Tolstojs Ļevs

Trīs lāči

Levs Tolstojs

Trīs lāči

.

TRĪS LĀČI

KĀDA meitene aizgāja no mājām uz mežu. Mežā viņa apmaldījās un sāka meklēt ceļu atpakaļ uz mājām; tā ari neatrada, bet iznāca mežā pie kādas mājiņas.

Durvis bija atvērtas; viņa paraudzījās pa durvīm, redz mājiņā neviena nav — un iegāja iekšā. Šajā mājiņā dzīvoja trīs lāči. Viens lācis bija tēvs, to sauca par Mihailu. Tas bija liels un pinkains. Otra bija lācene. Tā bija mazāka, un viņu sauca par Nastju. Trešais bija mazais lācēns, un viņu sauca par Mišu. Lāču nebija mājās, viņi bija izgājuši mežā pastaigāties.

Mājiņā bija divas istabas: viena — ēdamistaba, otra — guļamistaba. Meitene iegāja ēdamistabā un

ieraudzīja uz galda trīs bļodas ar viru. Pirmā bija ļoti liela — tā tēva bļoda. Otra bija nedaudz mazāka — tā mātes bļoda, trešā — zilā — bija Mišas bļodiņa. Pie katras bļodas atradās karote — liela, vidēja un maza.

Meitene paņēma vislielāko karoti un nostrēbās no vislielākās bļodas; pēc tam paņēma vidējo karoti un nostrēbās no vidējās bļodas; pēc tam paņēma mazo karotīti un nostrēbās no zilās bļodiņas, un Mišas vira viņai likās visgaršīgākā.

Meitene gribēja apsēsties un redz pie galda trīs krēslus: viens liels — tēva krēsls, otrs mazāks — mātes krēsls un trešais maziņš ar

zilu spilventiņu — Mišas krēsliņš. Viņa uzkāpa uz lielā krēsla un nokrita, pēc tam iesēdās vidējā krēslā — tajā nebija ērti, pēc tam apsēdās mazajā krēsliņā un iesmējās — tik labi te bija! Viņa paņēma zilo bļodiņu uz ceļiem un sāka ēst. Izēda visu viru un sāka krēsliņā šūpoties.

Krēsliņš salūza, un meitene nokrita uz grīdas. Viņa piecēlās, uzslēja krēsliņu un gāja uz otru istabu. Tur atradās trīs gultas: viena liela — tēva gulta, otra mazāka — mātes gulta un trešā maziņa—Mišas gultiņa.

Meitene iegūlās lielajā — tā viņai likās par platu; iegūlās vidējā — likās par augstu; iegūlās

mazajā — gultiņa bija pašā laikā, un meitene aizmiga.

Bet lāči pārnāca mājās izsalkuši un gribēja ēst pusdienas. Lielais lācis paņēma savu bļodu, paskatījās un ierēcās drausmīgā balsī:

—  Kas ir strēbis no manas bļodas?

*

Lāču māte paskatījās uz savu bļodu un ierēcās klusākā balsī:

-Kas ir strēbis no manas bļodas ?

Bet Miša ieraudzīja savu tukšo bļodiņu un iepīkstējās sīkā balstiņā:

—    Kas ir strēbis no manas bļodas un visu izstrēbis?

Lielais lācis paskatījās uz savu krēslu un ierēcās drausmīgā balsī:

— Kas ir sēdējis uz mana krēsla un pastūmis to sāņus?

Lāču māte paskatījās uz savu krēslu un ierēcās klusākā balsī:

-Kas ir sēdējis uz mana krēsla un pastūmis to sāņus?

Miša paskatījās uz savu salauzto krēsliņu un nopīkstēja:

-Kas ir sēdējis uz mana krēsliņa un salauzis t o ?

Lāči iegāja otrā istabā.

—   Kas ir gulējis manā gultā un to sajaucis? — lielais lācis ierēcās drausmīgā balsī.

—    Kas ir gulējis manā gultā un to sajaucis? ierēcās klusā balsī lāču māte.

Bet Miša pielika soliņu, ielīda savā gultiņā un iepīkstējās sīkā balstiņā:

-Kas ir gulējis manā gultiņā?

Un pēkšņi viņš ieraudzīja meiteni un iespiedzās tā, it kā viņam gals būtu klāt:

—  Te viņa ir! Turi, turi! Re, kur viņa! Re, kur viņa! Ai-a, i-ai! Turi!

Viņš gribēja tai iekost. Meitene atvēra acis, ieraudzīja lāčus un metās pie loga. Logs bija vaļā, viņa izlēca pa logu un aizskrēja. Un lāči viņu nepanāca.

ĪKŠĶĪTIS

DZĪVOJA vecītis ar vecenīti. Viņiem nebija bērnu. Vecītis aizbrauca uz tīrumu art, bet vecenīte palika mājās bliņas cept. Vecenīte izcepa bliņas un saka:

—   Būtu mums bijis dēls, tas aiznestu tēvam bliņas; bet kas tagad to darīs?

Pēkšņi no kokvilnas izlēca mazs dēliņš un saka:

—  Sveika, māmulīt!

Bet vecīte brīnās:

— No kurienes tu, dēliņ, radies, un kā tevi sauc?

Un dēliņš atbild:

—   Tu, māmulīt, savērpi kokvilnu un saliki kaudzītē, tur es arī izšķīlos. Un mani sauc par Īkšķīti. Dod, māmulīt, es aiznesīšu bliņas tēvam.

Vecenīte saka:

—  Vai gan tu aiznesīsi, īkšķīt?

—  Aiznesīšu, māmulīt…

Vecenīte iesēja bliņas pauniņā

un iedeva dēliņam. Īkšķītis paņēma pauniņu un aizskrēja uz tīrumu.

Tīrumā viņam ceļā gadījās cinītis, viņš nu kliedz:

— Tētiņ, tētiņ, pārcel mani pāri cinim! Es tev atnesu blinas.

»

Vecītis tīrumā izdzirda, ka viņu kāds sauc, pagāja dēlam pretim, pārcēla viņu pāri cinim un jautā:

—  No kurienes tu, dēliņ?

Un zēns atbild:

— Es, tētiņ, kokvilnā izšķīlos. — Un pasniedza tēvam bliņas.

Vecītis piesēda pabrokastot, un zēns saka:

—  Ļauj, tētiņ, es paaršos.

Bet vecītis saka:

— Tev nepietiks spēka.

Bet Īkšķītis ķērās pie arkla un sāka art.

Tīrumam garām brauca kungs un ieraudzīja, ka vecītis sēd un brokasto, bet zirgs viens pats ar. Kungs izkāpj no karietes un prasa vecītim:

—   Kā tad tev, vecais, zirgs viens pats ar?

Bet vecītis saka:

— Tur man puika ar, viņš arī dziesmas dzied.

Kungs piegāja tuvāk, izdzirda dziedāšanu un ieraudzīja Īkšķīti.

Kungs nu saka:

—  Vecīt! Pārdod man puiku.

Bet vecītis saka:

—   Nē, es nevaru pārdot, viņš man viens pats vien ir.

Bet Īkšķītis saka vecītim:

— Pārdod vien, tētiņ, es no viņa aizbēgšu.

Vecītis tad arī pārdeva puiku par simt rubļiem. Kungs atdeva naudu, paņēma puiku, ietina to mutautiņā un ielika kabatā. Kungs aizbrauca mājās un saka sievai:

—   Es tev kaut ko iepriecinājumam pārvedu.

Un sieva saka:

—  Parādi — kas tas ir?

Kungs izvilka mutautiņu no kabatas, attina to vaļā, bet mutautiņā nekā nav. īkšķītis jau sen bija aizbēdzis atpakaļ pie tēva.

MEITENE UN LAUPĪTĀJI

KĀDA meitenīte tīrumā ganīja govi. Pienāca laupītāji un meiteni aiznesa. Laupītāji ienesa meiteni mežā savā mājā un lika tai vārīt ēdienu, apkopt māju un šūt. Meitene dzīvoja pie laupītājiem, strādāja un nezināja, kā tikt projām. Kad laupītāji izgāja no mājas, viņi meiteni ieslēdza. Reiz aizgāja visi laupītāji un atstāja meiteni vienu. Viņa atnesa salmus, iztaisīja no salmiem lelli, uzvilka tai savas drēbes un nosēdināja pie loga. Bet pati noziedās ar medu,

apvārtījās spalvās un kļuva līdzīga šausmīgam putnam. Viņa izlēca pa logu un bēga projām. Tikko nokļuvusi uz ceļa, ierauga — pretim nāk laupītāji.

Laupītāji viņu nepazina un noprasīja:

-     Putnu biedēkli, ko mūsu meitene dara?

Bet meitene atbild:

—  Viņa mazgā, vāra un šuj, pie loga laupītājus gaida. Un pati sāka skriet vēl ātrāk.

Laupītāji pārgāja mājās un

redz pie loga kāds sēd. Viņi paklanās un saka:

-     Sveika, mūsu meitenīt, atslēdz mums durvis, — bet redz, ka meitene neatņem sveicienu, klusē.

Viņi sāka rāt lelli, bet tā visu laiku nekustas un klusē. Tad viņi uzlauza durvis un gribēja meiteni nosist — un nu tikai ieraudzīja, ka tā nav meitene, bet salmu lelle. Laupītāji aizmeta to un noteica:

-      Meitene mūs piemānījusi!

Bet meitene nonāca pie upes,

nomazgājās un aizgāja mājās.

.

SATURS

TRĪS LĀCI

3

ĪKŠĶĪTIS

15

MEITENE UN LAUPĪTĀJI 23

Лев Толстой ТРИ МЕДВЕДЯ Рйга «Лиесма» 1982 На латышском языке Серия «Клубок сказок»

Перепела с русского А. Саксе Художник М. Табака

ИБ № 3565

Pirmsskolas vecuma bērniem

Ļevs Tolstojs TRĪS LĀCI

Redaktors I. Liniņš Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore L. Engere Korektore A. Giptere Nodota salikšanai 16.09.81. Parakstīta iespiešanai 15.01.82. Formāts 60x90/8. Ofseta papīrs Ns 1. Jaunā avīžu garnitūra. Ofsetspiedums. 4 uzsk. iespiedi.; 25,5 uzsk. kr. nov.; 5,36 izdevn. I. Metiens 100 000 eks. Pasūt. H* 1292. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 40/31112/ B-654. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Tolstojs Ļevs Trīs lāči

TRĪS LĀČI

ĪKŠĶĪTIS

MEITENE UN LAUPĪTĀJI

SATURS