Perro Šarls

Runcis Zābakos. Fejas dāvanas

Šarls Perro

Runcis Zābakos

.

Kāds dzirnavnieks, kam bija trīs dēli, mirdams tiem atstāja tikai dzirnavas, ēzeli un runci. Tēva mantu brāļi paši itin viegli sadalīja, nepieaicinot ne notāru, ne tiesnesi, jo tie ātri vien būtu izputinājuši viņu nabadzīgo mantojumu. Vecākajam brālim tika dzirnavas, vidējam — ēzelis, bet jaunākajam nepalika nekas cits kā vienīgi runcis.

Dabūjis tik niecīgu mantojuma daļu, jaunākais brālis nevarēja un nevarēja samierināties.

—       Mani brāļi, — viņš mēdza sacīt, — sametušies kopā varēs godīgi nopelnīt sev iztiku. Bet es, kad bušu apēdis runci un no viņa adas pašūdinājis uzroci, varēšu mirt badā.

Runcis, kas šos vārdus dzirdēja, bet to neizrādīja, mierīgi un prātīgi sacīja:

—       Nebēdājiet, saimniek! Iedodiet man tikai maisu un pasūtiet zābaku pāri, lai man būtu vieglāk staigāt pa brikšņiem, un jūs redzēsit, ka jūsu mantojuma daļa nav nemaz tik niecīga, kā jums liekas.

Lai gan runča īpašnieks uz šiem vārdiem daudz nepaļāvās, taču atcerējās, ka viņam bija gadījies redzēt dažādus runča niķus un stiķus, kad tas, medījot žurkas un peles, gan izlikās beigts, gan karājās aiz pakaļkājām, gan ierakās miltos, un tādēļ varēja arī cerēt, ka runcis nelaimē iespēs palīdzēt.

Saņēmis visu prasīto, runcis žigli apāva kājas un, pārmetis pār plecu maisu, ko ar

priekšķepām pieturēja aiz auklām, devās uz meža aploku, kur mita daudz trušu. Nolicis zemē maisu, kurā bija klijas un zaķa kāposti, un kā beigts izstiepies zālē, runcis sāka gaidīt, lai kāds jauns trusēns, labi nepazīdams šās lielās pasaules viltu, ņemtu un ielīstu maisā pamieloties.

Runcis vēl lāgā nebija apgūlies, kad jau kāds jauns, vientiesīgs trusis ielīda maisā, un runcis, aši paraudams auklas, saķēra to un bez kādas žēlastības nožmiedza.

Juzdamies gaužām lepns par savu laupījumu, runcis devās pie karaļa un lūdza, lai tas viņu pieņem. Runci ieveda viņa majestātes pilī, kur, iegājis iekšā, viņš karaļa priekšā zemu palocījās un teica:

—       Augstais valdniek, šo trusi marķīzs de Karabass (šo vārdu viņam bija labpaticis piešķirt savam saimniekam) man uzdeva pasniegt jums.

—       Pasaki tu savam saimniekam, — karalis atbildēja, — ka es viņam pateicos un ka viņš man ir sagādājis prieku.

Nākamajā reizē runcis paslēpās labības laukā, atstājis maisam vaļā galu. Kad tajā ieskrēja

divas irbes, viņš auklas aizrava ciet, un abas irbes bija roka. Tad runcis nesa tas pasniegt karalim, tāpat kā to bija darījis ar trusi. Karalis ar prieku pieņēma arī abas irbes un lika runci atalgot.

Tā runcis darīja divus trīs mēnešus, laiku pa laikam pienesdams karalim kādu medījumu, kuru it kā bija nomedījis viņa saimnieks marķīzs de Karabass.

Kādu dienu, kad runcis bija uzzinājis, ka karalis nodomājis doties izbraukumā gar upmalu kopā ar savu meitu — visskaistāko princesi pasaulē, viņš saimniekam sacīja:

—        Ja jūs paklausīsit manam padomam, jums uzsmaidīs laime: jums tikai jāaiziet uz upi peldēties tai vietā, kur es jums norādīšu. Pārējo atstājiet manā ziņā.

Marķīzs de Karabass izdarīja visu, ko runcis viņam ieteica, kaut gan nemaz īsti nezināja, kam tas var noderēt. Tieši tai laikā, kad runča saimnieks peldējās, garām brauca karalis, un runcis sāka no visa spēka kliegt:

—       Palīgā, ļaudis! Palīgā, ļaudis! — Marķīzs de Karabass slīkst!

Izdzirdējis kliedzienu, karalis atvēra karietes

………….

durvis un, pazinis runci, kas tik daudzreiz viņam bija nesis medījumu, pavēlēja saviem sargiem žigli doties palīgā marķīzam de Karabasam.

Kamēr nabaga marķīzu vilka ārā no upes, runcis, piegājis pie karietes, pastāstīja karalim, ka pa to laiku, kad viņa kungs peldējies, zagļi tam nozaguši visas drēbes, kaut gan viņš, runcis, esot no visa spēka uz zagļiem kliedzis. Īstenībā blēdīgais runcis drēbes bija paslēpis zem liela akmens.

Karalis tūdaļ pavēlēja saviem galminiekiem atgādāt marķīzam de Karabasam kādu no saviem viskrāšņākajiem tērpiem un parādīja vēl simtiem citu laipnību. Dārgās drānas, ko marķīzam atnesa, padarīja viņu vēl skaistāku (marķīzs jau tā bija skaists un stalta auguma); princesei viņš ļoti iepatikās. Un, kad marķīzs de Karabass pameta uz princesi pāris reižu visai goddevīgus un tai pašā laikā itin maigus skatienus, viņa tajā neprātīgi iemīlējās.

Karalis uzaicināja marķīzu de Karabasu sēsties karietē un arī piedalīties izbraukumā. Runcis, sajūsmināts, ka viņa nodoms sāk piepildīties, priecīgs skrēja karietei pa priekšu.

Sastapis pa ceļam zemniekus, kas pļāva sienu, viņš tiem pieteica:

—       Labie ļautiņi, siena pļāvēji, ja jūs karalim neteiksit, ka šī pļava, ko jūs pļaujat, pieder marķīzam de Karabasam, jūs it visus sakapās sīkos gabaliņos kā pīrāgu gaļu!

Karalis patiešām apjautājās pļāvējiem, kam pieder pļava, kuru tie pļauj.

—       Tā jau ir marķīza de Karabasa pļava, — pļāvēji visi reizē atbildēja, jo bija nobijušies no runča draudiem.

—       Jums te ir jauka muiža, — karalis sacīja marķīzam de Karabasam.

—                     Tā nu ir, valdniek, — marķīzs atbildēja,

—       šī te pļava katru gadu dod bagātīgu siena ražu.

Runcis, kas visu laiku skrēja pa priekšu, sastapa ceļā labības pļāvējus un tiem sacīja:

—       Labie ļautiņi, labības pļāvēji, ja jūs neteiksit, ka visa šī labība pieder marķīzam de Karabasam, jūs visus sakapās sīkos gabaliņos kā pīrāgu gaļu!

Karalis, kurš pēc brīža brauca garām labības pļāvējiem, gribēja uzzināt, kam pieder plašie labības lauki.

—       Tie pieder marķīzam de Karabasam, — atbildēja labības pļāvēji.

Karalis atkal ļoti nopriecājās par marķīzu.

Bet runcis, kas visu šo laiku skrēja karietei pa priekšu, visiem, kurus ceļā satika, piekodināja teikt vienu un to pašu, un karalis nevarēja vien nobrīnīties par marķīza de Karabasa lielo bagātību.

Beidzot runcis sasniedza lepnu pili, kas piederēja visbagātākajam cilvēkēdājam pasaulē: visas zemes, kurām karalis bija braucis cauri, bija pakļautas šai pilij. Runcis jau iepriekš bija papūlējies uzzināt, kas šis cilvēkēdājs ir, kur slēpjas viņa burvestības lielais spēks, un lūdza satikšanos, teikdams, ka negribot paiet garām viņa pilij, neapliecinājis viņam savu cieņu un padevību.

Cilvēkēdājs runci pieņēma tik laipni, cik vien cilvēkēdājs to spēj, un piedāvāja atpūtu savā lepnajā pilī.

—        Man apgalvoja, — runcis sacīja, — ka jūs protot pārvērsties par jebkuru dzīvnieku, ka jūs, piemēram, varot pārvērsties par lauvu vai par ziloni.

—       Taisnība, — cilvēkēdājs ierēcās. — Un,

lai jums to pierādītu, acumirklī pārvērtīšos par lauvu.

Ieraudzījis savā priekšā lauvu, runcis tik ļoti nobijās, ka tūliņ metās pa notekcauruli uz jumta, kaut gan tas bija grūti un pat bīstami, jo ar zābakiem nav diezin kāda staigāšana pa jumta dakstiņiem.

Tikai pēc kāda laiciņa, kad cilvēkēdājs atkal bija atguvis savu iepriekšējo izskatu, runcis nolīda no jumta, un nu atzinās, ka viņš stipri esot pārbijies.

—      Un vēl man apgalvoja, — runcis teica,

—        bet tam nu gan es neticu, ka jūs varot pārvērsties pat par vismazāko dzīvnieku, piemēram, par žurku vai peli. Taisnību sakot, es gan to uzskatu par pilnīgi neiespējamu.

—       Neiespējamu?! — cilvēkēdājs atkārtoja.

—      Nu tad paskatieties!

Un tai pašā acumirklī cilvēkēdājs pārvērtās par peli, kas sāka skraidīt pa grīdu. Runcis vairs ilgāk negaidīja, aši uzklupa pelei un to aprija kā nieku.

Pa to laiku karalis, garām braukdams, ieraudzija cilvēkēdājā lepno pili un gribēja taja ieiet. Runcis, izdzirdējis karietes riteņu rīboņu

uz paceļamā tilta, izskrēja pretī un sacīja karalim:

—       Esiet sveicināts, viņa majestāte, marķīza de Karabasa pilī. Laipni lūdzam!

—                    Kā, marķīza kungs? — iesaucās karalis.

—       Vai arī šī pils ir jūsu? Nevaru iedomāties nekā skaistāka par šo pagalmu un visām apkārtējām ēkām. Nu tad apskatīsim to arī no iekšpuses, ja jums nav iebildumu.

Marķīzs pasniedza roku jaunajai princesei, un, sekodami karalim, kas gāja pa priekšu, visi trīs iegāja plašā zālē, kur bija klāts lepns mielasta galds. To cilvēkēdājs bija licis klāt saviem draugiem, kuriem vajadzēja ierasties tai pašā dienā, bet kuri nebija uzdrošinājušies atnākt, zinādami, ka pilī viesojas karalis.

Karalis, būdams sajūsmā par marķīza de Karabasa lieliskām īpašībām tāpat kā viņa meita, kura par marķīzu neprātīgi jūsmoja, turklāt redzēdams lielo bagātību, kas marķīzam piederēja, izdzēris piecus sešus kausus vīna, viņam sacīja:

—        Ja vēlaties kļūt par manu znotu, marķīza kungs, tad tas nu ir atkarīgs vienīgi no jums.

Marķīzs de Karabass, dziļi jo dziļi palocīdamies, pieņēma lielo pagodinājumu, ko karalis viņam parādīja, un vēl tajā pašā dienā lūdza princeses roku, un visskaistākā princese pasaulē kļuva par viņa sievu.

Bet runcis tika iecelts augstmaņu kārtā, un peles viņš tagad ķēra tikai sava prieka vai sena ieraduma pēc.

.

FEJAS DĀVANAS

.

Reiz kādā zemē dzīvoja atraitne, kurai bija divas meitas. Vecākā gan pēc dabas, gan pēc izskata bija tik līdzīga mātei, ka ikviens, kas uzlūkoja meitu, domājās redzam māti. Abas bija tik negantas un tik augstprātīgas, ka neviens ar viņām nespēja sadzīvot. Turpretī

jaunākā meita savas labsirdības un krietnuma dēļ mats matā līdzinājās savam nelaiķa tēvam, turklāt bija tik skaista meitene, kādu reti var redzēt.

Cilvēki parasti mīl tos, kas ir līdzīgi viņiem pašiem, tāpēc māte neprātīgi mīlēja vecāko meitu, bet ne acu galā neieredzēja jaunāko. Ēst viņai deva virtuvē un lika strādāt vienā strādāšanā.

Bez visiem citiem darbiem nabaga meitenei divreiz dienā bija jāiet uz avotu, kas no mājām atradās krietnas pusjūdzes attālumā, un no turienes jāatnes liela krūze, pilna ar ūdeni.

Kādudien, kad meitene avotā smēla ūdeni, viņai pienāca klāt nabadzīgi ģērbusies sieviņa un lūdza* nodzerties.

—       Dzeriet, māmiņ, vesela, — meitene sacīja un, žigli izskalojusi krūzi, iesmēla ūdeni visdzidrākajā avota vietā, un pasniedza sieviņai, pieturēdama krūzi tā, lai būtu ērtāk padzerties.

Kad sieviņa bija padzērusies, viņa meitenei sacīja:

—     Tu esi tik skaista, tik laba un tik laipna, ka man gribas tev kaut ko uzdāvināt (jo viņa bija feja, kas tikai parģerbusies par nabadzīgu

sieviņu, lai redzētu, cik īsti laipna ir jaunā meitene). Es tevi apveltīšu, — feja turpināja,

—      lūk, tā — ik vārds, ko tu izrunāsi, izkritīs tev no mutes vai nu kā skaista puķe, vai kā rets dārgakmens.

Kad skaistā meitene pārnāca mājās, māte sāka viņu bārt, ka viņa pārāk ilgi kavējusies pie avota.

—       Piedodiet, māmiņ, — bailīgi sacīja meitene, — esmu tiešām loti aizkavējusies.

Bet, kolīdz viņa teica šos vārdus, no mutes viņai izkrita rozes, pērles un lieli dimanti.

—       Kas te notiek? — gaužām izbrīnījusies iesaucās māte. — Tev jau no mutes birst pērles un dimanti! Kas tas par brīnumu, meitiņ? (Sī bija pirmā reize, kad viņa jaunāko meitu nosauca par meitiņu.)

Nabaga meitenīte vientiesīgi izstāstīja visu, kas bija atgadījies pie avotiņa, un, kad viņa stāstīja, no mutes viņai birtin izbira dimanti.

—      Tad jau man turp jāaizsūta arī vecākā meita, — māte noteica. — Paskaties, Fanšona, kas tavai māsai birst no lūpām, kad viņa runā! Vai arī tev negribētos saņemt tādu pašu dāvanu? Tev tikai jāaiziet uz avotu pēc ūdens

un, kad nabadzīga sieviņa lūgs tev padzerties, tas viņai pieklājīgi jāpasniedz.

—       Tā tikai vēl trūka! — negantā meita atbildēja. — Es lai ietu uz avotu?!

—        Bet es gribu, ka tu ej! — māte nelikās mierā. — Un tūlīt pat!

Meita, gan nemitīgi gremzdamās, devās uz avotu. Līdzi viņa paņēma visskaistāko sudraba krūzi, kāda vien bija majas. Viņa vel laga nebija pienākusi pie avota, kad no meža iznāca grezni tērpusies dāma un lūdza nodzerties. Tā bija ta pati feja, kuru bija satikusi jaunaka māsa, tikai šoreiz feja bija pārģērbusies par princesi, lai pārbaudītu, vai vecākā māsa tiešām ir tik rupja, kā par viņu runāja.

—     Es laikam esmu šurp atnākusi tāpēc, — negantā meita augstprātīgi atteica, — lai dotu jums dzert?! Nu, protams, arī sudraba krūzi esmu paņēmusi līdzi tieši tāpēc, lai pasniegtu ūdeni jūsu augstībai! Ja gribat, tad dzeriet!

—       Jūs nu gan neesat diez cik laipna, — feja mierīgi atbildēja. — Neko darīt! Tā kā jūs esat tik nelaipna, es jums piešķiršu šādu balvu: katrs vārds, ko jūs turpmāk izrunāsit, jūsu mutē pārvērtīsies par čūsku vai par krupi.

Tiklīdz māte ieraudzīja savu vecāko meitu pārnākam, viņa tai pa gabalu sauca:

—       Kā tad bija, meitiņ?

—       Tā, redz, bija, māmiņ! — negantā meita atbildēja, un no mutes viņai izvēlās odzes un resni jo resni krupji.

—        Žēlīgā debess! — māte iebļāvās. — Kas tad tas? Pie visa tā vainīga ir tava māsa: gan viņa man par to dabūs! — Māte nikni klupa virsū jaunākajai meitai, grasīdamās to nopērt.

Nabaga meitenīte metās bēgt un paglābās tuvējā mežā. Mežā viņu sastapa karaļa dēls, kas tobrīd atgriezās mājās no medībām. Pārsteigts par meitenes skaistumu, princis apjautājās, ko viņa viena šeit, mežā, darot un kāpēc. tik gauži raudot.

—       Ak vai, mans kungs, māte mani padzina no mājām!

Karaļa dēls, redzēdams, ka viņai no mutes izkrīt piecas sešas pērles un tikpat daudz arī dimantu, lūdza, lai viņa paskaidrotu, kas tas par brīnumu. Un meitene pastāstīja visu, kas bija noticis.

Karaļa dēls meitenē iemīlējās, un, apsvēris, ka šāda meitenes spēja ir daudz vērtīgāka

par katru pūru, kāds varētu būt citai līgavai, viņš meiteni aizveda uz pili pie sava tēva un lūdza meitenes roku.

Bet vecākā māsa jo dienas kļuva nejaukāka un nejaukāka, tā ka beidzot pat pašas māte padzina viņu no mājām. Neatradusi nekur patvērumu, ļaunā meita iegāja dziļdziļa meža biezokni un tur arī nomira.

Шарль Перро КОТ В САПОГАХ Издательство «Лиесма» Рига 1976 На латышском языке Серия «Клубок сказок» Перевела с французского М. Гринфельд Художник Г. Кроллис

Šarls Perro RUNCIS ZĀBAKOS

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purvlņš. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore I. Lakstīgala.

Nodota salikšanai 1976. g. 10. jūnijā. Parakstīta Iespiešanai 1976. g. 30. septembrī. Olseta papīrs 120 g, formāts 60 X 90/8. 4 fiz. iespiedi.; 4 uzsk. iespiedi.; 4,39 izdevn. I. Metiens 120 000 eks. Maksā brošēta — 38 kap., Iesēj. Nr. 4 — 77 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 428/28008 B-348. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 998.

Content

Perro Šarls Runcis Zābakos. Fejas dāvanas

Runcis Zābakos

FEJAS DĀVANAS