Labule Eduards

Sprīdītis

Eduards Labule

Sprīdītis

.

©

I

Reiz dzīvoja kāds zemnieks, kuram bija trīs dēli: Pjērs, Pols un Žans. Pjērs bija resns, sārts un glups. Pols bija kārns, dzeltens, skaudīgs un ļauns. Žans bija mazs, ņiprs un drosmīgs. Vecākie brāļi viņu dēvēja par Sprīdīti un mēļoja, ka tēva lielajā zābakā viņš pazustu līdz matu galiem.

Dēli bija zemnieka vienīgā manta. Nabadzīgajā būdiņā valdīja tik liels trūkums, ka pat nodilis vara grasis še tika uzlūkots par veselu bagātību. Rudzi bija dārgi un dzīve sūra. Tāpēc nabaga tēvs, tiklīdz dēli paaugās un varēja sākt strādāt, rītā un vakarā vedināja viņus atstāt būdiņu, kurā viņi bija piedzimuši, un doties plašajā pasaulē laimi meklēt.

—   Tiesa, locīt muguru svešā druvā nav viegli, — viņš sacīja.

—   Tomēr tas ir daudz labāk nekā nomirt bada nāvē paša mājās.

Necik tālu no zemnieka būdas atradās tās zemes karaļa pils. Otras tik krāšņas pils, šķiet, nebija visā pasaulē. To greznoja divdesmit kokā griezti balkoni un seši mirgojoši glāžu logi. Reiz, kādā siltā vasaras naktī, ne domāts, ne gaidīts, tieši pils logu priekšā no zemes izauga milzu ozols ar tik kuplu lapotni, ka pils istabās uzreiz kļuva tumšs. Nocirst šādu milzeni nebija

nekāds joks. Pret akmenscieto stumbru pat visasākie cirvji atcirtās truli, un katra nocirstā zara un katras nocirstās saknes vietā tūdaļ izauga divas. Velti karalis solīja trīs maisus zelta naudas tam, kas atpestīs viņu no nevēlamā kaimiņa. Taču nekas nelīdzēja, un karalim gribot negribot visās pils istabās bija jādedzina sveces gaišā dienas laikā.

Un tā vēl nebija pati lielākā nelaime. Zemē, kur avoti urdz gandrīz vai zem katra akmens, karaļa aka pēkšņi izsīka gluži sausa. Karalim un viņa galminiekiem neatlika nekas cits kā mazgāt rokas un seju medalū. Tas nu bija kas nedzirdēts. Karalis solīja muižas, naudu un marķīza titulu tam, kurš pils pagalmā izraks tik dziļu aku, lai ūdens tajā neaptrūktu cauru gadu. Taču nevienam tīkotājam nelaimējās iegūt sasolītās balvasr jo pils stāvēja kalnā un lāpstas it visur atdūrās pret granīta pamatu.

Šīs divas lietas karalis bija cieši ieņēmis galvā un negribēja ne par kādu cenu no sava nodoma atkāpties. Lai arī viņa karaļvalsts nebija nekāda lielā, stūrgalvībā viņš varēja mēroties ar pašu Ķīnas ķeizaru. Tad nu karalis pavēlēja izlikt visās valsts malās ar lielo zīmogu apstiprinātu paziņojumu, kurā melns uz balta stāvēja rakstīts, ka tam, kas nocirtīs ozolu un izraks aku, viņa augstība dos savas meitas princeses roku un piedevām vēl pusi karaļvalsts. Princese bija skaista kā rīta saule, un arī puse karaļvalsts nebija noniecināma. Tāpēc laimes tīkotāju netrūka.

No tuvām un tālām malām nāca spēkavīri ar cirvjiem pār pleciem un laužņiem rokās. Taču, lai cik sparīgi viņi cirta un skaldīja, raka un lauza, visas viņu pūles bija veltīgas. Pēc katra cirtiena ozols kļuva vēl cietāks, un arī granīta pamats netapa mīkstāks. Pat visdrosmīgākie bija spiesti mest mieru.

II

Tā kā notikumi pilī bija satraukuši ļaužu prātus un visā apkaimē par to vien runāja, arī Pjērs, Pols un 2ans beidzot sadūšojās atstāt tēva mājas, lai izmēģinātu savu laimi. Brāļi gan neloloja diez kādas cerības apprecēt princesi un dabūt piedevām pusi karaļvalsts, taču — ko var zināt — varbūt izdodas atrast

darbu un labu saimnieku. Tas bija viss, ko viņi vēlējās. Saņēmuši tēva svētību, Pjērs, Pols un Žans devās ceļā uz karaļa pili.

Kamēr abi vecākie brāļi vienaldzīgi mina ceļa oļus, Sprīdītis paguva gan paskrieties uz priekšu, gan atnākt atpakaļ. Viņš gribēja visu redzēt, visu uzzināt, visu izpētīt. Viņa vērīgais skatiens nepalaida garām nedz kukainīti, nedz ziediņu, nedz akmentiņu. Brīdi pa brīdim viņš apstādināja brāļus, lai ko pajautātu. Kāpēc bites lodā pa ziedu kausiņiem? Kāpēc bezdelīgas šaudās tik zemu virs upes spoguļa? Kāpēc tauriņi laidelējas līkločiem? Pjērs par šiem jautājumiem tikai pasmējās, bet Pols paraustīja plecus un aprāva Sprīdīti pusvārdā, nosaukdams viņu par pļāpu un dulburu.

Tālāk ceļš vijās gar dižām eglēm noaugušu kalnu. No kalna virsotnes atskanēja vienmērīgi cirvja klaudzieni un lūstošu zaru krakstoņa.

—   Brīnums, kam ienācis prātā cirst kokus kalna virsotnē? — Sprīdītis teica.

—    Tas tiešām būtu brīnums, ja tu par kaut ko nebrīnītos, — Pols ņirdzīgi atteica. — Muļķis par visu brīnās.

—          Dumiķīt, vai tiešām tu nekad neesi redzējis malkas cirtēju,

—   Pjērs piemetināja, papliķēdams jaunākajam brālim vaigu.

—   Es tomēr aizskriešu palūkoties, kas tur augšā notiek, — Sprīdītis neatlaidās.

—   Tad skrien vien, skrien! — Pols noteica. — Neko tu tur nenoķersi, tikai nogursi. Tā tev būs mācība, ka gribi zināt vairāk nekā tavi vecākie brāļi.

Neteicis vairāk neko pretī, Sprīdītis sāka rāpties kalnā, pieturēdamies pie koku zariem, pārlēkdams no akmens uz akmens. Visu laiku viņš ieklausījās cirvja klaudzienos, lai nenomaldītos no ceļa.

Un varat iedomāties, ko viņš ieraudzīja, nonācis kalna virsotnē? — Cirvi! Burvju cirvi, kas viens pats savā nodabā cirta visstaltāko priedi.

—    Labdien, cirvīt! — Sprīdītis sacīja. —Vai tev nav garlaicīgi vienam pašam cirst šo veco koku?

—   Kā nu nebūs garlaicīgi, — cirvis atbildēja. — Jau ilgus gadus cērtu un gaidu savu saimnieku.

—   Brīnišķīgi, — Sprīdītis noteica. — Es esmu tavs saimnieks.

Un, vairs ne par ko nebrīnīdamies, viņš mierīgi paņēma cirvi,

ielika to savā lielajā ādas maisā un līksmu prātu kāpa no kalna lejā.

—   Kāds brīnums tad tevi gaidīja tur augšā? — Pols smīkņādams noprasīja.

—Tur augšā mūs patiesi gaidīja cirvis, — jaunākais brālis atbildēja.

—   Vai tad es neteicu, — Pjērs piemetināja. — Un tāpēc vajadzēja rāpties tādā stāvumā! Būtu labāk atvilcis elpu kopā ar mums.

Sprīdītis neko neatbildēja, un brāļi devās tālāk.

Ceļš kļuva aizvien grūtāks. Kāpdami augšup pa šauru, klinšu ieskautu taku, brāļi tālumā saklausīja dobjus klaudzienus, itin kā ar dzelzs gabalu dauzītu akmeni.

—   Vadzi, tur augšā kāds skalda klinti, — Sprīdītis ieteicās.

—   Nudien — tā vien rādās, ka zeņķis nupat izšķīlies no olas čaumalas, — Pols smējās. — Tur dzenis kaļ dobumu vecā kokā.

—    Kā tad, ka dzenis, — Pjērs piebalsoja, — paliec kopā ar mums, mazulīt.

Sprīdītis papurināja galvu.

—   Savu mūžu neesmu dzirdējis, ka dzenis kaltu tik skaļi! Es tomēr aizskriešu palūkoties, kas tur notiek.

Un Sprīdītis sāka rāpties augšā pa klinšu bluķiem, kamēr Pjērs un Pols palika lejā, lai pasmietos par mazo brāli.

Un varat iedomāties, ko viņš ieraudzīja, uzrāpies kalnā? — Kapli! Burvju kapli, kas viens pats savā nodabā skaldīja klinti, itin kā tā būtu irdena smilts. Ar katru cirtienu kaplis ietriecās klintī līdz pat kātam.

—    Labdien, kaplīt! — Sprīdītis sacīja. — Vai tev nav garlaicīgi vienam pašam drupināt šo milzu klinti?

—   Kā nu nebūs garlaicīgi, — kaplis atbildēja. — Jau ilgus gadus skaldu un gaidu savu saimnieku.

—   Brīnišķīgi, — Sprīdītis noteica. — Es esmu tavs saimnieks.

»

Un, vairs ne par ko nebrīnīdamies, viņš noņēma kapli no kāta ielika gan vienu, gan otru savā lielajā ādas maisā un līksmu prātu kāpa no kalna lejā.

—   Kāds pasaules brīnums tad gaidīja jūsu augstību tur augšā? — Pols izsmejoši noprasīja.

—   Tur augšā mūs gaidīja kaplis, — jaunākais brālis atbildēja, un, neteicis vairāk ne vārda, viņš mierīgi turpināja ceļu.

Pēc kāda laiciņa brāļi nonāca pie strauta ar dzidru un vēsu ūdeni. Izslāpušie ceļinieki kāri dzēra spirdzinošo veldzi, pasmeldami ar riekšām no strauta.

—   Kur gan radies ūdens tik augstu kalnos? — Sprīdītis brīnījās. — Es gribētu zināt, no kurienes te iztek strauts.

—   Paskaties tikai, — Pols sašuta, — kādā jaukā dienā šis neprātis uzkāps vēl debesīs pie paša dieviņa. Vai viņa augstībai nebūtu zināms, ka strauti iztek no zemes?

—    Var jau būt, — Sprīdītis noteica. — Es tomēr aizskriešu palūkoties, no kurienes te rodas ūdens.

Un viņš jau skrēja gar strautu augšup, nemaz neklausīdamies brāļu apsaucienos un izsmieklā.

Viņš gāja un skrēja tik ilgi, līdz ūdens straumīte pārvērtās pavisam sīkā sudrabotā urdziņā.

Un varat iedomāties, ko viņš ieraudzīja, nonācis galā? Rieksta čaumalu, no kuras, saulē mirguļodama visās varavīksnes krāsās, plūda laukā dzidra ūdens strūkliņa.

—   Labdien, čaumaliņ! — Sprīdītis sacīja. — Vai tev nav garlaicīgi strūklot vienai pašai tik vientuļā vietā?

—          Kā nu nebūs garlaicīgi, — rieksta čaumala atbildēja.

—   Jau ilgus gadus strūkloju un gaidu savu saimnieku.

—    Brīnišķīgi, — Sprīdītis noteica. — Es esmu tavs saimnieks.

Un, vairs ne par ko nebrīnīdamies, viņš paņēma rieksta

čaumalu, aizbāza to ar sūnu vīkšķi, lai ūdens netecētu laukā, ielika čaumalu savā lielajā ādas maisā un līksmu prātu kāpa lejā.

—   Vai tagad tu zini, no kurienes iztek strauts? — Pjērs jau iztālēm sauca Sprīdītim.

—   Jā, brālīt, — Sprīdītis atbildēja, — strauts iztek no čaumaliņas.

—   Šim puisim nav viss mājās, — Pols noteica. — Muļķi par gudru nepataisīsi.

—   Tāds viņš jau no dzimšanas … — Pjērs nopūtās.

—    Es ieraudzīju to, ko gribēju ieraudzīt, — Sprīdītis klusi noteica, — un uzzināju to, ko gribēju uzzināt. Neko vairāk man nevajag.

Un Sprīdītis jautri soļoja nopakaļ brāļiem.

III

Beidzot brāļi sasniedza pili.

Pie pils vārtiem vēl aizvien bija izlikts liels paziņojums, kurā bija apsolīta princeses roka un puse karaļvalsts katram, lai tas būtu kas būdams — muižnieks, pilsētnieks vai zemnieks, — ja vien viņš izpildīs divas viņa karaliskās augstības vēlēšanās: nocirtīs ozolu un izraks aku.

Bet, tā kā laimes tīkotāju bija vairāk, nekā vajag, un pēc katra neveiksmīga mēģinājuma ozols auga aizvien kuplāks un granīts kļuva aizvien cietāks, karalis pavēlēja zem lielā paziņo

to

juma izlikt otru — mazāku, kurā sarkaniem burtiem stāvēja rakstīts:

«Lai visiem top zināms, ka viņa karaliskā augstība savā neizmērojamā žēlastībā pavēlējis katram, kas cirtīs un nenocirtīs ozolu, kas raks un neizraks aku, tūdaļ bez kavēšanās nogriezt labo ausi, lai tas būtu par svētīgu mācību turpmākai dzīvei.»

Lai tie nebūtu tikai tukši vārdi vien, visapkārt paziņojumam bija pienaglotas kādas pārdesmit asiņainas ausis kā vēl viens brīdinājums tiem, kam ir liela dūša, bet nav apdomas un kautrības.

Izlasījis šo paziņojumu, Pjērs nebēdīgi iesmējās, uzskrullēja ūsas, paskatījās uz savām muskuļotajām rokām, tad apgrieza cirvi divreiz apkārt galvai un ar vienu pašu cirtienu nocirta vienu no lielākajiem apburtā koka zariem.

Taču tai pašā acumirklī vietā izauga divi jauni zari un katrs no tiem vēl lielāks un resnāks par nocirsto.

Karaļa miesassargi tūdaļ satvēra neveiksmīgo cirtēju un turpat uz vietas nogrieza tam labo ausi.

—   Ak tu, nepraša! — Pols iesaucās. — Vai tad tā kāds cērt!

Lēnām apgājis apkārt ozolam, viņš noskatīja grubuļainu sakni,

kas rēgojās laukā no zemes, vairākas reizes atvēzējās un pārcirta sakni ar vienu pašu cirtienu.

Tai pašā acumirklī no zemes izspraucās divas jaunas milzīgas saknes, un katra no tām izdzina pa spēcīgai atvasei, kas tūdaļ pārklājās lapām.

—          Ņemiet ciet šo ļaundari! — karalis pārskaities pavēlēja.

—   Un, tā kā brāļa mācība viņam nav līdzējusi, nogrieziet viņam abas ausis.

Sacīts — darīts. Pols nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad viņam vairs nebija nedz labās, nedz kreisās auss.

Abu vecāko brāļu neveiksme tomēr neatturēja Sprīdīti izmēģināt laimi. Viņš droši iznāca priekšā.

—    Dzeniet prom šo sīkaudzi! — karalis iebrēcās. — Ja viņš stīvējas pretī, nogrieziet viņam uz karstām pēdām abas ausis! Tā viņam būs laba mācība un mums aiztaupīs liekas errastības.

—   Piedodiet, jūsu augstība, — Sprīdītis iebilda, — karalim jātur dotais vārds. Man ir tiesības izmēģināt laimi, bet nogriezt ausis, ja tas būs vajadzīgs, jūs pagūsit arī pēc tam.

—    Lai notiek, mēģini ar! — karalis nopūties atvēlēja. — Tikai pielūko, ka nelieku tev piedevām nogriezt arī degunu.

Nelikdamies ne zinis par karaļa draudiem, Sprīdītis izvilka no sava lielā ādas maisa burvju cirvi, atsprieda to pret ozolu un skaļi uzsauca:

—    Cērt, cirvīt, cērt!

Un cirvis stājās pie darba. Viņš cirta, viņš skaldīja, viņš šķēla un kapāja, ka skaidas šķīda uz visām pusēm — pa labi, pa kreisi, uz augšu, uz apakšu. Netika taupīts nedz stumbrs, nedz zari, nedz saknes. Pēc nepilna stundas ceturkšņa varenais ozols jau bija sacirsts malkā. Malkas bija tik daudz, ka vairāk nekā gadu ar to kurināja visas pils krāsnis.

Kad ozols bija nocirsts un saskaldīts, Sprīdītis piegāja pie balkona, kur sēdēja karalis ar princesi, un zemu palocījās abiem diviem.

—   Jusu augstība, — viņš sacīja, — vai esat apmierināts ar savu uzticamo kalpu?

—    Ne gluži, — karalis atbildēja, lai gan tik tikko jaudāja apvaldīt prieku. — Man vajadzīga vēl aka. Ja man nebūs akas, tev nebūs ausu.

—   Ja vien jūsu augstība norādītu vietu, kur aka rokama, — Sprīdītis atbildēja, — es vēlreiz mēģinātu iepriecināt savu valdnieku.

Kopā ar princesi un visu galmu karalis iznāca pils pagalmā. Karalim pasniedza mīkstu krēslu, bet princese apsēdās uz zeltīta soliņa pie tēva kājām un sāka ziņkāri aplūkot zemnieka drēbēs tērpto zēnu, ko liktenis sūta viņai par vīru. Viņa bija sapņojusi par daudz staltāku laulāto draugu.

Nemaz nemulsdams daudzo ļaužu priekšā, Sprīdītis izņēma no sava lielā ādas maisa burvju kapli, nesteidzīgi iestiprināja to katā, pēc tam nolika kapli uz zemes norādītajā vietā un skaļi uzsauca:

—   Roc, kaplīt, roc!

Un kaplis sāka skaldīt un drupināt granītu tik sparīgi, ka šķembas šķīda uz visām pusēm, un nebija pagājis ne stundas ceturksnis, kad pagalma vidū jau bija izrakta vairāk nekā desmit pēdu dziļa aka.

—   Jūsu augstība, — Sprīdītis palocījies vaicāja karalim, — vai aka, pēc jūsu domām, ir pietiekami dziļa?

—   Aka tā kā būtu, — karalis noteica, — bet tajā nav ūdens.

—   Atvēliet man, jūsu augstība, vēl īsu mirkli, — Sprīdītis atbildēja, — un arī šī jūsu vēlēšanās tiks izpildīta.

Pateicis šos vārdus, viņš izņēma no sava lielā ādas maisa sūnās ievīstīto rieksta čaumalu un saudzīgi nolika to pie akas uz puķu dobes. Tad, pagājis nostāk, skaļi uzsauca:

—    Strūklo, čaumaliņ, strūklo!

Un tūdaļ starp puķēm sāka burzguļot skanīgas urdziņas, augšup

uzšāvās spēcīgas ūdens strūklas un krita lejup ka mirguļojošas

lietus lāses, piepildīdamas pagalmu ar spirdzinošu vēsumu. Ūdens plūda un lējās tik dāsni, ka nepilnā stundas ceturksnī aka bija pilna un gāja jau pāri malām. Vajadzēja steidzīgi vien rakt grāvi, lai novērstu plūdus.

—   Jūsu karaliskā augstība, — Sprīdītis sacīja, noslīgdams uz viena ceļgala karaļa priekšā, — vai tagad esmu izpildījis visus jūsu noteikumus?

—   Jā, marķīz Sprīdīti, — karalis atbildēja, — esmu ar mieru atdot tev pusi karaļvalsts, izsniegt balvu naudā vai arī piešķirt tev tiesības ievākt nodokļus, kurus mani pavalstnieki tik labprāt maksā. Izšķiries pats. Turpretī atdot tev par sievu princesi un saukt tevi par savu znotu vēl ir par agru. Tā ir pavisam cita darīšana, jo ar manu piekrišanu vien šeit nepietiek.

—   Kas tad man jādara? — Sprīdītis drosmīgi noprasīja un, iespiedis rokas sānos, palūkojās uz princesi.

—   To tu uzzināsi rīt no rīta, — karalis atbildēja. — Tikmēr tu būsi mans viesis. Tev ierādīs pilī labāko istabu.

Kad karalis ar galminiekiem bija prom, Sprīdītis piegāja pie abiem vecākajiem brāļiem.

—   Redzat nu, brālīši, — viņš sacīja tiem, — vai man nebija taisnība, kad es par visu brīnījos un nežēloju savas kājas, lai tiktu pie skaidrības?

—   Tev vienkārši paveicās, — Pols nīgri atteica. — Laime ir akla, un ne vienmēr tā izraugās cienīgāko.

—   To tu prātīgi darīji, mazulīt, — Pjērs atzina. — Es priecājos par tavu veiksmi. Kaut mūsu tēvs to būtu redzējis!

Sprīdītis paņēma abus brāļus sev līdz uz pili, un, tā kā viņš bija iemantojis karaļa labvēlību, kambarkungs vēl tajā pašā dienā sagādāja abiem bezaušiem piemērotu darbu pilī.

IV

Karalis tonakt nevarēja aizmigt. Tāds znots kā Sprīdītis viņam nebija pa prātam. Viņš grozījās gultā no vieniem sāniem uz otriem un lauzīja galvu, kā turēt doto vārdu un tomēr tai pašā laikā neturēt. Godavīriem tas ir grūts pienākums. Turpretī blēdis, kad viņam jāizšķiras starp godprātību un savu labumu, nekad ne acumirkli nešaubās. Bet tāpēc jau viņš arī ir blēdis.

Nevarēdams nekur rast mieru, karalis lika ataicināt Pjēru un Polu. Viņam gribējās izdibināt par Sprīdīti itin visu — visus viņa ieradumus, trūkumus un vājības, bet kurš gan to labāk zinās nekā viņa paša brāļi.

Pjērs cildināja jaunāko brāli kā prazdams. Karalim tas diez ko nepatika. Toties lielu gandarījumu viņam sagādāja Pols. Nemaz nesarkdams par saviem meliem, viņš apgalvoja, ka Sprīdītis ir nekaunīgs balamute un dēku meklētājs un būtu vairāk nekā smieklīgi kaut kāda goda vārda dēļ atdot šādam neaptēstam zemniekam par sievu augsti dzimušo princesi.

—          Šis zeņķis kļuvis tik augstprātīgs, — Pols viltīgi mēļoja,

— ka iedomājas esam stiprākais pasaulē. Šejienes mežos dzīvo negants milzis, kas iedveš šausmas visā apkārtnē. Savām maltītēm viņš laupa vēršus un govis pat desmit jūdžu attālumā no sava midzeņa. Un varat iedomāties — Sprīdītis visur plātās, ka padarīšot šo briesmoni par savu kalpu.

—   To mēs redzēsim, — karalis dziļdomīgi noteica.

Pēc tam viņš abus brāļus atlaida un aizmiga gluži mierīgs.

Nākamajā rītā viņa karaliskā augstība sapulcināja visus galminiekus un pavēlēja atsaukt Sprīdīti. Jaunais varonis ieradās spirgts un starojošs kā saulains rīts.

—    Mans nākamais znot, — karalis sacīja, uzsvērdams pēdējo vārdu, — jums jāpaveic princeses cienīgs varoņdarbs. Šejienes mežos dzīvo milzis. Kā stāsta, tas esot divdesmit pēdu garš un brokastīs apēdot veselu vērsi. Ietērpts livrejā ar zelta uzšuvēm, spalvām rotātu trīsstūra cepuri galvā un piecpadsmit pēdu garu āvu rokās — viņš būtu lielisks sargs pie karaļnama durvīm. Mana meita lūdz sagādāt viņai šo mazo dāvanu, lai pēc tam sniegtu jums roku un atdotu savu sirdi.

—   Tas nav nieka darbs, — Sprīdītis sacīja, — taču es mēģināšu to paveikt.

Ielicis savā lielajā ādas maisā burvju cirvi, klaipu maizes, gabalu siera un nazi, Sprīdītis pārmeta maisu pār plecu un devās taisnā ceļā uz mežu.

Pjērs birdināja asaras. Pols apmierināts smīkņāja. Viņš bija pārliecināts, ka jaunākais brālis vairs nepārnāks.

Sprīdītis tikmēr soļoja pa mežu un acīgi vērās gan pa labi, gan pa kreisi. Taču no milža nebija ne vēsts. Tad viņš sāka pilnā balsī dziedāt:

Lielais milzi, laukā nāc, kaujai gatavoties sāc!

Sprīdītis tev pretī stās, tavu bārdu plucinās.

—   Kas tur klaigā?! — milža balss nogranda kā pērkona grāviens. — Pagaidi brītiņu, tūlīt es tevi aprīšu kā ogu.

—   Nestreb karstu, draudziņ! — Sprīdītis attrauca. — Dodu tev stundu laika apdomai.

Drīz milzis bija klāt. Viņš apstājās turpat blakus Sprīdītim un sāka grozīt galvu uz visām pusēm, gaužām pārsteigts, ka nekur neredz savu pretinieku. Beidzot viņš paskatījās lejup un ieraudzīja cilvēciņu, kas mierīgi sēdēja uz vētras izgāzta koka stumbra, starp ceļgaliem turēdams lielu ādas maisu.

—    Vai tu, nekaunīgais kneveli, iztraucēji man miegu? — milzis noprasīja, bolīdams savas liesmojošās acis.

—    Es pats, draudziņ, — Sprīdītis atbildēja. — Esmu atnācis, lai paņemtu tevi sev par kalpu.

—    Ha! Ha! Nesmīdini mani, knisli, — ierēcās milzis, kas bija tikpat negants, cik liels. — Es tevi uzmetīšu tur tai kraukļa ligzdā, tad matīsi, kā blandīties pa manu mežu.

—    Pa tavu mežu? — Sprīdītis pārprasīja. — Tas ir vairāk mans nekā tavs. Ja pateiksi vēl kaut vienu rupjību, es stundas ceturksnī nocirtīšu visu mežu līdz pēdējam kokam.

—    Ha! Ha! — milzis skaļi nosmējās. — Es gribētu redzēt, kā tu, sīkuli, to izdarīsi.

Sprīdītis izņēma no maisa burvju cirvi un, nolicis to zemē, uzsauca:

—    Cērt, cirvīt, cērt!

Un cirvis cirta, skaldīja, šķēla un kapāja pa labi, pa kreisi, uz augšu, uz apakšu. Koku zari krita milzim uz galvas gluži kā krusa negaisa laikā.

—   Diezgan, diezgan! — milzis pārbijies sauca. — Tu nopostīsi

visu manu mežu. Kas tu tāds esi?

—    Es esmu varenais burvis Sprīdītis. Pietiek man bilst vienu vārdu, un mans cirvis noripinās tev galvu. Tu vēl uzzināsi, ar ko tev darīšana.

Milzis bija tik ļoti pārsteigts par redzēto un dzirdēto, ka palika stāvam vaļēju muti. Tikmēr Sprīdītis atvēra vaļā savu lielo ādas maisu, izņēma no tā maizi un sieru un, izsalcis pēc garā ceļa, sāka bāzt aiz abiem vaigiem.

—    Kas ir tas baltais, ko tu ēd? — vaicāja milzis, kas nekad nebija redzējis sieru.

—    Tas ir akmens, — Sprīdītis atteica un nokoda krietnu gabalu siera.

—   Tu ēd akmeņus? — milzis brīnījās.

—    Jā, tā ir mana parastā barība. Un tāpēc, lai arī augumā neesmu tik liels kā tu un neēdu katru dienu vēršus, manī slēpjas desmitreiz lielāks spēks par tavējo. Ved mani uz savu māju!

Milzis bija uzveikts. Viņš soļoja blakus Sprīdītim gluži kā liels suns blakus bērnam.

Beidzot viņi nonāca pie milža būdas, kas bija augstāka par visaugstāko pili, bet mazliet zemāka par visaugstāko kalnu.

—    Paklausies, — Sprīdītis sacīja milzim, — norunāsim tā: viens no mums būs saimnieks, bet otrs viņa kalps. Noslēgsim derības. Ja es nevarēšu izdarīt to, ko dari tu, es būšu tavs vergs, bet tu mans saimnieks. Turpretī, ja tu nevarēsi izdarīt to, ko daru es, — es būšu tavs saimnieks, bet tu — mans vergs.

—    Lai notiek! — milzis bija ar mieru. — Man varen noderētu par kalpu tāds akotnieks kā tu. Domāšana mani aplam nogurdina. Tu domāsi manā vietā. Sākumam aizej līdz strautam un atnes ūdeni. Vārīsim pusdienās zupu. Spaiņi šepat kaktā.

Sprīdītis atmeta galvu, lai paskatītos uz spaiņiem. Tie bija koka toveri divu vīru augstumā un triju aptvērienu platumā. Sprīdītim būtu vieglāk tajos noslīkt nekā tos izkustināt no vietas.

—   Ha! Ha! — milzis atšiepa lielos zobus. — Kā redzu, dēls,

tu sāc uzdot. Dari taču tāpat, kā es to daru katru dienu. Tec nu pēc ūdens!

—   Kāpēc man tas jādara? — Sprīdītis attrauca. — Es labāk atnesīšu visu strautu un saliešu to katlā. Tas būs daudz vienkāršāk.

—    Nevajag, nevajag! — milzis ierēcās. — Tu jau sapostīji manu mežu. Es negribu, ka tu paņem manu strautu. Tā es palikšu vēl pilnīgi sausā. Iekur labāk uguni, es pats aiziešu pēc ūdens.

Atgriezies ar pilniem spaiņiem, milzis uzkāra virs pavarda katlu ar ūdeni un sagāza tajā iekšā gabalos sacirstu vērsi, piecdesmit kāpostgalvas un veselu vezumu burkānu.

Kamēr zupa vārījās, milzis ar cepešpannu smalstīja nost putas, reižu reizēm nogaršodams virumu.

—   Tā, gatavs ir, — milzis beidzot noteica. — Sēdies pie galda! Tagad paskatīsimies, vai tu ieleksēsi iekšā tikpat daudz, cik es. Nudien — esmu tik ļoti izsalcis, ka apēdīšu viens pats visu vērsi un piedevām vēl tevi saldajā ēdienā.

—   Tas vēl nav zināms, kurš kuru apēdīs, — Sprīdītis mierīgi noteica un apsēdās pie galda, iepriekš pabāzis zem svārkiem savu lielo ādas maisu, kas sniedzās no zoda līdz pat ceļgaliem.

Abi derībnieki stājās pie ēšanas. Milzis locīja iekšā vienu gaļas gabalu pēc otra, un Sprīdītis arī nemaz nedomāja atpalikt. Viņš tikai meta un meta savā maisā gaļu, kāpostus un burkānus. Un tā bez apstājas.

—    Uh! — milzis iestenējās. — Es vairs nevaru. Veste spiež nost. — Un viņš atpogāja vienu pogu.

—    Ēd vien, ēd, — Sprīdītis mudināja, ieslidinādams maisā pusi kāpostgalvas.

—   Uh! — milzis atkal iestenējās. — Jāatpogā vaļā otra poga. Ka nepārplīst veste. Kas tev par dzelzs iekšām, dēls! Tagad es nebrīnos, ka tu ēd akmeņus.

—    Ēd taču, ēd, neslinko! — Sprīdītis uzsauca, ieslidinādams maisā lielu vērša gaļas gabalu.

—   Uh! — milzis stenēja. — Jāatpogā vaļā trešā poga. Es noslāpšu. Man trūkst gaisa. Un kāda tev jušana, burvīt?

—     Sīkums! — Sprīdītis atteica. — Nekas nav vienkāršāk kā ielaist sevī mazliet gaisa.

Unf paņēmis nazi, viņš vienā rāvienā pārgrieza svārkus un zem tiem paslēpto maisu vēdera garumā.

—     Tagad tava kārta, — viņš sacīja milzim. — Dari tāpat kā es.

—      Padevīgi pateicos, — milzis atbildēja. — Tēraudu manas iekšas nepanes. Labāk es būšu tavs kalps.

—      Brīnišķīgi. Ja esi mans kalps, tad ņem līdz visu savu naudu un nes mani uz karaļa pili!

Milzis paklausīgi uzsēdināja uz viena pleca savu mazo pavēlnieku, uz otra uzmeta lielu maisu zelta naudas un devās taisnā ceļā uz karaļa pili.

V

Pilī pilnā sparā ritēja dzīres. Visi dejoja un līksmojās. Par Sprīdīti neviens vairs pat nedomāja. Viņš bija projām vairāk nekā nedēļu, un visi bija pārliecināti, ka milzis viņu sen jau kā apēdis.

Te pēkšņi atskanēja briesmīgs rībiens. Pils nodrebēja līdz pašiem pamatiem. Tur milzis ar kājas spērienu izgāza pils lielos vārtus, kas viņam bija par zemiem.

Visi dzīrotāji saskrēja pie logiem un ieraudzīja Sprīdīti vienā mierā sēžam uz pleca savam briesmīgajam kalpam.

Dāmas iekliedzās aiz šausmām, kavalieri tvēra pēc zobeniem, bet Sprīdītis, itin kā nekas nebūtu noticis, tieši no milža pleca droši nokāpa uz otrā stāva balkona un noslīga uz viena ceļgala savas līgavas priekšā.

—   Princese, — viņš sacīja, — jūs vēlējāties vienu vergu, tagad jums ir divi!

Šis galantais teiciens nākamajā dienā bija lasāms galma avīzē, un visi kavalieri to atkārtoja savām dāmām, lai gan nevienam no viņiem nebija tāda kalpa kā Sprīdītim. Taču tai brīdī, kad Sprīdītis izteica šos vārdus, karalis pagalam apmulsa. Nezinādams, ko atbildēt, viņš aizveda princesi nomaļus loga ailā.

—   Mana meita, — viņš teica, — man vairs nav nekādu iebildumu, lai liegtu tavu roku šim drosmīgajam jauneklim. Ziedojies valsts labā. Princeses reti kad izraugās vīrus pēc savas patikšanas.

Taču princese nebija tik viegli pierunājama. Pietupusies dziļā reveransā, viņa atbildēja:

—   Mīļais tēt! Princeses, tāpat kā visas citas meitenes, sapņo apprecēties ar tādu vīru, ko viņas mīl. Ļauj man pašai cīnīties par savu laimi.

Pēc tam, pagriezusies pret Sprīdīti, viņa skaļi sacīja:

—   Marķīz Sprīdīti, jūs esat veikls un drosmīgs, bet ar to vēl ir par maz, lai patiktu dāmām.

—   Es zinu to, — Sprīdītis atbildēja. — Jūsu griba man ir likums. Es esmu jūsu rīcībā.

—    Lai pārliecinātos, ka jūs esat ne vien drosmīgs, bet arī gudrs un attapīgs, — princese turpināja, — uzdošu jums, marķīz, pēdējo pārbaudījumu, kas, cerams, jūs pārlieku neapgrūtinās, jo pretinieks šoreiz jums būs nevis milzis, bet es pati un balva par uzvaru — mana roka.

Apliecinādams savu piekrišanu, Sprīdītis zemu palocījās, un

viss galms devās uz troņa zāli, kur visiem par lielām šausmām milzis jau bija priekšā. Viņš sēdēja zāles vidū uz grīdas. Ja nabaga milzis sadomātu piecelties kājās, viņam vispirms vajadzētu izlauzt griestus, jo zāle bija tikai piecpadsmit pēdu augsta.

Paklausot jaunā saimnieka aicinājumam, milzis pierāpoja pie Sprīdīša un apsēdās viņam līdzās. Milzis jutās lepns un pagodināts, ka var aizstāvēt savu pavēlnieku. Spēks kalpoja saprātam.

—    Sāksim ar melu rotaļu, — princese piedāvāja, — jo sievietes, kā stāsta, no meliem nebaidoties. Paskatīsimies, kurš no mums abiem ilgāk izturēs visneticamākos melus. Zaudētājs būs tas, kurš pirmais iesauksies: «Tas ir par traku!»

—    Par prieku jūsu gaišībai esmu gatavs uzklausīt ne vien visneticamākos melus, bet arī vistīrāko patiesību, — Sprīdītis atbildēja.

—   Nekur citur pasaulē, — princese iesāka, — nav tik liela aploka kā mūsu muižā. Ja divi gani pūš tauri katrs savā aploka galā, tad pirmais nedzird otro un otrais nedzird pirmo.

—   Tas nav nekas! — Sprīdītis pārņēma sarunu. — Būtu jūs redzējuši mana tēva laidaru! Ja tajā pa vieniem vārtiem ielaiž divus mēnešus vecu telīti, tad pa otriem iznāk laukā slaucama govs.

—   Kāds tur brīnums! — princese turpināja. — Toties jums nav tik liela vērša kā mūsējais. Ja divi cilvēki uzsēžas katrs uz sava raga, tie nevar viens otru sasniegt pat ar divdesmit pēdu garu maiksti.

—   Tas nav nekas! — Sprīdītis attrauca. — Mana tēva vērsim ir tik plata galva, ka viens kalps, kas sēž vērsim uz viena raga, pat tālskatī nevar saskatīt otru kalpu, kas sēž vērsim uz otra raga.

—    Kāds tur brīnums! — princese sacīja. — Toties jums nav tik daudz piena kā mums. Pienu mēs lejam simt pēdu augstos toveros un katru dienu pieslaucam divdesmit šādus toverus, bet katru nedēļu mēs sakraujam tādu siera kalnu, kas nav ne nieku zemāks par Ēģiptes lielo piramīdu.

—   Tas nav nekas! — Sprīdītis nepalika parādā. — Mana tēva mājās taisa tik lielus siera rituļus, ka, meklēdami ķēvi, kas bija

nejauši iekritusi siera vārāmā katlā, mēs nogājām veselas septiņas dienas. Kad beidzot mēs to atradām, izrādījās, ka nabaga lopiņš krītot pārlauzis sprandu. Man neatlika nekas cits kā nocirst staltāko egli un ielikt to ķēvei mugurkaula vietā. Un ķēve atkal varēja iet. Un, ticat vai neticat, kādā jaukā rītā egle izdzina tik garu atvasi, ka es uzkāpu pa tās zariem līdz pašām debesīm. Tur sēdēja sirma večiņa un vērpa dziju no jūras putām. Gribēdams izmēģināt, cik šī dzija izturīga, iekāros vienā dzīparā, un te pēkšņi — krak! — dzīpars pārtrūka. Es kritu un iekritu tieši peles alā. Un vai zināt, ko es tur ieraudzīju? Savu nelaiķa vecmāmiņu un jūsu vectētiņu. Viņi tur sēdēja un adīja katrs savu vilnas zeķi. Jūsu vectētiņam neveicās, un viņš nolaida vienu valdziņu. Tad mana vecmāmiņa iecirta viņam tādu pliķi, ka nabadziņam pat ūsas nodrebēja.

—   Tas ir par traku! — princese pārskaitusies iesaucās. — Mūsu

dzimtā neviens nekad nav adījis zeķes vai saņēmis kaut kādas pļaukas.

—    Viņa pateica: «Tas ir par traku!» — milzis iesaucās. — Mans pavēlniek, princese ir mūsu.

—    Vēl ne, — princese nosarkdama iebilda. — Marķīz Sprīdīti, es uzdošu jums trīs mīklas. Ja atminēsiet tās, es vairs nepretošos tēva gribai. Sakiet, marķīz, — kas mūžīgi krīt un nekad nesasitas?

—   Ak, šo mīklu zināja jau mana māte! — Sprīdītis atteica.

—   Tas ir ūdenskritums.

—   Nudien, ka taisnība! — milzis sajūsmā iesaucās. — Kurš cits to uzminētu!

—   Sakiet, marķīz, — princese turpināja, saraukdama uzafcis,

—   kas katru dienu iet pa vienu un to pašu ceļu un nekad nenāk pa to atpakaļ?

—   Ak, šo mīklu zināja jau mana vecmāmiņa! — Sprīdītis atteica. — Tā ir saule.

—   Viņš zina itin visu! — iesaucās milzis, uzsizdams ar plaukstu sev pa ceļgalu.

—    Pieņemsim, — princese noteica nobālusi. — Paliek vēl pēdējā mīkla. Atminiet! Ko domāju es, bet jūs nedomājat? Ko nedomāju es, bet jūs domājat? Ko domājam mēs abi? Un ko mēs nedomājam nedz viens, nedz otrs?

Sprīdītis nodūra galvu un iegrima dziļās domās.

—   Mans pavēlniek, nelauziet velti galvu, — milzis ierunājās.

—   Tā ir pārāk grūta mīkla. Es labāk aiznesīšu princesi, un lieta darīta. Tikai pamājiet man.

—   Ar spēku, draudziņ, šeit nekas nav līdzams, — Sprīdītis atteica. — To tev vajadzēja zināt no savas pieredzes. Ļauj man padomāt.

—   Jūsu gaišība, — Sprīdītis pēc brīža ierunājās dziļā klusumā.

—    Man ir neērti uzvarēt, taču šai mīklā ietverta mana laime. Jūsu gaišība domā, ka es nekad neuzminēšu jūsu mīklu. Taču es uzdrīkstos domāt, ka jūsu mīkla man nav nekāda mīkla. Jums labpatikas domāt, ka es neesmu jūsu mīlestības cienīgs, bet man nav drosmes tā domāt. Un beidzot, — viņš piebilda ar smaidu,

—  mēs abi domājam, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kas ir muļķāki

par mums, Un mēs abi nedz viens, nedz otrs nedomājam, ka viņa karaliskā augstība jūsu tēvs un šis nabaga milzis . ..

—    Diezgan! — princese viņu pārtrauca. — Te mana roka.

—          Un tomēr man labpatiktos uzzināt, — karalis iesaucās,

—     ko jūs domājat vai, pareizāk sakot, nedomājat par mani.

—    Mēs domājam, mīļo tēt, — princese sacīja, apkampdama tēvu, — ka jūs esat gudrākais starp karaļiem un labākais starp cilvēkiem.

—    Pilnīgi pareizi, — karalis atbildēja. — Arī es pats tā domāju. Par tik prātīgām domām es piešķiru jums, marķīz Sprīdīt, hercoga titulu.

—   Urrā! Lai dzīvo hercogs Sprīdītis! Lai dzīvo mans pavēlnieks! — milzis ierēcās tik skaļi, ka pilī, šķiet, nogranda pērkons.

Par laimi, arī šis starpgadījums beidzās laimīgi, ja neskaita pārbīli un divdesmit izbirušas rūtis.

VI

Aprakstīt princeses un Sprīdīša kāzas, šķiet, nav nekādas vajadzības, jo visas kāzas ir gaužām līdzīgas un atšķirības rodas tikai vēlāk.

Taču patiesības labad tomēr nevar noklusēt, ka īpašu spožumu šīm krāšņajām svinībām piešķīra milža piedalīšanās. Pie izejas no baznīcas uzticīgais milzis pēkšņā prieka uzplūdā uzcēla kāzu karieti sev uz galvas un aiznesa to uz pili ar visu jauno pāri. Tas ir viens no tiem notikumiem, kuru vērts atzīmēt, jo tādi skati nav vis katru dienu redzami.

Vakarā kāzas svinēja visa galvaspilsēta. Kas tik nebija šais svētkos: mielasti ar galdarunām un kāzu dziesmām, ziedu vītnes un žilbinoša uguņošana. Netrūka itin nekā. Līksmoja visa tauta.

Pilī un pilsētas laukumos skanēja smiekli un dziesmas, visi ēda, dzēra un čaloja. Tikai vienam cilvēkam līksmība nebija ne prātā. Viņš drūmi dirnēja vistumšākajā kaktā — tas bija Pols. Viņš pat izjuta prieku, ka viņam nogrieztas ausis un viņš tikpat kā nedzird, cik jūsmīgi slavina Sprīdīti. Vēl vairāk — viņš bija pat gatavs pats sev izdurt acis, lai tikai nebūtu jāredz jaunā

m's/<

pāra laimīgās sejas. Aiz dusmām un neganta niknuma viņš beigu beigās aizbēga uz mežu, un tur viņu apēda lāči. No sirds to novēlu katram, kas apskauž otra laimi.

Sprīdītis bija tik cēls un laipns, ka drīz vien iemantoja savas sievas mīlestību un visas tautas cieņu. Pēc vecā karaļa nāves Sprīdītis uzkāpa tronī un laimīgi valdīja veselus sešdesmit divus gadus. Vēsturnieki šos gadus dēvē par zelta laiku. Sprīdītim bija tik jūtīga sirds, ka viņš allaž atskārta, kas varētu sagādāt prieku viņa pavalstniekiem. Viņš bija tik labs, ka citu cilvēku prieks darīja viņu laimīgu.

Bet kādēļ cildināt viņa labestību? Vai tas nav visu gudru cilvēku tikums? Lai dažs domā ko domādams, bet labu muļķu pasaulē nemaz nav. Muļķis nekad nav labs, tāpat kā labs cilvēks nekad nav muļķis. Varat droši ticēt mana garā mūža pieredzei. Ja arī ne visi muļķi ir ļaunprāši — par ko gan ļoti šaubos, — toties visi ļaunprāši ir muļķi. Tā arī ir manas pasakas gudrība.

Ja zināt labāku gudrību, pasakiet to man, un es atradīšu tai vietu citās pasakās. »

Eduards Labulē

SPRĪDĪTIS

Somu pasaka

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore V. Krile. Nodota salikšanai 1975. g. 27. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 20. novembrī. Ofseta papīrs 120 g, formāts 60X90/8. 4 fiz. iespiedi.; 4 uzsk. iespiedi.; 5,60 izdevn. 1. Metiens 100 000 eks. Maksā 48 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16 /27243-B317. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 43.

Content

Labule Eduards Sprīdītis