoča Spieķīša dāvinātā melone ir neparasti garšīga … Un tad vēl uzaicinājums spēlēt bērnu komandā — kāds gods!

Nākamajā ceturtdienā Onorē, Filibērs un Žuflū ierodas stadionā. Spēli vada pats tēvocis Spieķītis. Spēlētāji sagāžas visi vienā kaudzē… un komanda ir dzimusi. Tā gūst uzvaru pēc uzvaras, un lieli nopelni te ir veiklajam Rikikī.

DUŠA

Rikikī ļoti vēlas spēlēt ar draugiem futbolu. Bet kā lai tiek pie spēlēšanas, ja māmiņa aizliegusi! Tad Rikikī viltīgi piedāvā izvest svaigā gaisā mazo brālīti.

Māmiņai nekas nav pretī. Viņa tikai piekodina ne brīdi neatstāt Kikī vienu pašu.

Sākumā Rikikī stumj ratiņus pavisam lēni, pēc tam, ticis aiz stūra, uzņem ātrumu. Mazajam Kikī šāds brauciens gaužām patīk: aiz prieka viņš sparīgi, vēcina grabuli. Taču Rikikī nodarbina viena vienīga doma: ka tikai es neierodos par vēlu. „Ātrāk, ātrāk!” viņš čukst. „Draugi mani gaida.”

Kad Rikikī nonācis pļaviņas malā, Filibērs un Onorē jau sit bumbu. Viņš piestumj ratiņus pie dzelzs caurules ar krānu galā.

—' Esi rātns! — viņš nobrīdina Kikī. — Mēs tūlīt parādīsim, kā jāspēlē futbols. Bet tu čučiņā …

—      Nekas nav tik veselīgs kā miegs, — Rikikī vēl prātīgi piebilst.

. Kikī kādu brīdi klusēdams vēro, kā Rikikī trenkā bumbu. Pēc tam sāk skaļi brēkt, prasīdams, lai Rikikī viņu vizina.

Taču Rikikī par to daudz neuztraucas. Laiku pa laikam viņš nokliedzas: „Es nāku, es nāku,” — un turpina spēli…

—         Piespēlē, Onorē! Aiziet! — Un Rikikī ar slaidu spērienu ietriec bumbu vārtos.

Kikī pārstāj raudāt. Viņš aplaiž skatienu visapkārt, meklēdams mierinājumu. Kāda skaista mantiņa! Viņš uzslienas ratiņos kājās ur mēģina aizsniegt krānu. Tā, rokā ir. Kikī pūlas krānu pagriezt — pa kreisi, pa labi, bez panākumiem … Beidzot viņš iekrampējas tik spēcīgi ka krāns atiet vaļā. Kikī ir apmierināts ar paveikto.

Futbola laukumā izceļas īsti ūdens plūdi. Krāns domāts pļaviņas laistīšanai. Uzreiz nevarēdami aptvert, no kurienes nāk aukstās ūdens strūklas, Filibērs, Onorē un Rikikī nepagūst laikus aizmukt un dabū pamatīgu dušu. Toties Kikī līksmojas no visas sirds. Viscaur izmircis, Rikikī steidzīgi aizgriež krānu.

Nekas cits neatliek kā teciņiem vien doties uz māju pusi… un likties gultā zem segas.

Šķelmis Kikī nu savukārt saka lielajam brālim Rikikī:

—      Čučiņā, mazulīt, čučiņā.

Cik ļoti brašajam futbolistam kremt šis joks!

KĀDS DARBS TĀDI AUGĻI

Vasaras brīvdienas Onorē, Rikikī un Filibērs pavada pie jūras. Pa saules pielietu ceļu draugi dodas uz pludmali, pusbalsī dungodami jautru dziesmiņu:

Lielas zivis, mazas zivis zilā jūrā peld.

Lielas zivis, mazas zivis vienlīdz labi peld.

Jūra drīz vien ir klāt.

— Piemetamies šepat aiz klints, — Rikikī iesaka. — Te varēsim mierīgi pārģērbties.

—       Droši vien būsim pludmalē paši pirmie, — Onorē ieminas, vilkdams kājās peldbikses. — Pa ceļam nevienu nesastapām.

—       Vareni! — Filibērs atsaucas. — Vispirms nopeldēsimies un tad spēlēsim sunīšus.

Atstājuši drēbes ēnā un uzlikuši tām virsū dažus akmeņus, lai negaidīta vēja pūsma neaiznes tās prom, draugi apiet apkārt klintij … Un paliek

aiz pārsteiguma kā sastinguši: pludmale kā sētiņ nosēta peldviesiem! Nevienas pašas brīvas vietiņas, kur varētu paspēlēt bumbu vai paskriet sunīšus ….

Še kāds makšķernieks pacietīgi gaida sakustamies pludiņu. Tur atkal peldviesi gozējas saulē, bet mazuļi būvē smilšu pilis.

Arī jūrā tāda pati varza. Dažs peldas, dažs vizinās laivā. Garām brauc tvaikonis, atstādams aiz sevis lielus, zaļganus viļņus. Draugi jūtas gaužām vīlušies. Ar .pirmo dienu pludmalē viņiem saistījies tik daudz cerību!

Pēkšņi turpat līdzās atskan ņirdzīgi smiekli. Tas ir Lapsēns, kuru uzjautrina draugu garās sejas.

—      Kas ir, baidāties parādīties pludmalē? — Lapsēns irgojas. — Lai notiek! Es izbrīvēšu jums vietu. Tūlīt mēs varēsim šeit peldēties pēc sirds patikas. Vienu mirklīti!

Aizsteidzies prom, Lapsēns pēc kāda laiciņa atgriežas ar plakātu, kuru iesprauž liedaga smiltīs:

„Peldēties aizliegts 50 m joslā”.

•> Pārsteigtie peldviesi sākumā vilcinās atstāt savas vietas, bet, tā kā Lapsēns paliek stāvam pie plakāta un mudina pasteigties, viņi pukodamies pavācas gabalu tālāk.

Lapsēns tūdaļ ielec ūdenī un viens pats gluži kā privātā pludmalē peld platiem vēzieniem par milzīgu pārsteigumu Filibēram, Onorē un Rikikī.

Taču Lapsena prieki nav ilgi. Divi policisti, garam iedami, ierauga plakātu, Lapsēnu … un nojauš viņa viltību. Smiekli nu ir galā.

MINETES NOSLĒPUMS

Rikikī pieder skaista, mīlīga kaķenīte. Viņu sauc par Minēti. Katru rītu viņa ierāpjas pie Rikikī gultiņā, murrādama glaužas klāt un trin purniņu pret Rikikī vaigu.

Taču kādā jaukā dienā Minete vairs neseko Rikikī pēdās, vairs nelec viņam uz pleca, kad viņš sēž pie galda. Minete pārrodas tikai laiku pa laikam, izsalkusi ātri izlok savu piena tasīti un tūdaļ atkal nozūd.

Rikikī skumst bez sava kaķīša. Tāpēc kādu vakaru, kad Minete

atkal atnākusi vakariņās, Rikikī pamanās cieši aizvērt durvis. Viņš paņem Minēti rokās un aiznes uz savu istabu.

—        Viltniece, — viņš saka,

—    kāpēc tu mani tik bieži atstāj?

Taču Minete vairs nemurrā. Viņa tikai ņaud un neatlaidīgi skrāpē durvis, 'prasīdama, lai Rikikī tās atver.

Minete ņaud tik skaļi, ka tētis pieceļas no gultas un nāk raudzīties, kas šeit notiek.

—      Bet kapec viņa beg prom? — Rikikī skumīgi čukst. — Es taču tik labi pret viņu izturos.

—         Minetei droši vien ir kāds noslēpums, — tētis saka. — Guli, dārgumiņ, rītdien lūkosim izdibināt, kur viņa nozūd.

Rikikī nav ilgi jāgaida, lai atklātu Minetes noslēpumu. Jau nākamajā rītā, kad Rikikī ēd brokastis, Minete ienāk istabā, nesdama zobos mazu kaķēnu. Lepni nogājusi garām Rikikī, viņa dodas uz bēniņiem. Pēc brīža Minete atkal ir lejā ar vēl vienu kaķēnu zobos. Un tā četras reizes.

Minetei ir četri kaķeni! Tad tads ir viņas lielais noslēpums!…

Rikikī skriešus uzskrien bēniņos. Apaļā grozā saritinājušies guļ četri kaķēni: viens ir gaiši pelēks, otrs ruds, trešais pavisam balts un ceturtais tik ļoti līdzīgs Minetei. Kaķēni vāri ņaud un tik tikko spēj pavērt actiņas.

Rikikī ir sajusminats. Viņš ielej Minetei labi daudz piena, jo viņai vajag barot mazuļus. Nu Rikikī būs pieci rotaļu biedri.

PASLĒPES

Rikikī un viņa draugi atgriezušies mājās pēc vasaras brīvdienām, jo līdz skolas sākumam vairs nav tālu. Bet, tā kā laiks joprojām ir ļoti jauks, viņi izmanto katru dienu, lai kopā parotaļātos. Šodien viņi norunājuši satikties pie Rikikī mājas.

— Ejam uz dārzu, — Rikikī vedina. — Tur mūs neviens netraucēs. Tikai jānorunā, ko spēlēsim vispirms.

;> — Spēlēsim minēšanu, — Aglae ierosina.

—      Jā, jā, — tūdaļ atsaucas Filibērs, Andrē, Žuflū, Rikikī un Lulū. — Apsēžamies un sākam. Tu, Rikikī, uzdosi mums mīklas.

Rikikī brītiņu padomā un jautā:

—     Kam ir skābs smaids, ausis kā vēdekļi un deguns kā šļūtene?

—     Tas ir Žuflū! — Filibērs sauc.

Pēc laiciņa draugi nolemj mainīt spēli. Tagad visi grib spēlēt paslēpes. Aglaē ātri vien atrod, kur paslēpušies viņas rotaļu biedri. Tagad meklētājs būs Rikikī.

—       Aglaē, es tevi redzu, — viņš saka, tuvodamies ratiņiem, kur Aglaē paslēpusies kā mācēdama starp bietēm. Pēc tam viņš atrod Filibēru, kas ielīdis putnu biedēkļa drānās, Onorē uzkāpis ābelē, Lulū uz jumta. Bet kur tad ir Žuflū? …

„Kur gan viņš varētu būt?” draugi gudro. Nav ne mucā, ne šķūnītī, itin nekur. Žuflū brīnumainā kārtā pazudis.

—    Bez tam mums bija noruna, ka laukā no dārza iet nedrīkst, — Rikikī piebilst. — Vai tiešām Žuflū to nebūtu ņēmis vērā. Žuflū! Žuflū! Žuflū neatsaucas. Lulū un Onorē pošas pārmeklēt tuvāko apkārtni,

bet Aglae dodas pajautat kaimiņienei, vai viņa gadījuma nav redzejusi Žuflū. Arī Medors aizskrien pa kādām pēdām, taču pēc laiciņa atgriežas, smagi elsodams… un tukšā. Žuflū nav atrodams.

—     Droši vien viņš aizgājis ļoti tālu, — Rikikī prāto.

—     Kukū, es esmu šeit!

Atskanot skaļiem smiekliem, Žuflū, kas bija saritinājies čokurā un izlicies par lielu, pelēku akmeni, nu ceļas augšā, nomezdams zemē Rikikī un Filibēru, kas, neko nenojauzdami, bija apsēdušies uz viņa muguras. Atguvušies pēc pirmā apstulbuma, arī abi draugi sāk aizgūtnēm smieties.

ŽANNO UN MEDNIEKI

Medību sezona ir klāt. Jau mazā gaismiņā visi ciemata mednieki ar bisēm pār plecu un patronjostām ap vidu dodas laukā no mājām.

Jau vairākas nedēļas pirms tam mednieki pētījuši zaķu pēdas lucernas laukā, uzmeklējuši un ielāgojuši savvaļas trušu alas. Un nu šodien mežu apjož mednieku slēpņi.

Paf! Paf! Paf!… pamanījis uz taciņas sakustamies brūnas lapas un nodomājis, ka tur droši vien slēpjas trusis, mednieks Skrotiņš nospiež gaili. Trusis palecas gaisā… un aizšaujas kā bulta…

Ar skrošu izcaurumotām ausīm viņš uzskrien virsū Rikikī.

—  Rikikī» palīgā, palīgā, glāb mani! -

Žanno lūdzas nāves bailēs. — Man

nemūžam no viņiem neaizbēgt…

Patiesi, Rikikī jau dzird tuvojamies

mednieku solus.

t

—    Šurpu, šurpu! — kāds no medniekiem sauc. — Trusis ielīda alā pie lielā dižskābarža.

Rikikī satver trusīti un manīgi pabāž azotē zem mēte|a. Pēc tam medniekiem gar degungalu viņš dodas laukā no baismīgā meža.

—     Žanno, nedrebi vairs, muļķīt, — Rikikī mierina trusīti, kura sirds mežonīgi dauzās. — Tu esi glābts… Es atradīšu tev tādu patvērumu, kur nevienam medniekam ne prātā nenāks tevi meklēt…

Un, rūpīgi slēpdams savu mazo draugu, Rikikī aši dodas pie būrīšiem, kur māmiņa audzē sešus skaistus mājas trusīšus ar rūsganiem kažokiem.

Darīts! Žanno nu ir drošībā… Pārējie trusīši, pēkšņās ielaušanās satraukti, spiežas cits pie cita būra dziļumā, kustina purniņus un ūsas.

Klik, klak! Rikikī aiztaisa būrīša durvis … Un Žanno aiz režģotajām durvīm pēkšņi jūtas kā cietumā.

Pamazām pārējie trusīši nomierinās un tuvojas atnācējam, lai iepazītos. Viņi pabīda ciemiņam priekšā lielu kāpostu lapu un svaigu burkānu.

Taču Žanno nav ēstgribas. Viņš ilgojas pēc mārsila smaržas, pēc maigās meža zāles.

Ar katru dienu Žanno kļūst aizvien vājāks … Viņš staigā riņķu riņķiem pa būrīti . . .

Diezgan! Viņš vairs nebaidās mednieku, kad reizēm dzird tālumā noblīkšķam šāvienus… Nav vairs trakā skrējiena pa zeltaino rudens mežu; nav .vairs pastaigu rožainajos viršos. .. Viņu māc tik negantas skumjas, ka beidzot kādā jaukā dienā viņš lūdz Rikiki izlaist viņu laukā … Nieks par bailēm. Brīvība visu atsver.

Tai pašā vakarā Žanno mēness gaismā dejo meža noriņā ar saviem atgūtajiem draugiem.

Gan viņi visi kopā apvedīs medniekus ap stūri.

RIKIKĪ DARBNĪCA

Rikikī ļoti patīk ciemoties pie krusttēva Brino.

Krusttēvs Brino ir galdnieks, un viņa darbnīca brīnum jauki smaržc pēc meža.

Rikikī nevar vien gana noskatīties, cik veikli krusttēvs rīkojas ar zāģ un ēveli, kā visapkārt viņam lidinās koka skaidas.

Arī Rikikī grib būt galdnieks. Viņš iekārto pats savu galdnieka darbnīcu dārza šķūnītī. Krusttēvs Brino uzdāvina viņam galdnieka amata rīkus, starp tiem mazu zāģīti ar ērtu rokturi. Tagad Rikikī var ķerties pie darba. Nostājies darbnīcas durvīs, viņš nepacietīgi gaida pirmo pasūtītāju.

Lai dēlēnu iepriecinātu, māmiņa atnes viņam salabot veco virtuves galdu.

—  .Galds jau labu laiku ļogās, — viņa saka. — Vai pratīsi sastiprināt?

—    Viss būs uz goda, — Rikikī pašapzinīgi atbild. — Jau šovakar vari nākt pakaļ.

Kad māmiņa aizgājusi, RikikT vērtējoši apskata galdu no visām pusēm.

„Sastiprināt šo galdu man būtu tīrais nieks. Es varu daudz vairāk,” viņš prāto. „Te vēl iznāks glīta mēbelīte. Vienu mirklīti . . . Ehē! Šī kāja maķenīt īsāka nekā pārējās. Kā būtu, ja trīs garākās apzāģētu?”

Rikikī mērī ar saliekamo metra mēru, novelk ar sarkanu krītiņu svītru uz katras kājas un stājas pie zāģēšanas … Taču zāģis reizēm velk šķībi. Galds vairs nestāv taisni. Būs jāgriež vēlreiz. Rikikī atkal mērī, velk svītras, zāģē . . . Galda kājas dilst acīm redzami!

Norūpējies Rikikī raugās uz sava darba rezultātu: galds kļuvis pārlieku zems! . . . „Toties tagad tas izskatās daudz modernāks/' viņš nospriež. „Vēl tikai jānoapaļo galda virsas asie stūri.. Tas gan ir ļoti smalks darbs, toties jo lielāks būs gandarījums par padarīto ..

Rikikī strādājis vismaz divas krietnas stundas, kad māmiņa nolemj palūkoties, kā viņam veicas.

Virtuvē viņa dzirdējusi zāģa švīkoņu un āmura klaudzienus . ..

„Diez kādu brīnumlietu viņš uzmeistarojis?" viņa ieinteresēta jautā pati sev. „Rikikī droši vien gatavo man patīkamu pārsteigumu.”

Mamiņa ienāk darbnīca… un paliek aiz pārsteigumā stavam kĀ apstulbusi.

—     Ja tā labi apsver, — Rikikī viņai saka, — mazs soliņš ir daudz noderīgāks nekā galds. Vai tu tā nedomā, māmiņ?

SALDU MIEGU!

Šorīt Rikikī uzcēlies ļoti agri. Tāpēc dienvidū, paēdis pusdienas, viņš aizsnaužas turpat pie galda, kamēr māmiņa vāc nost šķīvjus.

— Tūlīt nomazgāšu traukus, — māmiņa viņam saka, — un aiznesīšu tevi uz gultiņu.

Taču Rikikī vairs nespēj ilgāk gaidīt. Viņš ierāpjas klubkrēslā un tūdaļ

aizver acis. Minete, gribēdama parotaļaties, veikli uzlec uz klubkrēsla paroces un sāk laizīt Rikikī vaigu. Rikikī pēkšņi pamostas.

-         Še nav nekādās iespejas mierīgi nosnausties, — Rikikī rūc. — Lai notiek, došos uz šķūnīti. Tur kaķis mani netraucēs.

Rikikī atlaižas uz salmu klēpja. Te ir silti, un salmi tīkami smaržo.

Rikikī iekrīt snauda … Pēkšņi kads viņu atkal nekaunīgi uzmodina; gailis laiž vaļā savu skaļo kikerigū.

Rikikī sodīdamies atstāj šķūnīti. Viņš izstiepjas zālē ābeles paēnā . ..

Ne kaķa, ne gaiļa, ne pīles pie apvāršņa……………………….. Šoreiz neviens mani necels

augšā,” Rikikī apmierināts nodomā.

Viņš nav gulējis vēl ne piecas minūtes, kad, vēja pūsmas sakustināts, krīt akmensciets ābols un trāpa viņam tieši pa degungalu!

—       Nolāpīts, man nav laimes… — Rikikī burkšķ. — lešu labāk uz pļaviņu. Tur nebūs ne lopiņu, ne augļu koku… O! Cik šeit ir jauki, saulīte mīlīgi silda kāju pēdas … Plaksti paši līp ciet…

— Vai! Vai! — Rikikī pēkšņi iekliedzas, vienā mirkli uzšaudamies kājās. Viņa miegu iztraucējusi Binete, kas atnākusi laizīt viņam kāju pēdas. Un nu Binete, droši vien gribēdama parotaļāties, dzenas viņam pakaļ, ragus uz priekšu pastiepusi.

Rikikī zina, ka Binetei reizēm uznāk nelāga oma, un tāpēc jož, ko kājas nes, uz mājām.

Miegs viņam vairs nav ne prātā!… Viņš manīgi aizcērt dārza vārtiņus Binetei deguna priekšā.

Kad Rikikī pārrodas, vēl aizvien smagi elsodams, māmiņa pastiepj dēlēnam pretī rokas, lai aiznestu viņu uz gultiņu. Un, tavu brīnumu, Rikikī vairs nevēlas …

— Nē, nē, māmiņ, es tagad esmu pavisam pamodies, miegs man kā ar roku noņemts.

Content

nezināms Rikikī piedzīvojumi

MELONE UN REGBIJS

DUŠA

KĀDS DARBS TĀDI AUGĻI

MINETES NOSLĒPUMS

PASLĒPES

ŽANNO UN MEDNIEKI

RIKIKĪ DARBNĪCA

SALDU MIEGU!