Brāļi Grimmi

Sarkangalvīte

Sarkangalvīte

Brāļu Grimmu pasaka

Dzīvoja reiz maza, laba meitenīte, kuru visi iemīlēja, kas vien viņu redzēja. Bet visvairāk viņu mīlēja vecmāmiņa, kas nezināja, ko vien savai mazmeitiņai dāvināt. Reiz vecmāmiņa viņai iedāvināja sarkanu samta cepurīti. Meitenei cepurīte ļoti patika, un viņa nekā cita vairs nelika galvā, tādēļ visi viņu sāka saukt par Sarkangalvīti,

Kādā dienā māte meitenei teica:

—  Nāc šurp, Sarkangalvīt, te tev būs salds rausis un vīna pudele, aiznes vecmāmiņai. Viņa ir slima un nespēcīga. Vīns un baltmaize tai dos spēku. Ej tūliņ, kamēr vēl nav tik karsts. Un, kad tu iziesi uz ceļa, tad ej rātni un pieklājīgi, nelec pāri grāvim, citādi tu sasitīsi pudeli un nebūs ko aiznest vecmāmiņai. Un, kad tu ieej viņas istabā, neskaties apkārt pa visiem kaktiem un neaizmirsti padot labdienu.

—     Gan es visa izdarīšu labi jo labi, — atteica Sarkangalvīte un atvadoties pasniedza mātei rociņu.

Bet vecmāmiņa dzīvoja dziļā mežā, līdz turienei bija krietna pusstunda, ko iet. Kad Sarkangalvīte iegāja mežā, viņai pretī nāca vilks. Sarkangalvīte nezināja, ka vilks ir plēsīgs zvērs, un nemaz nebaidījās.

— Labdien, Sarkangalvīte,—vilks sveicināja.

—Paldies par labdienu, vilciņ,—Sarkangalvīte atņēma sveicienu.

— Kur tu tik agri iedama, Sarkangalvīt?

— Pie vecmāmiņas.

— Ko tu tur groziņā nes?

—Vīnu un saldus raušus, ko mēs vakar izcepām. Vecmāmiņa ir slima un nespēcīga, tagad viņa varēs stiprināties un atgūt spēkus.

—  Kur tad dzīvo tava vecmāmiņa, Sarkangalvīt ?

—Vēl jāiet labu gabaliņu pa mežu. Pie trim lielajiem ozoliem ir viņas mājiņa, tur aug arī lazdas, tu droši vien zini to vietu,— Sarkangalvīte paskaidroja.

«Šī jaunā meitenīte būs gards kumoss,» priecājās vilks. «Tā būs vēl gardāka nekā vecmāmiņa. Jābūt tikai viltīgam, tad dabūšu abas divas.»

Brītiņu viņš gāja Sarkangalvītei līdzi, bet tad ieteicās:

— Re, Sarkangalvīt, cik skaistas puķes zied visapkārt! Kādēļ tu nemaz par tām nepapriecājies? Man liekas, tu pat nedzirdi, cik jauki dzied krūmos putniņi. Tu ej tik nopietni, it kā steigtos uz skolu. Mežā taču ir tik ļoti jauki.

Sarkangalvīte paskatījās uz augšu un ieraudzīja saules starus spraucamies caur koku

nevarēja vairāk panest, viņa atkal atcerējās vecmāmiņu. Un Sarkangalvīte tūliņ devās ceļā.

Pienākusi pie mājiņas, viņa brīnījās, ka durvis jau vaļā. Ieejot istabā, viņai viss izlikās tik savādi, ka ienāca prātā:

«Es taču katru reizi nāku pie vecmāmiņas ar lielu prieku, bet šoreiz man ir tā bailīgi ap sirdi.»

Bet vilks uz vecmāmiņas māju steidzās tieši caur mežu un piedauzīja pie durvīm.

— Kas tur dauzās?—vecmāmiņa jautāja.

—   Es, Sarkangalvīte, nesu tev saldus raušus un vīnu. Taisi durvis vaļā.

—  Nospied tikai rokturi, tad durvis pašas atvērsies,—vecmāmiņa atsaucās, — esmu slima un nespēcīga, tāpēc nevaru piecelties.

Vilks nospieda rokturi, un durvis atvērās. Ne vārda neteikdams, viņš piesteidzās pie vecmāmiņas un to aprija.

Tad vilks uzvilka vecmāmiņas drēbes, uzlika vecmāmiņas aubi, iegūlās viņas gultā un aizvilka priekšā aizkarus.

Sarkangalvīte pa to laiku mežā lasīja puķes. Kad bija jau tik daudz salasījusi, ka

zariem un saulainajos klajumiņos skaistas puķītes ziedam.

«Aiznesīšu kādu puķīti arī vecmāmiņai,» Sarkangalvīte nodomāja, «viņa par tām ļoti priecāsies. Vēl ir visai agrs, gan es pie viņas paspēšu laikā.»

Sarkangalvīte pārlēca pāri grāvim, iegāja mežā un sāka lasīt puķes. Noplūkusi vienu puķīti, viņa tālāk redzēja vēl skaistākas un steidzās pie tām. Tā viņa iegāja dziļāk un dziļāk mežā.

Ienākusi istabā, Sarkangalvīte padeva labdienu, bet neviens to neatņēma. Tad viņa piegāja pie gultas un atvilka aizkarus. Vecmāmiņa gulēja gultā, bija uzvilkusi aubi pavisam uz acīm un izskatījās gluži svešāda.

—Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas ausis!

— Tas tāpēc, lai es tevi labāk dzirdētu.

— Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas acis!

— Tas tāpēc, lai es tevi labāk redzētu.

— Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas rokas!

—Tas tāpēc, lai es tevi varētu labāk saķert.

— Vai, vecmāmiņ, kāda tev liela mute!

—Tas tāpēc, lai es tevi varētu labāk aprīt.

Tikko vilks šos vārdus bija izteicis, viņš izlēca no gultas un aprija nabaga Sarkangalvīti.

Kad vilks tik vareni bija paēdis, viņš atkal ielikās gultā, iemiga un sāka stipri krākt. Mājiņai tobrīd garām gāja mednieks un domāja: «Cik dikti vecmāmiņa šodien krāc! Būtu jāparauga, vai viņai kas nekait.»

Mednieks iegāja istabiņā un devās pie gultas. Tur viņš redzēja, ka gultā guļ vilks.

—  Te nu es tevi, veco grēciniek, beidzot atradu! — mednieks iesaucās. — Ilgi es tevi tiku meklējis!

Mednieks jau pacēla šauteni, bet tad viņam ienāca prātā, vai tik vilks nav aprijis vecmāmiņu, kuru vēl varētu glābt. Tādēļ mednieks nešāva, bet paņēma dzirkles un sāka griezt gulošam vilkam vaļā vēderu. Drusciņ atgriezis, viņš ieraudzīja paspīdam sarkanu cepurīti. Un vēl pēc pāris griezieniem no vilka vēdera izlēca pati Sarkangalvīte un iesaucās:

Vai, kā es sabijos: vilka vēderā ir tik tumšs!

Pēc tam tikko dzīva izrāpās arī vecmāmiņa.

Tad Sarkangalvīte ātri salasīja lielus akmeņus un sakrāva tos vilkam vēderā. Akmeņi bija ļoti smagi. Kad vilks pamodās un gribēja skriet projām, viņš netika ne no vietas. Vilks sabruka zemē un bija pagalam.

Nu visi trīs bija ļoti priecīgi: mednieks novilka vilkam kažoku un paņēma to sev līdzi uz mājām; vecmāmiņa ēda saldos raušus, piedzēra vīnu un atguva atkal spēkus, bet Sarkangalvīte apņēmās:

«Es nekad vairs neskriešu no ceļa mežā, ja māmiņa man to būs aizliegusi.»

Brьder Grimm. ROTKДPPCHEN.

Братья Гримм. КРАСНАЯ ШАПОЧКА.

Художница К. Дале. Издательство «Лиесма». На латышском языке.

Redaktore A. S p r I v u 1 e. Māksi, redaktors V. S e 1k o v s. Tehn. redaktore V. B I a u a. Korektore M. C I m b u I e. Nodota salikšanai 1967. g. I. septembrī. Parakstīta Iespiešanai 1968 g. 2. februāri. Ofseta papīrs 120 g. formāts 60x90/8. 3,0 fiz. iespiedi.:

3.0    uzsk. iespiedi.: 6,4 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2I353/J2I69. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 1942a A (Vācu) 7-6-1

Gr 577 1968-70

Brьder Grimm. ROTKДPPCHEN.

Братья Гримм. КРАСНАЯ ШАПОЧКА.

Художница К. Дале. Издательство «Лиесма». На латышском языке.

Redaktore A. S p r l v u I e. Māksi, redaktors V. S e 1k o v s. Tehn. redaktore V. B I a u a. Korektore M. C i m b u I e. Nodota salikšanai 1967. g. 1. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1968 g. 2. februārī. Ofseta papīrs 120 g. formāts 60 x 90/8. 3,0 fiz. iespiedi.;

3.0    uzsk. iespiedi.; 6,4 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2I353/J2I69. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā. Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 1942a A (Vācu) 7-61

Gr 577 1968-70

Content

Brāļi Grimmi Sarkangalvīte