Brāļi Grimmi

Sniegbaltīte un septiņi rūķīši

Brāļi Grimmi

Sniegbaltīte un septiņi rūķīši

Reiz pašā ziemas vidū sniega pārslas kā spalvu pūkas krita no debesīm. Kāda karaliene sēdēja pie loga un šuva. Skatoties pārslās, viņai iedūrās pirkstā adata. Trīs sarkanas asins piles nokrita sniegā. Spilgtais sārtums žilbinošā baltumā izskatījās ļoti skaisti, un karaliene pie sevis nodomāja:

«Kaut man būtu bērniņš tik balts kā sniegs, tik sārts kā asinis un tik melns kā ogle!»

Drīz viņai piedzima meitiņa tik balta kā sniegs, tik sārta kā asinis un tik melniem matiem kā ogle. Meitiņu nosauca par Sniegbaltīti; bet 3 karaliene pati drīz pēc tam nomira.

Pēc gada karalis apprecēja citu sievu. Tā bija skaista sieviete, bet par daudz lepna uz savu skaistumu un nevarēja ciest, ka kāda cita būtu par viņu pārāka. Viņai bija brīnumspogulītis; bieži tā nostājās spogulīša priekšā, aplūkoja sevi un prasīja:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Un spogulis katru reizi atbildēja:

—      Jūs, karalien, esat visskaistākā.

Tad karaliene apmierinājās, jo zināja, ka spogulis viņai katru reizi saka patiesību.

Bet Sniegbaltīte pieauga un jo dienas kļuva skaistāka. Kad viņai apritēja septiņi gadi, viņa bija tik skaista kā vissaulainākā diena un atstāja pat karalieni ēnā. Kad nu karaliene atkal prasīja savam spogulim:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā? —

tad spogulītis atbildēja:

—      Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta,

Bet tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte.

To izdzirdusi, karaliene no dusmām un naida nobālēja. No paša pirmā acumirkļa, kad viņa ieraudzīja Sniegbaltīti, viņai jau bija aptecējusies sirds un viņa bija sākusi to neieredzēt. Un karalienes augstprātība un naids auga augumā un nedeva tai miera ne dienu, ne nakti. Beidzot viņa atsauca mednieku un teica:

—      Aizved meiteni uz biezu mežu, es to vairs negribu ne acīs redzēt. Tur meža biezoknī tu viņu nogalē un par pierādījumu atnes man viņas plaušas un aknas!

Mednieks paklausīja un ieveda meiteni dziļi mežā. Viņš jau izvilka dunci un gribēja meitenīti patlaban nobeigt, bet nevainīgais bērns sāka raudāt un teica:

—      Mīļo medniek, atstāj mani dzīvu, es došos dziļāk meža biezoknī un nekad vairs mājās nerādīšos!

Tā kā meitenīte bija ļoti jauka, tad medniekam kļuva viņas žēl un viņš teica:

—

Teci vesels, mīļais bērns!

Bet pats pie sevis viņš nodomāja: .

«Tā kā tā meža zvēri viņu drīz saplosīs, taču viņas dzīvība nebūs vismaz uz manas sirdsapziņas.» Un viņam kā akmens novēlās no sirds.

Patlaban garām skrēja jauna stirniņa, mednieks to noķēra un kā pierādījumu pārnesa karalienei viņas plaušas un aknas. Savā naidā karaliene tūliņ lika tās izvārīt un pati apēda.

Bet Sniegbaltīte tagad bija lielajā mežā pavisam viena un ļoti baidījās. Viņa aplūkoja katru koka lapiņu un domāja un meklēja, kur

varētu paslēpties. Tad viņa no bailēm sāka skriet un skrēja pāri asiem akmeņiem un cauri ērkšķiem, un meža zvēri gadījās tai ceļā, taču tie neko viņai nedarīja. Viņa tā skrēja līdz pat vakaram, kamēr izsīka spēki.

Tad viņa ieraudzīja mazu mājiņu un iegāja tajā atpūsties.

Cik maza bija pati mājiņa, tik sīks un niecīgs arī tās iekārtojums, taču viss patīkams un tīrs. Istabas vidū stāvēja balti apklāts galdiņš ar septiņiem maziem šķīvīšiem, pie katra šķīvīša karotīte, nazītis, dakšiņa un dzeramais kausiņš. Pie sienas saliktas rindā septiņas mazas gultiņas, pārklātas sniegbaltiem paladziņiem.

Sniegbaltīte bija izsalkusi un izslāpusi, tādēļ viņa paņēma no katra šķīvīša pa druskai salātu un maizes un izdzēra no katra kausiņa pa lāsītei vīna, jo viņa negribēja darīt pāri vienam vien. Vēlāk, kad bija pavisam nogurusi, viņa izmēģināja pa kārtai visas gultiņas, bet tās izrādījās viņai nederīgas. Cita bija par garu, cita par īsu, tikai septītā gultiņa rādījās pašā laikā, tajā viņa arī apgūlās un aizmiga.

Kad jau bija pavisam satumsis, pārradās mājiņas saimnieki. Tie bija septiņi rūķīši, kas kalnos cirta un raka rūdu. Viņi aizdedzināja savas septiņas svecītes, tā ka uz reizi visā mājiņā kļuva gaišs. Rūķīši pamanīja, ka te kāds dzīvojis, jo nekas vairs nebija tādā kārtībā, kādā viņi atstājuši. Pirmais ieteicās:

—      Kas te sēdējis uz mana krēsliņa?

Otrs prasīja:

—      Kas te ēdis no mana šķīvīša?

—      Kas te aizticis manu maizīti? — prasīja trešais.

—      Kas te ēdis manus salātiņus? — jautāja ceturtais.

—      Kas te dūris ar manu dakšiņu? — vaicāja piektais.

—      Kas te griezis ar manu nazīti? — ieprasījās sestais.

—      Kas te dzēris no mana kausiņa? — iesaucās septītais.

Tad sāka apskatīt istabu, pirmais pamanīja, ka gultiņā iegulēta bedrīte, un ieteicās:

—      Kas te gulējis manā gultiņā?

Pieskrēja arī citi un sauca:

—      Arī manā gultiņā ir kāds gulējis.

Bet septītais piegāja pie savas gultiņas un ieraudzīja Sniegbaltīti, kura vēl saldi gulēja. Nu viņš piesauca arī citus, tie atskrēja, atnesa savas svecītes un apgaismoja guļošo Sniegbaltīti. Rūķīši brīnījās un sauca:

—      Ak tu manu dieniņu! Cik viņa ir skaista!

Un no priekiem visi apklusa, lai gulētāju neuzmodinātu, lai viņa varētu gultiņā labi izgulēties. Bet septītais rūķītis to nakti gulēja pie citiem rūķīšiem pa stundai pie katra.

Otrā rītā Sniegbaltīte atmodās un izbijās. Bet rūķīši izturējās pret Sniegbaltīti ļoti laipni un prasīja:

—      Kā tevi sauc?

—      Mani sauc par Sniegbaltīti, — viņa atbildēja.

—      Kā tu pie mums atkļuvi? — rūķīši tai jautāja. Un Sniegbaltīte izstāstīja, ka pamāte likusi viņu nogalēt, bet mednieks atstājis dzīvu, ka viņa visu dienu skrējusi pa mežu, līdz beidzot atradusi mazo mājiņu.

Rūķīši prasīja:

—        Vai tu nebūtu ar mieru vadīt mūsu saimniecību: vārīt ēdienu, uzklāt gultiņas, mazgāt veļu, šūt un adīt? Ja tu visu uzturētu labā kārtībā un tīrībā, tad varētu vienmēr pie mums palikt un tev nekā netrūktu.

Sniegbaltīte viņiem visu to apsolīja. Un viņa sāka te saimniekot. No Tītiem rūķīši aizgāja kalnos, raka rūdu un meklēja zeltu, bet vakaros atgriezās mājās, un tad vajadzēja būt ēdienam pagatavotam. Visu dienu Sniegbaltīte bija mājās viena pati. Rūķīši viņu brīdināja:

— Tikai piesargies no savas pamātes, viņa drīz dabūs zināt, kur tu esi, tāpēc nelaid nevienu iekšā!

Apēdusi plaušas un aknas, Sniegbaltītes pamāte bija atkal pārliecināta, ka viņa pasaulē ir vispārākā un visskaistākā. Viņa nostājās spoguļa priekšā un prasīja:

— Pateic, spogulīt, man tā: i Kura ir visskaistākā?

Tad spogulītis atbildēja:

—      Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta,

Un tomēr man atklāti jāsaka tā,

Ka septiņu rūķīšu namiņā Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

Karaliene izbijās, jo viņa zināja, ka spogulis nekad nerunā nepatiesību, un saprata, ka mednieks viņu bija piekrāpis, bet Sniegbaltīte atrodas kaut kur pie septiņiem rūķīšiem. Karaliene sāka atkal prātot, kā to nogalēt, jo viņai aiz skaudības nekur nebija miera, kamēr spogulis ziņoja, ka Sniegbaltīte ir visskaistākā.

Labu laiku gudrojusi, viņa nosmērēja sev seju, pārģērbās par vecu tirgus sievu, tā ka neviens to nevarēja pazīt. Viņa nonāca pie rūķīšu mājiņas, pieklauvēja un sauca:

—      Lētas preces, labas preces!

Sniegbaltīte paskatījās pa logu un ieprasījās:

—      Labdien, krustmāmiņ, ko jūs labu pārdodat?

—     Lētas preces, skaistas preces, — tirgus sieva atbildēja. — Auklas un lentas visvisādās krāsās.

Pie tam viņa izcēla no groza raibus dzīparus un visādas zīda auklas, jostas un rādīja Sniegbaltītei.

—     Šo labo sieviņu var ielaist, — nosprieda Sniegbaltīte, — viņa nāk godīgos nolūkos.

Sniegbaltīte atbultēja durvis, ielaida tirgus sievu un nopirka sev raibu jostu.

—      Bērniņ, kā tu izskaties! — svešā iesaucās. — Ļauj, es tev aplikšu jostu.

Sniegbaltīte nekā ļauna nedomāja un ļāva sev aplikt un savilkt jauno jostu. Bet svešā jostu savilka tik cieši, ka Sniegbaltītei aizrāvās elpa un viņa kā nedzīva nokrita zemē.

Nu reiz būs galā ar tavu skaistumu! — ļaunā sieviete nopriecājās un steidzās prom.

Drīz mājās pārnāca septiņi rūķīši. Viņi ļoti izbijās, kad ieraudzīja Sniegbaltīti guļam uz grīdas. Meitene nekustējās un neelpoja, bet gulēja kā nomirusi. Rūķīši viņu pacēla un redzēja, ka viņai pārāk cieši savilkta josta. Rūķīši pārgrieza raibo jostu, Sniegbaltīte ievilka elpu un maz pamazām atdzīvojās. Kad rūķīši dabūja zināt, kas noticis, viņi teica:

—      Vecā tirgus sieva būs bijusi tava pamāte — karaliene. Uz priekšu sargies un nelaid nevienu iekšā, kad mēs neesam mājās.

Bet ļaunā pamāte, pārnākusi mājās, nostājās atkal spoguļa priekšā un prasīja:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Tad spogulis atbildēja:

—      Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta,

Un tomēr man atklāti jāsaka tā,

Ka septiņu rūķīšu namiņā

Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

To dzirdot, sirds viņai pavisam apstājās pukstēt; tik ļoti viņa izbijās par to, ka Sniegbaltīte palikusi dzīva. Nu viņa gudroja atkal, ko iesākt, lai meiteni nogalētu. Viņa saindēja ķemmi un šoreiz pārģērbās par vecu ubadzi.

Nonākusi pie rūķīšu mājiņas, viņa pieklauvēja un sauca:

—      Lētas preces, labas preces!

Sniegbaltīte pavērās caur logu un teica:

—      Es nedrīkstu neviena ielaist.

Bet vecene sauca:

—      Apskati vismaz šo skaisto ķemmi!

Viņa izvilka saindēto ķemmi un parādīja to Sniegbaltītei.

Meitenei ķemme patika, un viņa atvēra durvis. Kad ķemme bija nopirkta, ubadze ieteicās:

—      Ļauj, es tev sakārtošu matus!

Sniegbaltīte nedomāja neko ļaunu, bet, tiklīdz ubadze skāra ar saindēto ķemmi viņas matus, inde iedarbojās un Sniegbaltīte nokrita zemē kā beigta.

—      Tagad tu vairs necelsies! —ubadze noteica un steidzās projām.

Par laimi, bija jau vakars, un visi septiņi rūķīši pārradās mājās. Kad rūķīši ieraudzīja Sniegbaltīti guļam uz grīdas, viņi tūliņ saprata, ka te bijusi ļaunā pamāte un to nogalējusi. Tādēļ viņi ņēmās pamatīgi pārmeklēt Sniegbaltīti un atrada viņas matos saindēto ķemmi. Tikko ķemmi no matiem izvilka, Sniegbaltīte atdzīvojās un visu izstāstīja. Rūķīši atkal piekodināja sargāties un nevienu iekšā nelaist.

Bet karaliene nostājās spoguļa priekšā un prasīja:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Un spogulis atbildēja tapai ka agrak:

— Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta,

Un tomēr man atklāti jāsaka tā,

Ka septiņu rūķīšu namiņā Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

Karaliene, to dzirdot, trīcēja un drebēja no dusmām un teica:

— Kaut tas man maksātu pašas dzīvību, tomēr Sniegbaltīti es neatstāšu dzīvu!

Pēc tam viņa iegāja slepenā istabā, kurā nevienam nekad neļāva ieiet, un pagatavoja tur saindētu ābolu. No ārpuses ābols izskatījās tik skaists un sarkans, ka uzskatot tas katru kārdināt kārdināja. Bet, ja kāds tikai kumosiņu nokostu, tam tūliņ būtu jāmirst. Kad ābols bija gatavs, pamāte nosmērējās un pārģērbās par zemnieci, aizgāja pie rūķīšu mājiņas un pieklauvēja. Sniegbaltīte paskatījās pa logu un teica:

—      Es tagad it nevienu nedrīkstu ielaist, rūķīši man to noliedza.

—    Ja negribi, negribi, — zemniece teica. — Savus gardos ābolus varu pārdot arī citur. Še, vienu es tev iedāvinu.

—      Nē, es nedrīkstu ņemt, — Sniegbaltīte atteica.

—       Tu varbūt baidies no nāves zālēm? Kod tu no vienas puses, es kodīšu no otras puses, — zemniece teica un nokoda ābolu no baltās puses. Ābols bija tik mākslīgi sagatavots, ka tikai sarkanā puse bija saindēta.

Kad Sniegbaltīte redzēja, ka vecā zemniece nokoda kumosu, arī viņai uznāca liela kāre pēc skaistā ābola, viņa izstiepa roku un to paņēma. Bet, tikko Sniegbaltīte pirmo kumosu nokoda, viņa nokrita zemē un bija pagalam.

—      Nu, šoreiz gan tevi neviens vairs nepiecels, — ļaunā karaliene teica, pārsteidzās mājās un vaicāja spogulim:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Nu spogulis atbildēja:

—      Jūs, karalien, esat visskaistākā.

Beidzot viņas naida pārpilnai sirdij bija miers.

Kad rūķīši vakarā pārnāca mājās, viņi atrada Sniegbaltīti guļam zemē. Viņa vairs nekustējās un neelpoja. Rūķīši meiteni piecēla, pārmeklēja, vai neatradīs atkal ko saindētu, atraisīja jostiņu, izsukāja matus, nomazgāja pašu ūdenī un vīnā, bet tas nekā nelīdzēja — Sniegbaltīte bija un palika pagalam. Viņi to uzlika uz bēru nestuvēm, nosēdās visi septiņi apkārt un raudāja. Tā viņi apraudāja Sniegbaltīti trīs dienas no vietas. Tad rūķīši gribēja meiteni aprakt, bet viņa gulēja ar sārtiem vaigiem kā dzīva.

—       Mēs taču nevaram Sniegbaltīti nogremdēt melnajā zemē, — rūķīši sprieda un lika pataisīt stikla zārku, lai viņu vienmēr varētu redzēt, ielika viņu zārkā un uz vāka zelta burtiem uzrakstīja viņas vārdu un atzīmēja, ka tā ir karaļmeita. Tad uznesa zārku pašā kalna galā un tur atstāja, un viens no rūķīšiem palika to apsargāt, Atnāca meža zvēri un apraudāja Sniegbaltīti. Vispirms atlaidās pūce, tad krauklis, visbeidzot balodītis.

Sniegbaltīte gulēja zārkā ilgi, ilgi, bet nemaz netrūdēja; viņa izskatījās kā dzīva, tikai aizmigusi. Viņa bija tik balta kā sniegs, tik sārta kā asinis un tik melniem matiem kā ogle.

Gadījās reiz, ka karaļdēls bija jājis pa mežu un nokļuvis pie rūķīšu mājiņas, kur gribēja pārnakšņot, Viņš ieraudzīja kalna galā zārku, redzēja tajā Sniegbaltīti un izlasīja uzrakstu uz vāka. Tad viņš iesāka sarunas ar rūķīšiem:

—      Atdodiet zārku man! Es jums par to došu, ko vien gribat.

Bet rūķīši atbildēja:

—      Mēs viņu neatdodam ne par kādu pasaules zeltu.

—      Tad atdāviniet man viņu! — karaļdēls lūdzās. — Neredzējis Sniegbaltītes, es nevaru vairs dzīvot. Es viņu cienīšu un godāšu, mīlēšu vairāk par visu pasaulē!

Kad karaļdēls tā runāja, labie rūķīši juta viņam līdzi un atdāvināja zārku. Karaļdēls lika saviem sulaiņiem to nest uz pili. Iedami pāri kādai saknei, sulaiņi paklupa, no satricinājuma saindētā ābola kumoss izkrita Sniegbaltītei no mutes, viņa atdzīvojās un piecēlās.

—      Manu dieniņ, kur es esmu? — viņa ieprasījās.

—       Tu esi pie manis! — karaļdēls prieka pilns iesaucās un izstāstīja visu, kas bija noticis.

—        Tu man esi mīļaka par visu pasaule, — karaļdēls teica. — Nac man līdzi uz tēva pili un esi mana līgava!

Arī Sniegbaltītei patika karaļdēls, un viņa gāja tam līdzi, un abiem tika sarīkotas spožas un greznas kāzas.

Kāzās bija ielūgta arī Sniegbaltītes nelietīgā pamāte. Uzvilkusi greznas svētku drānas, viņa nostājās pie spoguļa un prasīja:

—      Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Spogulis tūliņ atbildēja:

—      Gan, karalien, esat skaista jūs,

Bet jaunā karaliene tūkstoškārt skaistāka būs!

To izdzirdusi, ļaunā pamāte tik briesmīgi izbijās, ka nevarēja vairs izteikt ne vārda. Viņa negribēja iet kāzās, tomēr naids un skaudība to spieda vismaz paskatīties uz jauno karalieni. Kad pamāte iegāja kāzu namā un ieraudzīja, ka jaunā karaliene ir Sniegbaltīte, viņa no izbailēm vairs nezināja, ko darīt. Bet uz uguns jau bija nokarsētas dzelzs tupeles. Ļaunajai karalienei bija jāiekāpj šajās sarkani kvēlojošās tupelēs un jādejo tik ilgi, kamēr viņa pakrita bez dzīvības.

Die Kinderund Hausmдrchen der Brьder Grimm. SCHNEEWITTCHEN Der Kinderbuchverlag. Berlin 1955 БРАТЬЯ ГРИММ. БЕЛОСНЕЖКА. Издательство «Лиесма». На латышском языке Redaktore А. Sprīvule. Māksi, redakors Н. Purviņš. Tehn. redaktore A. Pētersone. Korektore К. Rumbēna. Nodota salikšanai 1970. g. 30. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 5. jūlijā. Ofseta papīrs 100 g, formāts 60 X90/8. 3,5 fiz. iespiedi.; 3,5 uzsk. iespiedi.; 4,72 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 67 kap. Izdevniecība cLiesma* Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23951/B-88. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 11099.

A(Vācu) Gr 575

7—6—I 71-42

Content

Brāļi Grimmi Sniegbaltīte un septiņi rūķīši