Aksakovs Sergejs Timofeja d.

Sārtais ziediņš

Sergejs Timofeja d. Aksakovs

Sārtais ziediņš

Pasaka

Aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām valstīm reiz dzīvoja tirgonis — bagāts un cienījams vīrs.

Daudz viņam bija visvisādu bagātību: vērtīgu aizjūras mantu, pērļu virteņu, dārgakmeņu, zelta un sudraba naudas gabalu; un bija šim tirgonim trejas meitas, visas trejas skaistules brīnumglītas, bet jaunākā daiļāka par visām; un viņš mīlēja savas meitas vairāk par visu savu bagātību, vairāk par pērlēm, dārgakmeņiem, zelta un sudraba naudas gabaliem — aiz tā iemesla, ka bija atraitnis un viņam cita neviena nebija ko mīlēt; viņš mīlēja vecākās meitas, bet jaunāko mīlēja gaužāk, jo tā bija daiļāka par visām un pret viņu mīļāka.

Tad nu, lūk, šis tirgonis pošas uz aizjūras tirgiem, aiz trejdeviņām malām, uz trejdevīto zemi, uz trejdesmito valsti, un viņš bilst savām mīlīgajām meitām:

«Manas mīļās meitas, manas labās meitas, manas jaukās meitas, nu es dodos savās tirgoņa darīšanās aiz trejdeviņām malām, uz trejdevīto zemi, uz trejdesmito valsti; īsu vai garu laiciņu tur braukāšu — nejaušu; lieku jums pie sirds bez manis dzīvot rātni un godīgi un, ja bez manis jūs dzīvosiet rātni un godīgi, tad jums pārvedīšu tādus ciema kukuļus, kādus jūs pašas gribēsiet, un pārdomām es jums dodu trīs dienu laika, un tad jūs man teiksiet, kādus ciema kukuļus vēlaties.»

Un viņas domāja trīs dienas, trīs naktis un tad atnāca pie sava tētiņa — un viņš tām jautāja, kādus ciema kukuļus tās vēlas. Vecākā meita dziļi nolieca galvu tēva priekšā un saka pirmā:

«Manu mīļo, žēlīgo tētiņ! Neved man zelta un sudraba brokātu, neved man melnās caunādas, nedz īsto pērļu virtenes; atved man zelta galvasrotu no spožiem dārgakmeņiem, un no tiem lai būtu tāds mirdzums kā no pilnā mēness, kā no sārtās saulītes, un tumšā naktī no tiem lai būtu tik gaišs kā spodrā dienas laikā.»

Godājamais tirgonis nogrima domās un tad sacīja: «Labi, mana mīļā meita, labā un jaukā, es tev tādu galvasrotu.atvedīšu; aiz jūras es zinu tādu vīru, kas man šādu rotu sadabūs; un, lūk, tāda ir vienai aizjūras karaļa meitai, lūk, tā rota glabājas vienā akmens kambarī; lūk, tas kambaris atrodas vienā akmens kalnā, treju asu dziļumā, aiz trejām durvīm dzelžainām, aiz trejām prūšu atslēgām. Pūļu būs ne mazums, taču maniem naudas gabaliem neiespējamā nav.»

Dziļi nolieca galvu viņa priekšā vidējā meita un saka: «Manu mīļo, žēlīgo tētiņ! Neved man zelta un sudraba brokātu, neved man Sibīrijas melnās caunādas, nedz īsto pērļu virtenes, nedz zelta galvasrotu no dārgiem akmeņiem; atved man spoguli no austrumu kristāla vizoša, tīra, mirdzoša, lai, tajā lūkojoties, es redzētu visu zemes skaistumu un lai, tajā paveroties, mans jaunavīgais daiļums nevīstu, bet plauktiņ plauktu.»

Nogrima domās godājamais tirgonis, un, kādu brītiņu padomājis, viņš meitai saka šādus vārdus:

«Labi, mana mīļā meita, labā un jaukā, atvedīšu tev tādu kristāla spoguli; un, lūk, tāds pieder persiešu karaļa meitai, jaunajai princesei, — skaistuma ne aprakstāma, ne redzēta, ne jausta; un tas spogulis glabājas akmens pilī augstu augstajā, un šī pils atrodas akmens kalnā, asu trīssimts augstumā, aiz septiņām durvīm dzelžainām, aiz septiņām prūšu atslēgām, un uz šo pili ved treji tūkstoši pakāpienu, un uz katra pakāpiena stāv pa vienam persiešu kareivim; katram kareivim ir dienu, ir nakti kails tērauda zobens rokā, un atslēgas no šīm durvīm dzelžainām

piekārtas karaļa meitai pie jostas. Aiz jūras es zinu kādu viru, un viņš man dabūs šo spoguli. Pūļu būs vairāk nekā māsas labā, taču maniem naudas gabaliem neiespējamā nav.»

Dziļi nolieca galvu tēva priekšā jaunākā meita un teic šādu teicamo:

«Manu mīļo, žēlīgo tētiņ! Neved man zelta un sudraba brokātu, neved Sibīrijas melnās caunādas, nedz īsto pērļu virtenes, nedz dārgakmeņu galvasrotu, nedz kristāla spoguli; atved man sārtu ziediņu, par kuru daiļāka plašajā pasaulē nebūtu.»

Godājamais tirgonis nogrima domās vēl dziļāk nekā iepriekš. Ilgi vai neilgi viņš domāja, droši to sacīt nezinu: izdomājis domu domas, viņš savu jaunāko meitu, savu mīļoto, sāka skūpstīt, glāstīt un paijāt un teic viņai šādus vārdus:

«Nu, uzdevi man darbu smagāku nekā māsas; ja zini, ko meklēt, tad kā to neatrast; bet kā atrast to, ko pats nezinu? Sārtu ziediņu atrast nav liela māka, bet kā gan man zināt, ka par to daiļāka plašajā pasaulē nav? Papūlēšos, bet ciema kukuli ņem par labu, kāds nu tas būs.»

Un viņš atļāva meitām, labajām un jaukajām, doties savās jaunavu istabās. Pats viņš sāka auties un posties ceļā uz aizjūras zemēm tālaiām. Ilgi vai neilgi viņš posās, to ne zināt, ne viest man: ži^li rit pasakas kamoltiņš, ne tik žigli darāmais darbiņš. Un viņš devās tad projām uz zemēm tālajām.

Nu braukā godājamais tirgonis pa svešām aizjūras zemēm, pa neredzētām karaļu valstīm; viņš pārdod savas mantas ar triju peļņu guvumu, pērk svešinieku mantas par triju lētumu; viņš mij preci pret preci vēl jo lētāk — ar sudraba un zelta piedevu; kuģus pilnus piekrauj ar zelta naudu, kas gūta, un mājup tos sūta. Vecākajai meitai sameklēja apsolīto dāvanu: galvasrotu no spožiem dārgakmeņiem, bet no tiem tumšā naktī tik gaišs kā spodrā dienas laikā. Sameklēja apsolīto dāvanu arī savai vidējai meitai: kristāla spoguli, bet tajā redzams viss zemes skaistums, un, tajā veroties, jaunavīgais daiļums nenovīst, bet plauktiņ plaukst. Vienīgi jaunākajai, mīļotajai meitai viņš nevar atrast apsolīto dāvanu — sārto ziediņu, daiļāka par kuru plašajā pasaulē nebūtu.

Ir caru, ir karaļu, ir sultānu dārzos viņš atrada daudz sārtu ziediņu tāda daiļuma, ka ne pasakā izteikt, ne vārdos aprakstīt; bet neviens viņam galvu neliek ķīlā, ka daiļāka par šo ziediņu plašajā pasaulē nav; un arī viņš pats tā nedomā.

Nu viņš dodas pa ceļu celiņu, ar saviem kalpiem uzticamajiem, pa smilšu klajumiem, pa mežu dziļumiem, un, kur gadījušies, kur ne, viņam uzbrūk laupītāji — musulmaņu, turku un indiešu vīri, pagāni nekrietnie; un nu, redzot negalu neatvairāmu, godājamais tirgonis pamet savas bagātās karavānas līdz ar uzticamiem kalpiem un bēg meža biezoknī. «Lai mani saplosa zvēri niknajie,» viņš saka, «nekā nokļūstu laupītāju nagos nešķīstos un savu mūžu nodzīvoju gūstā nebrīvē!»

Nu viņš klīst pa šo meža biezokni, neizejamu, neizbrienamu, bet, jo tālāk viņš iet, jo ceļš kļūst labāks, liekas, koki viņa priekšā atkāptos, biezie krūmi pašķirtos. Paraugās atpakaļ — roku neizbāzt, paraugās pa labi — celmi un stumbri, zaķim-greizacim neizsprukt, paraugās pa kreisi — vēl jo ļaunāk. Brīnās godājamais tirgonis, domu neizdomāt, kas par burvestību viņam lēkusies, bet pats ietin iet vien tālāk: zem kājām viņam līdzens ceļš. Iet viņš dienu, no rīta līdz pat vakaram, nedzird ne zvēra kauciena, ne čūskas šņāciena, ne pūces sauciena, ne putnu čiepstiena: viss tuvu — tālu kā izmiris. Lūk, melna nakts jau klāt; visapkārt tumšs, kaut aci izdur, bet viņam zem kājām itin gaišs. Un viņš nu iet tepat līdz pusnaktij, tad nomana priekšā kā uguns blāzmu, un viņš nodomā: «Redzams, mežs deg, kālab man turp iet nāvē drošā, neatvairāmā?»

Pagriežas tirgonis atpakaļ — nav ceļa, pa labi, pa kreisi — nav ceļa; pasper soli uz priekšu — ceļš jo līdzens. «Nu tad pastāvēšu uz vietas — varbūt uguns blāzma aizies uz citu pusi; vai nu projām no manis, vai arī apdzisīs pavisam.»

Un viņš apstājās, gaida; bet kas tev deva: blāzma it kā dodas viņam pretim, un it kā ap viņu kļūst gaišāks;

viņš domāja, prātoja un nolēma doties uz priekšu. Divreiz nāve nevar būt, bet vienai garām neaizkļūt. Pārmeta tirgonis krusta zīmi un gāja uz priekšu. Jo tālāk viņš iet, jo gaišāks top, un tapa gandrīz vai kā spodrā dienas laiciņā, taču nav dzirdams ne ugunsgrēka troksnis, ne sprēgoņa. Beidzot viņš iznāk plašā klajumā, un šā plašā klajuma vidū stāv māja ne māja, lepns nams ne nams, bet karaļa vai cara pils, visa vienās ugunis, sudrabā un zeltā, un spožos dārgakmeņos, visa deg un laistās, bet liesmu neredzēt; itin kā pati sārtā saulīte, acīm grūti tajā nolūkoties. Visi pils lodziņi atvērti, un tur jauka mūzika skan, kādu nekad viņš nebija dzirdējis.

Un viņš ieiet plašajā pagalmā cauri vārtiem, plaši pavērtiem; vijas priekšā balta marmora ceļš, bet gar malām strūklakas — augstas, lielas un maziņas, visas ūdens šaltis met gaisos. Ieiet viņš pili pa kāpnēm, spilgti sarkanu smalku audeklu noklātām, ar margām daiļi zeltītām; ieiet goda istabā — nav it neviena; ieiet otrā, trešā — nav it neviena; ieiet devītajā, desmitajā — nav it neviena; bet greznums visur karalisks, ne tāds kur dzirdēts, ne redzēts: zelts, sudrabs, austrumu kristāls, mamuta un ziloņa kauls.

Brīnu brīnās godājamais tirgonis par tādu bagātību neizteicamu, divtik brīnās, ka saimnieka nav; ne vien saimnieka nav, arī kalpu nav; bet mūzika skan neapklusdama; un tad nu viņš sevī nodomāja: «Viss jau ir jauki, bet nav ko ēst,» — un kā no zemes viņa priekšā izauga galds, krāšņum krāšņi klāts: i zelta, i sudraba traukos gan cukura cepumi, saldumi, gardumi, gan svešzemju vīni, gan medus miestiņi. Viņš apsēdās pie galda bez stomīšanās; paēdās, padzērās gana, tālab ka apaļu dienu nebija ēdis; ēdieni tādi, ka i vārdos neizteikt, — pielūko vien, ka tikai mēli nenorij, bet viņš, pa smiltājiem, silājiem staigājis, gaužām bija izsalcis; piecēlās no galda, bet nav kam paklanīties, nav kam par sālsmaizi pateikties. Nepaguva viņš piecelties, apkārt pavērties — galds ar ēdieniem kā nebijis, bet mūzika spēlē neapklusdama.

Brīnās godājamais tirgonis par tādu spokainu burvestību, par tādu dīvainu brīnumu, un viņš staigā pa istabām daiļu daiļajām un līksminās, bet pats domā: «Būtu gan

labi tagad maķenīt nomigties, garšļaukus nolikties,» — un raugi — jau stāv viņa priekšā daiļa grebuma gulta, tīra zelta, uz kristāla kājiņām, ar sudraba aizklāju, pērļu bārkstīm un pušķiem; pēlis — mīkstu gulbja dūriu — pāri klājies kā kalns.

Brīnās tirgonis par tādu jaunu brīnumu, jaunu un dīvainu; apgulstas augstajā gultā, aizvelk sev priekšā sudraba aizklāju un redz, ka tas smalks un mīksts kā zīds pāri līkst. Saplaka istabā gaisma kā vakara nokrēslī, bet mūzika spēlē itin kā iztālēm, un viņš nodomā: «Ai, kaut vai sapnī paskatīt manas meitiņas!» — un viņš aizmiga tajā pašā brīsniņā.

Tirgonis pamostas, bet saule jau uzlēkusi augstāk par koku augstumu. Tirgonis pamodies, bet tūdaļ attapties neiespēj: augu nakti viņš sapnī bija redzējis savas meitas, mīļās, labās un jaukās, un viņš bija redzējis savas vecākās meitas, vecāko un vidējo, ka tās jautrin jautras, bet skumja tikai viena, jaunākā meita, viņa mīļotā; ka vecākai un vidējai ir bagāti līgavaiņi un ka viņas pošas aiziet pie vīra, nesagaidot tēva svētības; bet jaunākā, mīļotā, skaistule brīnumglītā, par līgavaiņiem i ne dzirdis, kamēr pārnāks viņas mīļotais tētiņš; un kļuva viņam ap sirdi ir līksmi, ir nelīksmi.

Viņš piecēlās no augstās gultas, drēbes viņam jau sakārtotas, un strūklaka ūdeni lej kristāla traukā; un viņš mazgājas, apģērbjas un par jauno brīnumu vairs nebrīnās: tēja un kafija galdā jau kūp, blakus saldi cepumi uzkodām likti. Apsēdies pie galda, viņš ietur brangu ritišķi un tad atkal sāk pa istabām staigāt, lai atkal par tām sārtās saulītes spožumā patīksminātos. Nu viss viņam likās vēl labāks nekā vakar. Lūk, pa atvērtajiem logiem viņš redz, ka ap pili ir kupli brīnuma dārzi iekopti un tur puķes zied daiļumā neaprakstāmā. Viņam iegribējās pa šiem dārziem pastaigāt.

Viņš noiet lejā pa citām kāpnēm, no zaļa marmora, kapara malahīta darinātām, ar margām apzeltītām, noiet lejā taisni zaļajos dārzos. Tur viņš staigā un priecājas: kokos līkst sārti, nobrieduši augļi, paši mutē lūgtin lūdzas, uz tiem raugoties, siekalas tek; ziedi zied daiļu daiļie, zīžaini,

smaržaini, krāsu krāsām mirdzoši; lido putni neredzēti — it kā uz zaļa un tumši sārta samta ar zeltu un sudrabu darināti, lido un dzied burvīgas dziesmas; strūklakas met gaisos ūdens šaltis jo augstas, lai paraudzītos viņu augstumā — galva ir tālu atpakaļ jāatmet; un kristāla krastos avotu strauti pludo un burzgo.

Godājamais tirgonis staigā un brīnās; no visiem šādiem brīnumiem viņam acīs ņirb, un viņš nezina, uz ko skatīties, uz ko klausīties. Tā nu viņš staigā ilgi vai neilgi, tas nav zināms: žigli rit pasakas kamoltiņš, ne tik žigli darāmais darbiņš. Un pēkšņi viņš ierauga — uz zaļa pakalniņa zied ziediņš sārtām lapiņām, daiļumu ne redzētu, ne dzirdētu, ka ne pasakā izteikt, ne vārdos aprakstīt. Godājamam tirgonim aizraujas dvaša; viņš pieiet klāt tam ziediņam; smarža no ziediņa itin pa visu dārzu kā strūkla līst; i rokas, i kājas sāk tirgonim drebēt, un viņš iesaucas balsī jo priecīgā:

«Lūk, sārtais ziediņš, par kuru daiļāka visā plašajā pasaulē nav, kuru man lūdza jaunākā meita, mana mīļotā!»

Un, šādus vārdus pateicis, viņš piegāja klāt un sārto ziediņu noplūca. Tajā pašā mirklī bez viena tumša mākuļa pašķīda zibens, nogrāva pērkons, zeme zem kājām salīgojās — un tirgoņa priekšā itin kā no zemes izauga zvērs ne zvērs, cilvēks ne cilvēks, bet kāds baismīgs un pinkains briesmonis un mežonīgā balsī ierēcās:

«Ko tu izdarīji! Kā tu iedrošinājies manā dārzā manis aizliegto, mīļoto puķīti noraut? Es to glabāju vairāk par savu acuraugu un ik dienas priecājos, uz to veroties, bet tu man visu dzīves mierinājumu atņēmi. Es esmu šās pils un šā dārza saimnieks, es tevi uzņēmu kā dārgu un cienījamu viesi, paēdināju, padzirdināju, gultā noguldināju, — bet tu, lūk, tā par manu labumu atmaksāji? Tad jele zini savu rūgto likteni: par tavu vainu tev mirt nelaiķa nāvē!…»

Un neskaitāmas niknas balsis no visām pusēm iekaucās:

«Tev mirt nelaiķa nāvē!»

Godājamam tirgonim no bailēm klabēja zobi; viņš pavērās apkārt un redz, ka no visām pusēm, no katra koka, no katra krūmiņa, no ūdens apakšas, no zemes dziļumiem

lien viņam klāt nešķīstā vara bez gala, bez malas, visi briesmoņi nešpetni. Viņš nokrita ceļos paša dižākā saimnieka — pinkainā šausmoņa priekšā'un žēlabu pilnā balsī ierunājās:

«Mans nepazīstamais, godājamais kungs, meža zvērs vai jūras baigs: kā tevi godāt — nezinu, nejaušu! Nepazudini manu dvēseli kristīgo par manu lielo, negribēto bezkaunību, neliec mani nogalēt, sakapāt, liec man vārdiņu bilst! Ir man trejas meitas, trejas meitas-skaistules, mīlīgas un jaukas; apsolīju katrai pa ciema kukulim atvest: vecākajai meitai — dārgakmeņu galvasrotu, vidējai meitai — kristāla spoguli, bet jaunākajai meitai — sārtu

ziediņu, par kuru daiļāka plašajā pasaulē nebūtu. Vecākajām meitām ciema kukuļus sadabūju, bet jaunākajai meitai sameklēt nevarēju; ieraudzīju tādu ciema kukuli tavā dārzā — sārtu ziediņu, par kuru daiļāka plašajā pasaulē nav, un nodomāju, ka tādam saimniekam, bagātu bagātam, slavenam un varenam, nebūs žēl sārtā ziediņa, kuru lūdza mana jaunākā meita, mana mīļotā. Nožēloju savu vainu tavas labdzimtības priekšā. Tu man piedod, nesapratīgam un dumjam, laid mani pie manām mīļajām meitām un atdāvini man sārto ziediņu kā ciema kukuli manai jaunākajai, mīļotajai meitiņai! Samaksāšu tev zelta naudu, cik vien prasīsi.»

Tuvu — tālu mežā atskanēja smiekli, it kā pērkons iedārdējies, un tirgonim saka meža zvērs, jūras baigs: «Neba man vajag tavas zelta naudas: pašam savējās nav kur likt. Žēlastības nekādas no manis tev nebūs, un mani uzticamie kalpi tevi saplosīs gabalu gabalos, sīksīkās drumsliņās. Tikai viens tavs glābiņš. Atlaidīšu tevi mājās sveiku un veselu, apveltīšu ar naudas gabaliem sieku siekiem, uzdāvināšu sārto ziediņu, ja vien man dosi savu vārdu, godīgo tirgoņa vārdu un savas rokas parakstu, ka savā vietā man atsūtīsi vienu no meitām, mīļajām, jaukajām; pāri tai nedarīšu, viņa dzīvos pie manis godā un brīvībā, gluži kā pats tu dzīvoji manā pilī. Man kļuvis garlaicīgi dzīvot vientuļam, un nu gribu sev iegūt draugu.»

Nokrita tirgonis uz valgās zemes, karstas asaras liedams, mirklī paveras meža zvērā, jūras baigā, mirklī atceras savas meitas, labās un jaukās, un vēl gaužāk iekliedzas nelabā balsī: aplam briesmīgs bija meža zvērs, jūras baigs. Ilgu laiciņu godājamais tirgonis bēdās vaimanāja, sūras asaras raudāja un tad žēlā balsī sacīja:

«Godājamais kungs, meža zvērs, jūras baigs! Ko gan man darīt, ja nu manas meitas, labās un jaukās, labuprāt negrib nākt pie tevis? Neba man viņām rokas un kājas saitēm siet un ar varu sūtīt šurp? Un turklāt vēl pa kādu ceļu? Es braucu pie tevis taisni divus gadus, bet, pa kādām malām, kādiem ceļiem, to es nejaušu.»

Tad tirgonim saka meža zvērs, jūras baigs:

«Es nevēlos verdzenes, lai tava meita atbrauc šurp,

tevi mīlēdama, pati gribēdama, labuprāt; bet, ja tavas meitas, pašas gribēdamas, labuprāt nebrauc, tad brauc pats, un es tevi likšu sodīt ar bargu nāvi. Bet, kā pie manis ierasties, — nav tava bēda, es tev no manas rokas iedošu gredzenu: kas to uzmauks labās rokas mazajā pirkstiņā, tas atradīsies tur, kur vēlēsies, vienā pašā acumirklī. Dodu tev laiku pabūt mājās trīs dienas un trīs naktis.»

Domāja, domāja tirgonis domu dziļu un izdomāja tā: «Labāk man ar meitām saredzēties, dot viņām savu tēva svētību un, ja viņas mani no nāves paglābt negribēs, tad sagatavoties nāvei, kā kristīgam klājas, un atgriezties pie meža zvēra — jūras baiga.» Viltus viņam sirdī neslēpās, tālab pastāstīja, kas viņam prātā bija. Meža zvērs, jūras baigs, jau pats viņa domas nomanīja; redzēdams tirgoņa taisnīgumu, tas pat neņēma viņa parakstu, bet nomauca no savas rokas zelta gredzenu un pasniedza godājamam tirgonim.

Un, tikko godājamais tirgonis paguva to uzmaukt labās rokas mazajā pirkstiņā, kad jau atradās sava plašā pagalma vārtos; tajā pašā brīdī pa šiem vārtiem ienāca viņa bagātās karavānas ar uzticamiem kalpiem — un tie atveda naudu un mantu ar trīskārtīgu uzviju. Mājā sacēlās klaigas un

kņada, meitas pietrūkās augšā, pametot savas rokdarbu stellītes, ar zeltu un sudrabu viņas izšuva zīda platdvieļus; un viņas sāka tēvu skūpstīt un glāstīt, un daudzdaudzos mīļos vārdiņos uzrunāt, bet abas vecākās māsas mīlinās vairāk par jaunāko māsu. Viņas redz, ka tēvs nav gluži priecīgs un ka viņam uz sirds kāda slepena rūpe. Vecākās meitas sāk viņu izprašņāt, vai nav savu diženo bagātību zaudējis; bet jaunākā meita par bagātību nedomā, un viņa saka savam tētiņam:

«Tavu bagātību man nevajag; bagātība, tā ir nopelnāma, bet tu man atklāj savu sirds bēdu.»

Un tad godājamais tirgonis bilda savām mīļajām meitām, labajām un jaukajām:

«Savas diženās bagātības neesmu zaudējis, bet gan nopelnīju naudu trīskārt un četrkārt; taču ir man kāda cita bēda, to teikšu jums rīt, bet šodien lai priecājamies.»

Un tad viņš pavēlēja atnest ceļa lādes, dzelzīm apkaltās; izņēma vecākajai meitai zelta galvasrotu no arābu zelta, kas ugunī nedeg, ūdenī nerūs, ar dārgakmeņiem spožiem; izņem ciema kukuli vidējai meitai — austrumu kristāla spoguli; izņem ciema kukuli jaunākajai meitai — zelta krūku ar sārto ziediņu. Vecākās meitas aiz prieka vai prātā sajuka, aiznesa savas dāvanas augstajās istabās un tur plašumā par tām tīksmojās. Tikai jaunākā meita, mīļotā, ieraugot sārto ziediņu, sāka trīcēt un raudāt, it kā

tai sirdi kāds iedzēlis. Tad tēvs viņai bilda šādus vārdus: «Manu mīļo meitiņ, dārgumiņ, kalab tu neņem savu cerēto ziediņu? Daiļāka par to plašajā pasaulē nav!»

Paņēma jaunākā meita sārto ziediņu itin kā negribot, skūpsta tēva rokas, bet pati karstas asaras birdina. Drīz atskrēja vecākās meitas, bija viņas aplūkojušas tēva dāvanas un aiz prieka nevar vien attapties. Tad viņi visi apsēdās pie ozola galdiem, rakstītiem galdautiem, saldiem gardumiem, medus miestiņiem; sāka ēst, dzert, spirdzināties, mīļām runām veldzināties.

Pret vakaru sabrauca • viesi — un tirgoņa māja bija pilnum pilna dārgu viesu, radinieku, iztapnieku, bļodulaižu. Līdz pašai pusnaktij runas neapklusa, un tāds bija vakariņu mielasts, kādu godājamais tirgonis savā mājā

nekad vēl nebija pieredzējis, un, no kurienes tas viss radās, viņš i aptvert nespēja, arī ciemiņi visi par to brīnīties brīnījās: i par zelta, sudraba traukiem, i par ēdieniem brīnumjaukiem, kādus vēl nekad nebija baudījuši.

No rīta tirgonis paaicināja pie sevis vecāko meitu, pastāstīja tai visu, kas ar viņu bija atgadījies, visu vārds vārdā, un jautāja, vai tā vēlas viņu paglābt no rūgtās nāves un doties uz dzīvi pie meža zvēra — jūras baiga. Vecākā meita, kā ar cirvi atcirzdama, atteicās un saka:

«Lai nu tā meita paglābj tēvu, kurai viņš sārto ziediņu meklējis!»

Godājamais tirgonis paaicināja pie sevis otro meitu, vidējo, pastāstīja tai visu, kas ar viņu bija atgadījies, visu vārds vārdā, un jautāja, vai tā vēlas viņu paglābt no rūgtās nāves un doties uz dzīvi pie meža zvēra — jūras baiga. Vidējā meita, kā ar cirvi atcirzdama, atteicās un saka:

«Lai nu tā meita paglābj tēvu, kurai viņš sārto ziediņu meklējis!»

Godājamais tirgonis paaicināja jaunāko meitu un sāka viņai stāstīt visu vārds vārdā, bet viņš savu runu vēl nepaguva ne pabeigt, kad jau jaunākā meita, mīļotā, nometās viņa priekšā uz ceļiem un teica:

«Manu mīļo, žēlīgo tētiņ, dod man savu svētību: es iešu pie meža zvēra — jūras baiga un pie viņa dzīvošu. Tu man dabūji sārto ziediņu, man tad tevi arī paglābt.»

Pār vaigiem godājamam tirgonim sāka līt asaras, tas apskāva savu jaunāko meitu, mīļoto, un bilst viņai šādus vārdus:

«Manu mīļo meitiņ, labo un jauko, pastarīt, saulīt, lai pār tevi nāk mana tēvišķīgā svētība, ka tu paglāb savu tēvu no rūgtās nāves un, pati gribēdama un labuprāt, ej pretīgu dzīvi dzīvot pie drausmīga meža zvēra — jūras baiga. Pie viņa tu dzīvosi pilī, bagātībā un brīvestības vaļībā; bet, kur tā pils, — neviens ne zina to, ne jauš, un nav turp ceļa ne jātniekam, ne gājējam, ne spriganam zvēram, ne putnam — lidonim. Mums nebūs no -tevis ne skaņas, ne maņas, bet tev no mums vēl jo mazāk. Un kā man nodzīvot savu sūro mūžu, tavu vaigu neredzējušam,

tavas mīlīgās runas nedzirdējušam? Šķiros no tevis uz mūžu mūžiem, itin kā dzīvu tevi aprakdams zemē.»

Un tēvam bilst jaunākā meita, viņa mīļotā:

«Neraudi, neskumsti, mīļo, žēlīgo tētiņ: dzīvošu tikusi, vaļā un brīvē; meža zvēra — jūras baiga neizbīšos, kalpošu viņam ar goda prātu, darīšu visu, ko liks viņa — valdnieka griba, un varbūt viņš par mani apžēlosies. Neapraudi mani dzīvu, it kā es būtu mirusi: varbūt es atkal pie tevis pārnākšu.»

Raud un vaimanā godājamais tirgonis, no tādas runas nekādu mierinājumu sev nerod.

Atskrien vecākās māsas, pirmā un otrā, saceļ vaimanas it visā namā: rau, viņām žēl jaunākās māsas, mīļotās; bet jaunākā māsa i neliekas skumdināta, i asaru nelej, i nevaid, tik tālajā neziņas ceļā vien pošas. Un līdzi viņa paņem sārto ziediņu apzeltītajā krūkā.

Pagāja trešā diena un trešā nakts, un laiks bija klāt godājamam tirgonim šķirties, šķirties no jaunākās, mīļotās meitas; viņš to skūpsta un glāsta, karstām asarām slaka un pārmet viņai krusta zīmi, dodams savu svētību tēvišķo. Tad no apkaltā šķirstiņa viņš paņem meža zvēra — jūras baiga gredzenu, uzmauc to jaunākajai, mīļotajai meitai labās rokas mazajā pirkstiņā — un tajā pašā brīsniņā nebija vairs ne viņas, ne viņas mantiņu.

Un viņa attapās meža zvēra — jūras baiga pilī, augstā mūra istabā, zelta grebuma gultā ar kristāla kājiņām, gulbju dūnu pēlī, pārklātā ar ķīniešu zīda audumu, it kā soli citur nespērusi, it kā visu mūžu tepat vien mitusi, it kā, vakarā nolikusies dusēt, nu pamostos.

Ieskanējās tīkama mūzika, kādu viņa nebija dzirdējusi kopš dzimšanas.

Viņa piecēlās no dūnu gultas un redz, ka visas viņas mantiņas un sārtais ziediņš apzeltītajā krūkā tepat atrodas, viss salikts un sakārtots uz kapara malahīta zaļajiem galdiem un ka šajā goda istabā daudz visādu lietu un labumu, ir uz kā pasēdēt, padusēt, ir ko ģērbt mugurā, ir kurp pavērties. Un viena siena bija visa no spoguļa, bet otra siena — no zelta, bet trešā siena — visa no sudraba, bet ceturtā siena — no ziloņa un mamuta kauliem, rubīniem un safīriem izdaiļināta; un viņa nodomāja: «Šī laikam ir mana guļamistaba.»

Viņai iegribējās aplūkot visu pili, un viņa gāja raudzīt visas plašās istabas, un viņa staigāja ne mazu brīsniņu vien, par visiem brīnuma jaukumiem priecādamās; istabas bija viena par otru krāšņākas un visas daudz krāšņākas par to, ko godājamais tirgonis, viņas mīļais, žēlīgais tētiņš, bija stāstījis. Viņa izņēma no zeltītās krūkas mīļoto sārto ziediņu, nokāpa zaļajos dārzos, un putni viņai sāka dziedāt savas dziesmas burvīgās, bet koki, krūmi un puķes sāka vēdināt ar savām galotnēm un viņas priekšā it kā zemu noliecās; strūklakas augstāk uzsvieda ūdeņu šaltis, un avotu strauti skaļāk iešalcās, un viņa uzgāja to augsto vietu, pakalna mauriņu, kur godājamais tirgonis bija noplūcis sārto ziediņu, par kuru daiļāka plašajā pasaulē nav. Un viņa izņēma šo sārto ziediņu no zeltītās krūkas un gribēja iedēstīt agrākajā vietā; bet ziediņš pats izlidoja viņai no rokām un pieauga pie agrākā stiebriņa, un atplauka vēl jo krāšņāk nekā iepriekš.

Viņa pabrīnījās par tādu savādu dīvu dīvainu brīnumu, papriecājās par savu sārto, loloto ziediņu un gāja atpakaļ uz savām pils istabām, un, raugi, vienā no tām jau stāv uzklāts galds, un, tikko viņa nodomāja: «Redzams, ka meža zvērs, jūras baigs, netur uz mani ļaunu prātu un viņš

būs man žēlsirdīgs pavēlnieks,» — kad uz baltās marmora sienas parādījās ugunīgi vārdi:

«Ne tavs pavēlnieks es esmu, bet paklausīgs vergs. Tu esi mana kundze, un visu, kā vien tev iegribēsies, visu, kas vien tev ienāks prātā, es izdarīšu labuprāt.»

Viņa izlasīja ugunīgos vārdus, un tie nozuda no baltās marmora sienas, it kā nekad tur nebūtu bijuši. Un viņai iešāvās prātā uzrakstīt savam tētiņam vēstuli un par sevi aizlaist tam kādu ziņu. Viņa nepaguva to visu ne izdomāt, kad jau redz: viņas priekšā guļ papīrs, zelta spalva un tintnīca. Viņa raksta vēstuli savam mīļajam tētiņam un savām piemīlīgajām māsiņām:

«Par mani asaras nelejiet, bēdu nebēdājiet, es dzīvoju pilī pie meža zvēra — jūras baiga kā pati karaļa meita; viņu pašu neredzu, nedzirdu, bet viņš man raksta uz baltmarmora sienas ugunīgiem burtiem; un viņš zina visu, kas man prātā, un tajā pašā mirklī visu izdara, un viņš nevēlas dēvējams par manu pavēlnieku, bet mani dēvē par savu kundzi.»

Viņa nepaguva vēstuli uzrakstīt, ar zīmogu aizdarīt, kad jau vēstule no viņas rokām, no viņas acīm bija nozudusi, it kā tās nemaz nebūtu bijis. Ieskanējās mūzika, skanīgāka nekā iepriekš, uz galda parādījās saldas cienās, medus dziras, visi trauki tīra zelta. Bija viņa varen jautra, pie galda sēdusi, kaut no bērnu dienām nebija viena pati ēdusi; ēda, dzēra, spirdzinājās, ar jauko mūziku priecinājās. Pēc pusdienām, krietni paēdusi, viņa nolikās, lai acis pievērtu; mūzika sāka skanēt klusāk, kā no tāluma — aiz tā iemesla, lai viņai netraucētu dusu.

Pēc nomiedža viņa piecēlās itin priecīga un atkal devās pa zaļajiem dārziem staigāt, tāpēc ka pirms azaida ir pusi no tiem nebija paspējusi apstaigāt, nopriecāties par visiem dārzu brīnumiem. Visi koki, krūmi un puķītes viņas priekšā noliecās, bet briedušie augļi, firziķi, bumbieri un dzidrie āboltiņi paši mutē vai līda. Pastaigājusi krietnu brītiņu, gandrīz līdz vakaram, viņa pārnāca savās plašajās istabās un redz: galds jau klāts, un uz galda nolikti saldi gardumi un medus dzērieni, visi varen labi.

Pēc vakariņām viņa iegāja tajā baltmarmora zālē, kur

uz sienas bija lasījusi ugunīgos vārdus, un uz tās pašas sienas viņa atkal redz tādus pašus ugunīgus vārdus:

«Vai mana kundze ir apmierināta ar saviem dārziem, savām istabām, ar cienastu un apkalpi?»

Un tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, līksmā balsī bilda:

«Nesauc mani par savu kundzi, bet allaž esi mans labais pavēlnieks, laipnais un žēlsirdīgais! Nekad bez tavas ziņas un gribas nerīkošos. Tencinu tevi par visiem taviem cienastiem. Labākas par tavām augstajām istabām un daiļākus par taviem zaļajiem dārziem neatrast plašajā pasaulē: un kā lai es nebūtu apmierināta? Savu mūžu tādus brīnumus neesmu jautusi. No tāda skaistuma vēl nespēju atjēgties, tikai vien gulēt baiļojos: visās tavās plašajās istabās nav itin nevienas cilvēka dvēseles.»

Uz sienas parādījās ugunīgi vārdi:

«Nebaiļojies, mana daiļā kundze: viena tu vairs negulēsi, tevi gaida tava kalponīte, uzticamā un mīļotā; un istabās ir daudz cilvēku dvēseļu, tu viņas tikai neredzi un nedzirdi, un visas tās kopā ar mani tevi sargā dienu

un nakti — neļausim tev pat vējam uzpūst, neļausim pat puteklītim pieskarties.»

Un tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, devās savā guļamā istabā uz dusu, un viņa redz: pie gultas stāv viņas kalponīte, uzticamā un mīļotā, un viņa stāv no bailēm tikko dzīva; un viņa kļuva priecīga, ieraugot savu kundzi, un skūpsta baltās rociņas, apskauj viņas smuidrās kājiņas. Arī kundze par viņu priecīga, sāk to iztaujāt par mīļo tētiņu, par vecākajām māsiņām un par visiem saviem jaunavas dienu kalpotājiem; pēc tam pati sāk stāstīt, kas ar viņu šajā laikā gadījies; tā viņas arī acis neaizdarīja līdz pašai rītausmai gaišajai.

Tā nu tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, sāka dzīvot bez bēdu. Katru dienu tai gatavi jauni un grezni tērpi, tiem izrotājumi tādi, ka ne ar naudu samaksāt, ne pasakā izteikt, ne vārdos aprakstīt; katru dienu jauni cienasti, jaunas jautrības: braukšana, traukšana ratos bez zirga un iejūga pa dziļajiem mežiem, mūzikai skanot; bet tie meži viņas priekšā pašķīrās un pavēra viņai ceļu jo platu, platu un gludu. Un viņa sāka rokdarbus gatavot, jaunavas rokdarbus, zeltā un sudrabā lakatus šūdināt, bārkstis no pērlēm darināt; sāka mīļotajam tētiņam dāvanas sūtīt, bet pašu gleznāko lakatu uzdāvināja savam laipnajam saimniekam, tam pašam meža zvēram, jūras baigam; un viņa sāka jo biežāk staigāt uz baltmarmora zāli, laipnus vārdus sacīt savam labvēlim un uz sienas lasīt viņa atbildes teicienus, sveicienus, rakstītus uguns vārdiem.

Daudz vai nedaudz laika pa tam bija pagājis: žigli rit pasakas kamoltiņš, ne tik žigli darāmais darbiņš, — tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, sāka pierast pie savas dzīves; ne par ko viņa vairs nebrīnās, ne no kā vairs nebaidās; viņai kalpo neredzami kalpi, gudri un manīgi, ratos bez zirga vizina tramīgi, mūziku spēlē jo skanīgi un visas viņas pavēles izpilda galīgi. Un viņa iemīlēja savu žēlsirdīgo pavēlnieku, un viņa redzēja, ka ne velti tas viņu dēvē par savu kundzi un ka tas viņu mīl vairāk par sevi pašu; un tai iegribējās paklausīties viņa balsi, iegribējās ar viņu atsākt valodas, neejot uz baltmarmora zāli, nelasot ugunīgos vārdus.

iļ t&l

Viņa sāka to lūgtin lūgt; taču meža zvērs, jūras baigs, viņas lūgumu nevēlas tik drīz paklausīt, ar savu balsi bīstas viņu nobaidīt; taču lūgdamās izlūdzās savu laipnīgo saimnieku, un viņš nespēja tai pretī stāties, un viņš tai pēdējo reizi uz baltmarmora sienas uguns vārdiem uzrakstīja:

«Atnāc šodien zaļajā dārzā, apsēsties savā mīļotajā lapenē, kas no zariem, ziediem un lapām savīta, un saki tā: «Runā ar mani, mans uzticamais vergs!»»

Un pēc īsa brīsniņa tirgoņa meita, skaistule brīnumglītā, steigšus aizsteidzās uz zaļajiem dārziem, iegāja savā mīļotajā lapenē, zariem, ziediem un lapām savītā, un apsēdās uz smalka zīda soliņa; un aizelsdamās viņa saka, sirsniņa viņai dauzās kā putniņam, gūstā kritušam, saka šādus vārdus:

«Nebaidies, mans labais un mīļais pavēlniek, ka mani notrūcināsi ar savu balsi; pēc visām tavām labvēlībām es nenobīšos pat zvēra rēciena: runā ar mani bez baiļu!»

Un viņa izdzirdēja, it kā aiz lapenes kāds būtu nopūties, un atskanēja spalga, šaušalīga un mežonīga, sēcoša un ķērcoša balss, turklāt vēl viņš runāja tikai pusbalsī. Tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, notrīcēja, meža zvēra — jūras baiga balsi izdzirdusi, taču savu izbīli savaldīja un nelika manīt, ka ir satrūkusies, un drīz vien sāka klausīdamās klausīties viņa mīļos un laipnīgos vārdus, gudrās un saprātīgās runas, un viņai ap sirdi kļuva līksmi.

Kopš tā laika, kopš tā brīsniņa sākās viņu sarunas gandrīz vai augu dienu — gan zaļajā dārzā pastaigājoties, gan dziļajos mežos, gan vizinoties, gan visās plašajās istabās. Tikai pajautā tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā:

«Vai tu šeit, mans labais, mīļotais pavelniek?»

Atbild meža zvērs, jūras baigs:

«Šeit, mana daiļā kundze, šeit tavs uzticamais vergs, tavs pastāvīgais draugs.»

Un viņa vairs nebaidās mežonīgās, šaušalīgās balss, un viņiem mīlīgas runas šķetinās, un nav tām gala.

īss vai garš laika brīsniņš pagāja: žigli rit pasakas

kamoltiņš, ne tik žigli darāmais darbiņš, — tirgoņa jaunākajai meitai, skaistulei brīnumglītai, savām acīm iegribējās redzēt meža zvēru, jūras baigu, un tā sāka viņam to lūgtin lūgt. Ilgi viņš tam nepiekrīt, baiļodamies viņu izbaidīt, jo viņš bija tāds šausmonis, ka ne pasakā izteikt, ne vārdos aprakstīt; ne vien cilvēki, arī plēsīgi zvēri no viņa šausminājās un savos midzeņos bēga. Un meža zvērs, jūras baigs, saka tādus vārdus:

«Mana kundze daiļum daiļā, brīnumskaistā, neprasi, nelūdz man, lai es tev parādu savu seju pretīgo, savu augumu riebīgo! Pie manas balss tu maķenīt jau pieradusi; mēs dzīvojam ar tevi draudzībā, saticībā, viens no otra gandrīz vai nešķiramies, un tu mani mīli par manu neizteicamo mīlestību, bet, šādu briesmīgu un pretīgu ieraugot, tu mani, nelaimīgo, neieredzēsi, aiztrieksi un negribēsi ne acu galā vairs redzēt, bet bez tevis es aiz skumjām nomiršu.»

Šādās valodās tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, neklausījās un lūdzās vēl jo gaužāk, zvērēdama, ka nekāda pasaules briesmoņa neizbīsies un ka nebeigs mīlēt savu žēlsirdīgo pavēlnieku, un viņa tam saka:

«Ja tu esi vecs cilvēks — būsi man vectētiņš, ja vidus gados — būsi mans tēvocītis, ja esi jauns — būsi man par brāli un, cik ilgi vien dzīvošu, — būsi manai sirdij draugs.»

Ilgi, ilgi meža zvērs, jūras baigs, nepadevās tādiem vārdiem, taču nespēja pretim stāt savas skaistules lūgšanām un asarām un saka viņai šādu teicienu:

«Nevaru tev pretim stāt tā iemesla dēļ, ka mīlu tevi vairāk par sevi pašu; izpildīšu tavu vēlēšanos, lai gan zinu, ka pazudināšu savu laimi un nomiršu nelaiķa nāvē. Atnāc zaļajā dārzā vakara mijkrēslī, kad aiz meža sārtā saulīte nogrims, un saki: «Parādies man, uzticamais draugs!» — un es tev parādīšu savu seju pretīgo, savu augumu riebīgo. Bet, ja tev kļūs nepanesami ilgāk pie manis palikt, negribu tavas nebrīvestības un mūžīgās mokas: savā guļamistabā zem spilvena atradīsi manu zeltgredzenu. Uzmauc to labās rokas mazajā pirkstiņā — un mirklī tu atgriezīsies pie mīļotā tētiņa un ņekad vairs par mani neko nedzirdēsi.»

Nenotrūkās, nenobijās, stipri pati sev uzticējās tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā. Tūdaļ, ne brīsniņu nekavēdamās, viņa gāja uz zaļo dārzu — gaidīt norunāto

stundu, un, kad iestājās vakara mijkrēslis, sārtā saulīte aiz meža nogrima, viņa teica: «Parādies man, mans uzticamais draugs!» — un iztālēm viņai parādījās meža zvērs, jūras baigs: viņš tikai pārgāja pāri ceļam un nozuda biezajos krūmājos; un tirgoņa jaunajai meitai, skaistulei brīnumglītai, satumsa acu gaišums, viņa izpleta baltās rociņas, iekliedzās nelabā balsī un bez maņas novēlās uz ceļa. Bija jau gan šausmīgs tas meža zvērs, jūras baigs: rokas līkas, pirksti ar zvēra nagiem varen gariem, kājas kā zirgam, ar cietiem sariem, priekšpus, pakaļpus pa kuprim it kā kamielim, pats no augšas līdz apakšai spalvains un plušķains, no mutes laukā rēgojās mežcūkas ilkņi, deguns ar kāsi kā ērglim, bet acis kā pūcei.

Vai mazu, vai lielu brīsniņu gulējusi, tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, atjēdzās un dzird: viņai blakām kāds raud, karstas asaras slacina un žēlabainā balsī saka:

«Tu mani pazudināji, mana vismīļotā skaistule, man vairs neredzēt tavu brīnumdaiļo vaigu, vairs tu nevēlēsies mani pat ne uzklausīt, un nu jāmirst man nelaiķa nāvē.»

Un viņu pārņēma žēlums un kauns, un viņa savaldīja savu lielo baiļumu, savu jaunavīgās sirds kautrumu un teica, balsī likdama drosmumu:

«Nē, nebaidies neko, mans labais un žēlsirdīgais pavēlniek, vairs es neiztrūkšos tava briesmīgā izskata, es no tevis nešķiršos, neaizmirsīšu, ko man laba darījis. Tūdaļ man atkal parādies savā iepriekšējā izskatā! Tikai no sākuma es iztrūkos.»

Un viņai parādījās meža zvērs, jūras baigs, šausmīgā, pretīgā, riebīgā izskatā, taču tuvāk pienākt neiedrošinājās, lai arī kā viņa to sauca; un viņi pastaigājās līdz pašam nakts melnumam un risināja valodas agrākās, mīlīgās un prātīgās, un tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, neģida nekādu baiļu. Otrā dienā viņa ieraudzīja meža zvēru, jūras baigu, sārtās saulītes spožumā un, lai gan no sākuma, viņu aplūkojusi, izbijās, taču to neizrādīja,

un drīz viņas bailes pilnīgi pagaisa. Nu viņiem valodas raisīt raisījās: tepat augu dienu nešķiroties, pusdienās un vakariņās saldiem gardumiem mielojoties, medus dzērieniem spirdzinoties, pa zaļiem dārziem staigājot, bez zirgu pa dziļiem mežiem vizinoties.

Un pēc tam pagāja ne mazums laika: žigli rit pasakas kamoltiņš, ne tik žigli darāmais darbiņš. Tad, lūk, vienreiz tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, nosapņo, ka viņas tētiņš guļ sasirdzis, un viņu pārņēma neremdināmas skumjas, un šādās skumjās un asarās viņu pamanīja meža zvērs, jūras baigs, un ļoti nobēdājās un sāka iztaujāt, kālab viņa skumst, kālab raud. Viņa tam pastāstīja nelāgo sapni un sāka lūgties atvēlējuma palūkoties savu mīļo tētiņu un savas piemīlīgās māsiņas.

Un meža zvērs, jūras baigs, to visu uzmanīgi noklausījies, viņu uzrunā:

«Kam tev mana atvēlējuma? Mans zeltgredzentiņš atrodas pie tevis, uzvelc to labās rokas mazajā pirkstiņā, un tu tūdaļ nokļūsi mājās pie sava mīļā tētiņa. Paliec pie viņa, kamēr tev kļūst garlaicīgi, taču es tev teikšu: ja taisni pēc trim dienām un trim naktīm tu nepārnāksi atpakaļ, tad manis vairs nebūs šajā pasaulē un es nomiršu tajā pašā brīdī tā iemesla dēļ, ka tevi mīlu vairāk nekā pats sevi un bez tevis dzīvot nespēju.»

Un viņa sāka tam solīties sirds vārdiem un zvērestiem, ka taisni stundu pirms trim dienām un trim naktīm pārnāks viņa pils augstajās zālēs. Tad viņa atvadījās no sava laipnā un žēlsirdīgā saimnieka, uzmauca labās rokas mazajā pirkstiņā zeltgredzentiņu — un tūdaļ nokļuva godājamā tirgoņa — sava mīļā tētiņa plašajā pagalmā. Viņa kāpj augstajā mūra nama lievenī; saskrien viņai apkārt saimes ļaudis, kalpotāji, saceļ kņadu un klaigas, pieskrien arī piemīlīgās māsiņas, un tām, viņu ieraudzījušām, no brīnuma acis platas par viņas jaunavīgo daiļumu un par viņas carisko, karalisko tērpu; satvēra viņu zem baltām rociņām un veda pie mīļā tētiņa; bet tētiņš guļ gultā sasirdzis un noskumis, naktīm — dienām viņu pieminoti, karstas asaras birdinoti; un aiz prieka viņš kā bez maņas, vaigā uzskatīja savu mīļo meitiņu, jauko un labo, jaunāko,

mīļoto, un viņš brīnum brīnās par viņas jaunavīgo daiļumu, par viņas carisko, karalisko tērpu.

Ilgi viņi skūpstījās, glāstījās, mīļām valodām priecājās. Un viņa pastāstīja mīļajam tētiņam un vecākajām, piemīlīgajām māsām par savām dzīves gaitām pie meža zvēra — jūras baiga visu vārds vārdā, ne kripatiņu neslēpdama. Un godājamais tirgonis ielīksminājās par viņas grezno dzīvi, carisko un karalisko, un brīnījās, kā viņa apradusi lūkoties uz savu briesmīgo saimnieku un nebīstas meža zvēra — jūras baiga; viņš pats, to atminot, krita šermuļu šermuļos. Bet vecākām māsām, klausoties par jaunākās māsas neizmērojamām bagātībām, par viņas karalisko varu pār savu pavēlnieku kā vergu paklausīgo, sirdī iezagās skaudīgums.

Diena paiet kā viena vienīga stunda, otra diena paiet kā brīsniņš, bet trešajā dienā vecākās māsas sāk jaunāko māsu pierunāt, lai viņa vairs neiet atpakaļ pie meža zvēra — jūras baiga. «Lai,» saka, «nosprāgst, to viņš arī pelnījis…»

Un mīļā viešņa, jaunākā māsa, par vecāko māsu runām sasirdījās un viņām teica šādus vārdus:

«Ja es savam labajam un mīļajam pavēlniekam par visām viņa labvēlībām un karsto, neizteicamo mīlestību atmaksāšu ar viņa rūgto nāvi, tad gan nebūs vērts, ka es šajā plašajā pasaulē dzīvoju, un mani tad klājas atdot nikniem zvēriem par saplosījumu.»

Un viņas tēvs, godājamais tirgonis, par šādiem krietniem vārdiem viņu uzteica un tad nolēma, lai labā un jaukā meita, jaunākā un mīļotā, taisni stundu pirms noliktā laika atgrieztos pie meža zvēra — jūras baiga. Bet māsas par to sapīka, un viņas iecerēja viltu, viltu un nelāgu lietu: viņas ņēma un atgrieza visus mājas pulksteņus par veselu stundu atpakaļ, un to nenojauta nedz godājamais tirgonis, nedz viņa uzticamie kalpi, nedz saimes ļaudis.

Un, kad īstā stunda bija klāt, tirgoņa jaunajai meitai, skaistulei brīnumglītai, sāka sirds sāpēt un sūrkstēt, it kā kas viņai laupījis mieru, un viņa laiku pa laikam vien paraugās tēva pulksteņos — gan prūšu, gan englenderu, taču ceļā doties aizvien vēl par agru. Bet māsas ar viņu tērgo tērgādamas, šo un to vēl taujādamas, viņu kavēdamas. Taču viņas sirds neizcietās; jaunākā meita, mīļotā, skaistule brīnumglītā, atvadījās no godājamā tirgoņa — mīļā tētiņa, saņēma viņa tēvišķo svētību, atvadījās no vecākajām, piemīlīgajām māsām, no uzticamiem kalpiem, saimes ļaudīm un, nenogaidījusi vienu minūtiņu līdz noteiktajam laikam, uzvilka labās rokas mazajā pirkstiņā zeltgredzentiņu — un tūdaļ atradās meža zvēra — jūras baiga baltmarmora pilī, augstajās istabās; un, brīnoties, ka tas viņu nesagaida, viņa skaļā balsī iekliedzās:

«Kur gan tu esi, mans labais pavēlniek, mans uzticamais draugs? Kālab tu mani nesagaidi? Es pārnācu stundu un minūtiņu agrāk par nolikto laiku.»

Ne skaņas, ne maņas, visapkārt drūms klusums*; zaļajos dārzos putni nedziedāja dziesmas burvīgas, strūklakās nešļāca ūdens, un avotu strauti neburbuļoja, augstajās istabās nespēlēja mūzika. Tirgoņa meitai, skaistulei brīnumglītai, sirds nodrebēja, viņa nomanīja kaut ko nelabu; viņa izskraidījās pa augstajām istabām, zaļajiem dārziem,

skanīgā balsī sauca savu labo saimnieku — nekur nav ne skaņas, ne maņas, ne atbalss zilbītes. Tad viņa skrēja uz pakalna mauriņu, kur daiļumā auga un plauka viņas mīļotais sārtais ziediņš, un viņa redz, ka meža zvērs, jūras baigs, guļ uz pakalniņa, savām neglītajām ķepām apskāvis sārto ziediņu. Un tai likās, ka viņš aizmidzis, to gaidīdams, un nu guļ ciešā miegā. Tirgoņa meita, skaistule brīnumglītā, sāka viņu klusītiņām modināt — bet viņš nedzird; sāka viņu modināt stingrāk, satvēra viņu aiz pinkainās ķepas — un redz, ka meža zvērs, jūras baigs, ir bez elpas, guļ miris…

Satumsa viņas acu gaišums, saļima smuidrās kājiņas, un viņa nokrita ceļos, baltām rokām apskāva sava labā pavēlnieka galvu, nejēdzīgo un pretīgo galvu un iekliedzās nelabā balsī:

«Celies, atmosties, mans sirdsmīļotais draugs, es tevi mīlu kā līgavaini iecerēto!…»

Un, tikko viņa tādus vārdus izteica, no visām pusēm zibeņi iemirdzējās, no aplam stipra pērkona zeme iedrebējās, pērkona akmens bulta pakalna mauriņā iespēra, un tirgoņa jaunā meita, skaistule brīnumglītā, nokrita bez samaņas. Ilgi vai neilgi viņa gulēja bez samaņas — nejaušu; tikai pamodusies viņa sevi redz baltmarmora augstajā zālē, sēž viņa zelta tronī, dārgakmeņiem rotāta, un viņu tur apskautu jauns princis, skaistulis brīnumglīts, no zelta darinātās drēbēs tērpies; galvā tam cara kronis; viņas priekšā stāv tēvs ar māsām, bet visapkārt, uz ceļiem nometušies, milzums galma ļaužu, visi ģērbušies zelta un sudraba brokātā. Un jaunais princis, skaistulis brīnumglītais, ar cara kroni galvā, viņu uzrunā:

«Tu mani iemīlēji, skaistule brīnumdaiļā, kad es biju riebīga briesmoņa izskatā, iemīlēji par manu labo sirdi un mīlestību pret tevi; iemīli mani tagad cilvēka izskatā, kļūsti mana iecerētā līgava! Ļauna burve bija saskaitusies par manu nelaiķa tēvu, slavenu un varenu karali, nozaga mani, vēl mazam esot, un ar savām velnišķīgajām burvestībām, ar nešķīstās varas palīdzību mani pārvērta par šausmīgu briesmoni un uzvēla man tādu lāstu, lai es šādā riebīgā, gaužām pretīgā un katram cilvēkam, katrai dzīvai

radībai baismīgā izskatā dzīvotu, kamēr radīsies daiļa meiča, alga viena, kādas dzimtas un kārtas tā būtu, kas mani iemīlēs šausmoņa izskatā un vēlēsies kļūt mana likumīgā sieva, — un tad visa burvestība beigsies, un es atkal kļūšu kā agrāk jauns un tīkams cilvēks. Un kā tāds šausmonis un biedēklis nodzīvoju taisni trīsdesmit gadu un savā apburtajā pilī ievilināju vienpadsmit daiļu jaunavu, bet tu biji divpadsmitā. Par manu mīļumu un iztapību, par manu labo sirdi neviena mani neiemīlēja. Tu vienīgā iemīlēji mani, pretīgo un riebīgo baismoni, par manu mīļumu un iztapību, par manu labo sirdi, par manu neizteicamo mīlestību pret tevi, un par to tu būsi slavena karaļa sieva, karaliene varenā valstī.»

Tad nu visi par to brīnum brīnījās, galma ļaudis zemu viņu priekšā noliecās. Godājamais tirgonis jaunākajai, mīļotajai meitai un jaunajam princim-karalim deva savu svētību. Un līgavu un līgavaini apsveica i vecākās, nenovīdīgās māsas, i visi uzticamie kalpi, diženie bajāri, i karavīri drosmīgie un, neko lieku nekavējoties, uzsāka vien dzīrot un posties uz kāzām, un viņi dzīvoja dzīvi tikušu un bagātu. Arī es tur biju, medus miestiņš tur lija, pa ūsām tecēja, bet mutē netika.

Sergejs Timofeja d. Aksakovs Sārtais ziediņš

Redaktore E. Marjutina. Māksi redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore V. Blaua. Korektore J. Silīte. Nodota salikšanai 1975. g. 19. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 26. maijā. Ofseta papīrs Nr. 1. formāts 60 X 90/8. 4,5 fiz. iespiedi.; 4,5 uzsk. iespiedi.; 6,86 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Maksā 51 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 112/27664-B-342. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā

Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 503.

Content

Aksakovs Sergejs Timofeja d. Sārtais ziediņš