Tolstojs Aleksejs Nikolaja d.

Vilks un Četri kazlēni

Krievu tautas pasakas Alekseja Nikolaja d. Tolstoja apdarē

Vilks un Četri kazlēni

.

VILKS UN ČETRI KAZLĒNI

Reiz dzīvoja kaza ar četriem kazlēniem. Kaza gāja uz mežu paēsties mīksto zālīti, padzerties avotā vēso ūdentiņu. Līdzko kaza prom, kazlēni ieslēdzas būdiņā un vieni bez mātes nekust ne soli ārā.

Kad kaza atgriežas, viņa pieklauvē pie durvīm un padzied:

Bērni, bērniņi, kazulēniņi!

Atveriet jel, dūris atdariet!

Jūsu māmiņa pienu atnesa;

Pieniņš rietēja, ārā tecēja,

Ārā tecēja prom pa nadziņu,

Tad no nadziņa — miklā zemītē!

Kazlēni atslēdz durvis un ielaiž māti iekšā. Viņa tos pabaro, padzirda un prom atkal uz mežu, bet kazlēni ieslēdzas cieši jo cieši.

Kazas dziedāšanu bija noklausījies vilks. Un tā kādu dienu, kad kaza atkal prom, vilks pielavījās pie būdiņas un norēcās resnā balsī:

Ai, jūs bērniņi,

Kazulēniņi!

Dūris atdariet,

Iekšā ielaidiet —

Jūsu māmiņa Pienu atnesa:

Pilni nadziņi tīra ūdeņa!

Kazlēni tam atbild:

— Dzirdam jau, dzirdam, bet tā nav māmiņas balss! Mūsu māmiņa dzied smalkākā balsī un citiem vārdiem.

Neko darīt. Vilks devās uz smēdi pie kalēja un lūdzās pārkait sev rīkli, lai varētu padziedāt smalkā balsī. Kalējs arī pārkala šim rīkli. Vilks atkal ļepoja uz būdiņu un paslēpās aiz krūma.

Pa to laiku atgriežas kaza un klauvē pie durvīm:

Bērni, bērniņi, kazulēniņi!

Atveriet jel, dūris atdariet!

Jūsu māmiņa pienu atnesa;

Pieniņš rietēja, ārā tecēja,

Arā tecēja prom pa nadziņu,

Tad no nadziņa — miklā zemītē!

Kazlēni ielaida māti būdiņā un pastāstīja, ka bijis vilks un gribējis viņus apēst.

Kaza pabaroja, padzirdīja kazlēnus un stingri jo stingri piesacīja:

—  Ja kāds atnāk pie būdiņas un lūdzas resnā balsī, pie tam nepadzied tos pašus vārdus, ko es, — durvis vaļā neveriet un nevienu iekšā nelaidiet.

Tikko kaza aizgāja, vilks atkal pie būdiņas, pieklauvē un dzied smalkā balstiņā:

Bērni, bērniņi, kazulēniņi!

Atveriet jel, dūris atdariet!

Jūsu māmiņa pienu atnesa;

Pieniņš rietēja, ārā tecēja,

Arā tecēja prom pa nadziņu,

Tad no nadziņa — miklā zemītē!

Kazlēni atvēra durvis, vilks metās būdiņā iekšā un aprija visus kazlēnus. Tikai viens kazlēns paguva paslēpties krāsnī.

Atgriezās kaza; sauca, sauca, skandēja dziesmiņu, taču neviens neatsaucās. Redz — durvis vaļā, ieskrien iekšā — tur neviena nav. Ielūkojās krāsnī un atrada tur vienu kazlēnu.

Kaza aiz bēdām noslīga uz soliņa un saka gauži raudat:

Ai, jūs bērniņi mani, kazulēniņi!

Kālab slēdzāt vaļā duravas,

Ļaunam vilkam rīklē nonācāt?

Vilks padzirda kazas gaudas, ienāca būdiņā un saka tai:

—Kādēļ, kūma, mani apvaino? Ne jau es apēdu tavus kazlēnus. Beidz gausties, iesim labāk uz mežu pastaigāt.

Nonāca abi mežā, tur liela bedre, bet bedrē ugunskurs kuras.

Kaza saka vilkam:

—  Kas ir, pamēģināsim pārlēkt pāri bedrei.

Runāts, darīts. Kaza pārlēca gan pāri bedrei, bet vilks kā lēca, tā iekrita karstajās liesmās.

No lielā karstuma viņam pārsprāga vēders pušu, kazlēni sveiki un veseli izlēca ārā un prom pie mātes!

Un tā viņi dzīvo, kā dzīvojuši.

ZOSIS GARGALAS

Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte. Viņiem bija meita un mazs dēlēns.

—   Meitiņ, — māte sacīja, — mēs iesim uz lauku strādāt, bet tu uzraugi brālīti! Neej ārā no pagalma, klausi—mēs tev nopirksim lakatiņu.

Tēvs un māte aizgāja, bet meita aizmirsa, kas viņai bija pieteikts: nosēdināja brālīti zālītē pie loga, pati izskrēja.ārā no pagalma, skraidelēja, rotaļājās.

Atlidoja zosis gārgalas, paķēra puisēnu un aiznesa uz spārniem.

Atgriezās meitēns un skatās — nav brālīša! Skaļi iesaucās, metās meklēt gan šur, gan tur — kā nav, tā nav!

Viņa sauca brālīti, lēja asaras, gauži vaimanāja un draudēja, ka viņš dabūs no tēva un mātes, bet brālītis neatsaucās.

Viņa izskrēja klajā laukā un to vien pamanīja, ka tālumā aiz tumšā meža pazib zosis gārgalas. Nu viņa saprata, ka tās aiznesušas viņas brālīti. Zosīm gārgalām jau sen bija slikta slava — tās reizi pa reizei nolaupīja un aiznesa mazus bērnus.

Meitēns metās tās panākt. Skrēja, skrēja, kamēr ieraudzīja — stāv krāsns.

— Krāsns, krāsns, pasaki, kurp aizlaidās zosis gārgalas!

Krāsns atbildēja:—Nogaršo manu rausi, tad pateikšu.

— I nedomāju ēst rudzu rausi! Pie mana tētiņa pat kviešu raušus rie labprāt ēd…

Krāsns nebilda ne vārda. Meitēns skrēja tālāk, skatās— stāv mežābele.

— Ābelīt, ābelīt, pasaki, kurp aizlaidās zosis gārgalas!

— Nogaršo manu meženīti, tad pateikšu.

— Pie mana tētiņa pat dārza ābolus ne labprāt ēd…

Mežābele neteica ne vārda. Meitēns skrēja tālāk. Skatās

— tek piena upe ķīseļa krastos.

—  Piena upīte, ķīseļa krasti, pasakiet, kurp aizlaidās zosis!

—  Nogaršo manu paplāno ķīselīti ar pienu, tad pateikšu!

—  Pie mana tētiņa pat putukrējumu ne labprāt ēd…

Tā viņa ilgi skrēja pa laukiem, pa mežiem. Diena sliecās pret vakaru, neko darīt — jāiet uz mājām. Pēkšņi redz

—  stāv būdiņa uz vistas kājām ar vienu lodziņu un griežas apkārt.

Būdiņā vecā ragana vērpj kodaļu. Bet uz soliņa sēd brālītis un spēlējas ar sudraba ābolīšiem.

Meitēns iegāja būdiņā.

—  Labdien, vecmāmuļ!

—  Sveicināta, mātes meit! Kālab nāci šurp?

.— Gāju pa sūnām, gāju pa purviem, kleita slapja, nācu apsildīties.

— Pagaidām atsēdies un pavērp kodaļu.

Ragana iedeva tai vārpstiņu, bet pati izgāja.

Meitēns vērpj, te pēkšņi no krāsns apakšas izskrien

pelīte un saka:

—  Mātes meit, ei, mātes meit, iedod man putriņu, es tev kaut ko pateikšu.

Meitēns iedeva tai putru.

Pelīte sacīja:

—  Ragana aizgāja kurināt pirti. Viņa tevi nomazgās, nopērs, tad iegrūdīs krāsnī, izceps un apēdīs, pati uz taviem kauliņiem vēl palidināsies.

Meitēns sēž ne dzīvs, ne miris, lej asaras, bet pelīte atkal saka:

—   Nekavējies, ņem brālīti un bēdz, tikmēr pa vērpšu tavā vietā.

Meitēns paķēra brālīti un metās prom. Bet ragana pieiet pie lodziņa un jautā:—Mātes meit, vai tu vēl vērp?

Pelīte šai atbild: — Vērpju, vecmāmuļ, vērpju…

Ragana bija pirti iekurinājusi un ienāca būdiņā. Tur neviena nav! Ragana sāka kliegt:

—  Zosis gārgalas, lidojiet ātrāk, dzenieties pakaļ! Māsa aiznesusi brālīti!

Māsa aizskrēja ar brālīti līdz piena upei. Skatās — lido zosis gārgalas.

—  Upīt, māmulīt, paslēp mani!

—  Nogaršo vispirms manu paplāno ķīselīti.

Meitēns paēda un vēl paldies pateica.

Upe žigli paslēpa viņu zem ķīseļa krasta.

Zosis gārgalas to nepamanīja un aizlidoja garām.

Meitēns ar brālīti skrēja atkal tālāk. Bet zosis gārgalas atgriezās, lido tiem abiem pretim, tūdaļ, tūdaļ ieraudzīs. Ko darīt? Tavu bēdu! Skatās — stāv mežābele….

—  Mežābelīt, māmulīt, paslēp mani!

—  Nogaršo vispirms manu meženīti.

Meitēns ātri jo ātri apēda ābolu un vēl pasacīja paldies. . Mežābele aizsedza viņu ar zariem un aizklāja ar lapām.

Zosis gārgalas to nepamanīja un aizlidoja garām.

Meitēns skrēja atkal tālāk. Skrien, skrien, nav vairs tālu, ko skriet. Nu zosis gārgalas pamanīja viņus un sāka gāgināt. Viņas metās māsai virsū, sita ar spārniem — tā vien raugi — izraus brālīti no rokām.

Aizskrēja meitēns līdz krāsnij.

—  Krāsniņ, māmulīt, paslēp mani!

—  Nogaršo vispirms manu rudzu rausi.

Meitēns ātri rausi mutē, bet pati ar brālīti krāsnī un

paslēpjas krāsns mutē.

Zosis gārgalas lidoja, lidoja, paklaigāja, paklaigāja un, tā arī neko nepamanījušas, aizlaidās atpakaļ pie raganas.

Meitēns vēl pasacīja krāsnij paldies un kopā ar brālīti atgriezās mājās. Drīz arī tēvs ar māti pārnāca mājās.

.

ĪKSTĪTIS

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti. Večiņa cirta kāpostus un netīšus nocirta sev pirkstu. Ievīkstīja to lupatiņā un nolika uz sola.

Te pēkšņi dzird—kāds uz sola raud. Atraisīja lupatiņu, skatās — tajā puisēns īkšķa lielumā.

Vecenīte dikti izbrīnījās un pārbīlī noprasīja:

—  Kas tu tāds ?

—  Esmu tavs dēlēns, uzrados no tava īkšķa.

Vecīte paņēma puisēnu rokās, skatās — tas pavisam mazītiņš, sīciņš, tikko samanāms uz zemes. Un nosauca viņu par Īkstīti.

Tā nu puisēns auga pie abiem vecīšiem. Augumā gan nepieņēmās, bet prātā gudrāks par kuru katru pieaugušo.

Reiz viņš saka:

. — Kur mans tētuks ?

—  Aizbrauca uz tīrumu.

—  Es iešu pie viņa, gribu palīdzēt.

—  Ej vien, dēliņ!

Atnāca viņš uz tīrumu.

—  Sveiks, tētuk!

Večuks palūkojās visapkārt:

—   Tad ta brīnums! Balsi gan dzirdu, bet redzēt nevienu neredzu. Kas gan tur runā ar mani?

—  Tas esmu es — tavs dēlēns. Atnācu tev palīgā art. Piesēdies, tētuk, iekod un atpūties mazuliet!

Nopriecājās večuks, piesēdās iekost. Bet Īkstītis ielīda zirga ausī un sāka art, tēvam piesacīdams:

— Ja kāds vēlas mani pirkt, pārdod droši: par mani neraizējies —nepazudīšu, pārnākšu atkal mājās pie tevis.

Gadās, ka tobrīd brauc garām kungs. Šis skatās un brīnās: zirgs soļo, arkls ar, bet cilvēka nekur neredz!

—  Tas nu gan nav ne dzirdēts, ne redzēts, ka zirgs viens pats artu!

Večuks kungam saka:

—  Akls esi, vai? Tur ar mans dēls.

—  Pārdod viņu man!

— Nē, nepārdošu vis: Īkstītis mums abiem ar vecenīti ir vienīgais prieks un mierinājums vecumdienās.

—  Pārdod gan, vecotēv!

—  Labi, dod tūkstoš rubļu.

—  Kāpēc tik dārgi?

—  Pats redzi: puisēns mazs, bet prātiņš ass, veikli iet, dziesmu dzied!

Kungs samaksāja tūkstoš rubļu, paņēma puisēnu, ielika kabatā un brauca mājās.

Bet Īkstītis izgrauza kabatā caurumu un aizbēga no kunga. Puisēns gāja, gāja, kamēr to pārsteidza tumša nakts.

Viņš paslēpās zem smildziņas pašā ceļa malā un aizmiga.

Te pēkšņi atskrēja izsalcis vilks un aprija viņu.

Sēž Īkstītis sveiks un vesels vilka vēderā un nebēdā nenieka!

шш

Pelēkajam vilkam labi neklājās: ierauga tas aitu ganāmpulku, gans aizmidzis guļ. Bet, tiklīdz piezogas pie aitas un grib to aiznest, Īkstītis ieaurojas pilnā balsī:

—   Gans, hei, gans, aitu uzraugs! Ko guli, vilks nes aitu projām!

Gans pamostas un metas vilkam virsū ar rungu un vēl suņus uzrīda, bet tie šo plosa, ka vilnas kušķi vien lido!

Pelēkais vilks tik tikko izglābās!

Vilks pavisam izkāmēja, jāmirst no bada nost. Sāk viņš Īkstīti lūgties:

—  Lien nu, lūdzams, ārā!

—  Aizved mani mājās pie tēva un mātes, tad līdīšu.

Neko darīt. Joza vilks uz ciemu, taisni vecīša būdiņā

iekšā. Īkstītis tūdaļ izlēca no vilka vēdera un sauc:

—  Sitiet vilku, pelēko vilku !

Vecītis paķēra krāsns kruķi, vecenīte poda dakšas un sāka vilku kulstīt. Tā viņu arī piebeidza, novilka ādu un uzšuva Īkstītim lepnu puskažoku.

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore Z. Āboliņa. Nodota salikšanai 1973. g. 27. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 12. jūnijā. Ofseta papīrs 100 g., formāts 60 X 90/8; 3,0 iespiedi.; 3.0 uzsk. iespiedi.; 4,54 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks. Maksā 39 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 92/26214/B-267. Iespiesta Lietuvas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes K. Poželas tipogrāfijā Kauņā, Ģedimina ielā 10. PasUt. Nr. 565.

Vilks un Četri kazlēni

Krievu tautas pasakas Alekseja Tolstoja apdare

ВОЛК И КОЗЛЯТА Русские народные сказки в обработке Алексея Николаевича Толстого

Полное собрание сочинений А. Н. Толстого, том 12 Издательство «Художественная литература» Москва 1948 Издательство «Лиесма» Рига 1974 На латышском языке Серия «Клубок сказок»

Перевод с русского И. Лаем аниса Художник В. Ковалев

/ps «Liesma?, 1974, tulkojums latviešu valodā,

^ sastādījums, ilustrācijas

Content

Tolstojs Aleksejs Nikolaja d. Vilks un Četri kazlēni

VILKS UN ČETRI KAZLĒNI

ZOSIS GARGALAS

ĪKSTĪTIS