Karēms Moriss

Ziedu valsts

Maniem draugiem — bērniem

Man kabatā ir pavisam maza atslēdziņa. Es nerādu to nevienam. Nē! Ne jau tādēļ, ka atslēdziņu man varētu nozagt — tā nav ne no zelta, ne sudraba —, bet gan tādēļ, lai citi neredzētu, kad es to paņemu rokā. Tā sver mazāk par vēja nestu bērza lapu, par spalviņu bezdelīgas knābī, par ugunī iemesta salmiņa dūmu strūkliņu. Un tomēr šī mazā atslēdziņa ir mana visdārgākā manta.

Ar to var atvērt visas durvis, un tā spēj pa to laiku, kāds vajadzīgs, lai kaķis satvertu peli, pārvērst mani par vislielāko bagātnieku pasaulē.

— Vai tu vēlies pusdienot pie karaļa galda? — atslēdziņa man jautā.—Lūdzu, kariete, sulaiņi, grezni tērpi, dārgakmeņi…

Atslēdziņa Jauj man traukties uz priekšu ātrāk par gaismu, un, ja vien es vēlos, varu apceļot, sēdēdams krēslā, gan Ziemeļpolu, Indiju, Kongo, gan Ameriku. Ar šo atslēdziņu es varu savākt zvaigznes pasaules pļavās, rotaļāties ar zivtiņām, lidot ar putniem, dziedāt kopā ar kalnu ganiem. Ar šo atslēdziņu esmu nokāpis pat Ziedu valstī. Ari jums ir tāda pati maza atslēdziņa kā man. Noteikti! Es redzu to zaigojam jūsu pirkstos. Tagad mēs kopā paslepus ceļosim. Klusi, lai neviens nedzirdētu mūsu soļus, jo pasaulē ir ari tādi cilvēki, kam eksistē tikai tie priekšmeti, kurus var sataustīt vai nopirkt. Klusi…

Pēc tam kad jūs būsiet apceļojuši Ziedu valsti, šī atslēdziņa aizvedīs jūs ari uz citām zemēm. Pēc daudziem gadiem, kad būsiet izauguši lieli un kādreiz būsiet noskumuši vai pārguruši, vai pievīlušies, apsmieti vai nelaimīgi, atcerieties šo atslēdziņu. Meklējiet to paši sevī. Tā jums atvērs durvis uz visām sapņu pasaulēm.

Moriss Karēms

Ziedu valsts

Gundega

Pavasara gaiss plīvoja kā gaišas buras. Es rotaļājos pie strauta aiz mūsu dārza un biju tik laimīga par pavasara brīvlaiku, ka visi putni līksmojās kopā ar mani.

Pēkšņi es ieraudzīju krastā gundegu. Gribēju to noplūkt, bet ziedlapu kronī sadzirdēju balsi:

— Lūdzu, meitenīt, ļauj man dzīvoti Esmu pirmā gundega, kas atsūtīta šajā pļavā, un, ja tu mani noplūksi, briesmīga nelaime piemeklēs visas manas māsas.

Es sastingu aiz brīnumiem un nevarēju izteikt ne vārda.

Bet gundega satraukta turpināja:

— Esi žēlīga, neplūc mani! Es ļaušu tev nokļūt Ziedu valstī.

— Labi, — es pārsteigta piekritu.. — Kas man jādara, lai tur nokļūtu?

— Nekas liels. Pietiek, ja tu, pagriezusies ar muguru pret sauli, pateiksi sakāmo:

Gundega, jel skani,

Lūdzu, aizved mani

Savā Ziedu valstī!

Izrunājusi šos vārdus, jutu, ka mans augums kļūst arvien mazāks un mazāks, un es skaļi iekliedzos.

Lifts, ko iepriekš biju noturējusi par vienkāršu rasas lāsīti, noslīdēja pa ziedu kātu, un es iekāpu tajā. Nokļuvu mirdzošā teipā un, pagriezusies pret zelta durvīm, kas atradās dziļumā, neviļus atkārtoju:

— Gundega, jel skani,

Lūdzu, aizved mani °

Savā Ziedu valstī!

Durvis tūdaļ atvērās. Priekšā pletās kristāla kāpnes; kurām es nevarēju saskatīt gala. Sāku kāpt pa tām uz leju, un pakāpieni skanēja zem manām kājām kā zvani. Šī gaišā mūzika, kuru es pati, te ātrāk, te lēnāk ejot, ar papēdīšiem atskaņoju, mani ļoti uzjautrināja. Tad paskatījos atpakaļ un ieraudzīju, ka augšā — kāpņu galā — zelta durvis ir vairs tikai kā mazs, mirdzošs punkts. Un priekšā, cik vien tālu skatiens sniedzās, arī bija redzamas vienīgi kāpnes.

Tad mani sagrāba nemiers. Es biju pārāk nogurusi, lai ietu atpakaļ, un šīs bezgalīgās kāpnes mani biedēja. Kāpu atkal lejup un, lai sevi iedrošinātu, centos padarīt kāpņu mūziku melodisku. Drīz, aizmirsusi nogurumu, gribēju doties atpakaļ.

Pēkšņi man ceļu aizsprostoja ziedu vītņu aizkars. Tūkstoš ziedu veidoja burtus, kurus lasīju, aizturot elpu:

ZIEDU VALSTS

Aizkars pašķīrās, atklājot plašu jūru, kuras viļņi sitās pret marmora kāpnēm.

Nebija redzama neviena dzīva būtne, un mani pārņēma izbailes. Es iekliedzos no visa spēka. Man atbildēja tikai atbalss, un es domāju par bezgalīgajām kāpnēm, pa kurām man būs jātiek atpakaļ.

«Ak,» es nodomāju, «gundega laikam grib man atriebties.» Mēģināju nokļūt atpakaļ aiz aizkariem, bet tie bija nekustīgi kā cietuma durvis. Es uztraucos jo vairāk, kad cauri ziedu vītnēm ieraudzīju kristāla kāpnes, pa kurām biju nokāpusi, un tūliņ es nespēkā pakritu uz pakāpiena.

Ekselence zaļpeleka

Nežēlīgi pārmetu sev savu ziņkārību, kamēr ieraudzīju jūrā pie apvāršņa baltas buras. Tās ātri slīdēja uz manu pusi, un drīz vien es ieraudzīju laivu, kuru airēja milzīga varde, līdz pusei iegrimusi gundegu kaudzē. Tiklīdz laiva piestāja krastā, varde uzlēca uz kāpnēm un trīs reizes paplaukšķināja. Klinšu grēda pašķīrās, parādījās mazs telefons. Viņa piezvanīja un jautāja:

— Vai mūsu gundega

Vārtus apsargā

Ziemeļvalstībā?

Jau no tālienes pazinu gundegas balsi un sapratu, ka viņa liek vardei parūpēties par mani.

— Vari paļauties uz mani, —varde piebilda, noliekot klausuli. — Tātad tu esi tā meitene, kuru gundega atsūtījusi uz Ziedu valsti?

— Jā, — es atbildēju.

— Kā tevi sauc?

— Par Anniju.

— Tas ir ļoti skaists vārds. Mans vārds ir Zaļpelēkā, bet mani bieži sauc par Ekselenci. Es būšu tava pavadone. Pagaidi mazliet, kamēr tieku galā ar savu uzdevumu.

Viņa pielēca pie laivas un sauca:

— Jūsu māsa arvien sargā ziemeļu vārtus. Jūs varat kāpt ārā.

Vienā mirklī gundegas piecēlās un nostājās uz savām sakņu kājiņām. Tad, pīdamas laivas virvēs, drūzmēdamās, grūstīdamās un lēkādamas steidzās uz kāpnēm. Viņu bija daudz, un likās — ap mani griežas sakults dzeltens sviests. Kad aiz pēdējās gundegas bija aizvēries aizkars, vēl ilgi dzirdēju viņu soļu dipoņu uz kristāla kāpnēm.

Varde atvēra neredzamas durvis klintī. Parādījās zeltīts kāpurs, kurš nesa savās ķepiņās piecas vizbulītes ar noliektām galviņām, kas šūpojās pa labi un pa kreisi. Ziedu kleitiņas bija saburzītas, un ziedu acīs pavīda dziļas bēdas. Varde uzmanīgi noguldīja ziedus laivā un, tiklīdz kāpurs atkāpās, sacīja man:

— Tu redzi, Annij, kas notiek ar noplūktajām puķēm! Viņām ilgi jāmokās tumšās telpās tālu aiz šīs jūras. Radītas saulei un priekam, tās tagad tik tikko panes gaismu, turpretim viņu māsas zied un priecājas par saules stariem. Šīs puķes kļūst tik nožēlojamas, ka aizmirst pat savu vārdu.

— Ak, Ekselence! — es iesaucos. — Apsolu, ka nekad vairs nenoplūkšu nevienu ziedu, ja arī es dzīvošu simt gadu kā mana vecmāmiņa Leonija.

— Lūk, tās ir puķes, kuras bērni saplūc mežos un pļavās un vēlāk nevērīgi aizmet projām.

— Ekselence! Kad atgriezīšos virs zemes, es par to pastāstīšu visām draudzenēm. Esmu pārliecināta, ka neviena vairs nebūs tik nežēlīga pret nabaga puķēm un nenodarīs tām tādu ļaunumu.

— Esmu priecīga, ka tev ir tik laba sirds un tu esi mūsu valstī. Tomēr uz kādu laiciņu man tevi jāatstāj, lai aizvestu šīs

nelaimīgās vizbulītes, bet es tev paskaidrošu, kas jādara. Tā mēs iegūsim laiku.

Varde atraisīja laivu, ielēca tajā un īrās projām. Jūra bija ļoti rāma, un es varēju redzēt, kā varde pagroza kādu riņķi. Tūliņ ar briesmīgu troksni ieburbuļojās ūdens un atkāpās, atklādams jaunas kāpnes.

— Nebīsties, Annij, — sacīja varde. — Nokāp lejā, un tu atradīsi alu, kuru apsargā kazlapiņas. Neaizmirsti: iekams dodies alā, paņem priekšautā vienu no mārītēm, kuras redzēsi tekalējam uz sliekšņa. Tad trīs dzelzs durvis, caur kurām tev būs jāiziet, pašas no sevis atvērsies un aizvērsies. Gaidīšu tevi aiz trešajām durvīm. Uz redzēšanos!

Autobusā

Viss gāja brīnišķīgi. Es jau biju garām otrajām durvīm, kad man misējās solis, un es pakritu smiltīs. Piecēlos sveika un vesela, taču trešās durvis palika slēgtas. Tad pamanīju, ka mārīte, mana klupiena izbiedēta, aizlidojusi. Pati nezinu, kā izkļuvu no likstas. Pēkšņi tika attaisītas durvis, un tajās parādījās vardes galva.

— Cik labi, ka te esat jūs. Ekselence! — iesaucos un steidzos pie viņas. Varde tikai pasmaidīja par manu izklaidību. Es ievēroju, ka viņai mugurā ir grezna meldru tunika.

Mēs bijām nokļuvušas tunelī, kur visapkārt kā spoži ornamenti mirgoja tūkstošiem jāņtārpiņu.

— Mēs tagad esam ziemeļu ostas piestātnē, — sacīja varde, — te iekāpsim laivā un brauksim uz vijolīšu alu. Šīs puķes šodien dosies uz virszemi, un arī tu varēsi piedalīties viņu atvadu ballē.

Pēc šiem vārdiem tunelis pavērās un parādījās milzīgs kāpurs ar gaišiem logiem sānos. Tas notika tik piepeši un kāpurs salīdzinājumā ar manu augumu bija tik milzīgs, ka baidījos pakustēties. Kāpurs pagrieza galvu uz manu pusi un nepacietīgi jautāja:

— Vai cienījamā brauks šodien vai rīt?

— Pasteidzies, — mudināja varde.

Viņa satvēra manu roku, pavēlēja iekāpt un nosēdināja mani pie loga. Tunelis pazuda, un es sadzirdēju — kāpura kājas vienmērīgā motora ritmā sitas pret zemi. Mēs traucāmies uz priekšu ar baismīgu ātrumu.

Pamazām pieradu pie krēslas, kas valdīja šajā savādajā autobusā. Daudzas puķes sēdēja solos, un es pazinu sniegpulkstenītes, vijolītes un lefkojas.

Kad es novērsos, tās sāka čukstēties, un kāda jautāja:

— Vai viņa nav viena no mūsu ļaunajām ienaidniecēm — šī mazā meitene, kuru Ekselence Zaļpelēkā ved uz mūsu valstību? Runā, ka viņas pinot vainagus no margrietiņām, dejojot ar mirstošām sniegpulkstenītēm pie jostas un bradājot gundegas pļavās.

Te kāda magone, kuru es vēl nebiju pamanījusi, piecēlās un spiedza:

— Dzīsim laukā! Dzīsim laukā!

— Jā, dzīsim laukā! — atsaucās purene.

— Jā, kā gan citādi, dzīsim laukā! Dzīsim laukā! — kliedza visas puķes korī.

Vicinādamas dūres, viņas metās man virsū. Pārbijusies līdz nāvei, es ar visu spēku piekļāvos vardei. Tā pat nedomāja uztraukties, apskāva mani un mierinādama paskaidroja:

Sēstieties savās vietās un paklausieties, ko jums teikšu. Es tiešām ievedu šo mazo meiteni mūsu valstī, bet viņai ir laba sirds. Viņa šorīt atstāja dzīvu pirmo gundegu, ko bijām sūtījuši uz virszemi, un tāpēc tās māsas šodien spēj apbrīnot sauli. Vēl vairāk, mazā apsolīja nekad vairs neplūkt nevienu ziedu un gādāt, lai to nedarītu arī viņas draudzenes.

Visas puķes tūdaļ apklusa. Magone man pat uzsmaidīja. Vienīgi balts tauriņš, kurš sēdēja kaktā, likās, nepiegrieza nevienam vērību. Tas turēja savā priekšā attītu kāpostlapu, un es sapratu, ka tas lasa avīzi.

— Tātad, — uzdrošinājās apjautāties kāda vijolīte, — tu esi redzējusi sauli?

— Jā, es to redzu ļoti bieži.

Visu acis iemirdzējās, it kā ieraugot lielu brīnumu, un puķes sāka lūgties:

— O! Pastāsti mums, kāda tā ir! Pastāsti mums, kāda tā ir!

— Jūs visas zināt, — iejaucās varde, — ka Flora, mūsu valdniece, stingri aizliegusi sniegt ziediem jebkādas ziņas par sauli. Ja mazā paklausītu jūsu lūgumam, viņa nomirtu.

Puķes nolieca galvas. Viņas vairs neko nejautāja, bet stāstīja par sauli ar tādu mīlestību, ka acis pieplūda ar asarām.

— Tā ir daiļa, tā ir kā bite, — sacīja gundega.

— Nē, tā ir vēl žiglāka. Tā ir kaza, — apgalvoja sniegpulkstenīte.

— Nē, tā ir spēcīgāka. Tā ir lauva, — uzstāja magone.

— Tas nav iespējams. Tā ir daudz, daudz vieglāka, — sacīja vijolīte. — Saule ir putns ar rožainiem spārniem.

Ziedi vēroja mani, vai es viņiem piekritīšu, vai pamāšu ar galvu. Bet vardes draudi bija mani iebiedējuši tik ļoti, ka es neuzdrošinājos pat pakustēties.

Pēkšņi atskanēja dobja dunoņa. Mani apžilbināja gaisma. Kāpurs iznira no zemes, vijolītes kāpa laukā, un varde vilka sev līdzi ari mani.

Uz skolu

Gājām pa spilgti apgaismotu stalaktītu galeriju. No galvenās ejas atzarojās daudzi gaiteņi, kur nozuda vijolītes.

Neviļus sekoju tām ar acīm, bet varde satvēra manu roku un teica:

— Liekas, kad tu pati ieiesi skolā, tev būs daudz interesantāk redzēt, kā mazie ziedi mācās klasēs.

— O jā! — es atsaucos. — Gribu zināt, vai viņas ielaiž daudz kļūdu diktātos. Man uz to ir ķēriens.

Varde pasmaidīja, un mēs tūdaļ iegājām milzīgā alā. Visapkārt bija daudz skaistu, spilgtās krāsās iekrāsotu paviljonu.

Nokļuvām vijolīšu klasē.

Tur nebija ne solu, ne paaugstinājuma, ne katedras. Grīdas vietā pletās pļava, un vijolītes bija sasēdušās zālītē kur nu kurā. Tām bija piemīlīgas un maigas sejiņas. Melnās acis mirdzēja zem brūnganām rūsgano cepuru apmalēm, un es sapratu, ka uz zemes zem šīs cepures lapu vainadziņa slēpjas viņu sejas. Vijolītes piecēlās, lai mūs sveicinātu, un skolotāja, zaļā ķirzaka, saņēma mūs ļoti pieklājīgi. Es ievēroju, ka ķirzaka ar lielu cieņu paklanās vardes priekšā, un nodomāju, ka varde laikam gan ir kāda ļoti svarīga persona Ziedu valstī.

— Mana mazā Annija! Šī ir cienījamā Līza, viena no vislabākajām skolotājām mūsu skolā. Tu pati varēsi pārliecināties, cik lieliski noris viņas mācību stundas.

Ķirzaka, priecīga par šo uzslavu, tūliņ pavēlēja:

— Esiet vienkāršas, paklausīgas, pazemīgas!

Vijolītes tik veikli noslēpās zālē, ka vairs nebija saredzama gandrīz neviena cepurīte. Liekas, ķirzakas acis bija redzīgākas, jo tā izmisusi iesaucās:

— Ak vai! Atkal Filina un Oriana! Ja jūs neiemācīsieties kļūt neredzamas, jūs nekad nevarēsiet doties uz virszemi. Tūlīt piecelieties un lūdziet piedošanu Viņas Ekselencei.

Divas vijolītes raudādamas metās pie vardes, un es iesaucos:

— O! Piedodiet viņām, Ekselence! Esmu pārliecināta, ka turpmāk tās būs daudz paklausīgākas.

— Lai notiek, — sacīja varde, — šoreiz es tām vēl piedošu — tevis dēļ. Tomēr iegaumē, ja vijolīte nav pazemīga, tā nav cienīga redzēt sauli.

Vijolītes aiz pateicības skūpstīja man rokas, un, tikko tās bija sasniegušas savu vietu, ķirzaka uzsauca:

— Visas vannā!

Kāda zivs, kas vardes klātbūtnē jutās ļoti neveikli, iestūma klases kaktā trauku, pildītu ar zeltainu ūdeni. Vijolītes nostājās divās rindās un pēc ķirzakas pavēles ar visu apģērbu ielēca ūdenī, pēc tam izkāpa ārā un nogūlās zālē. Es ievēroju, ka viņas to darīja ļoti uzmanīgi, lai nenopilētu neviena lāsīte dārgā šķidruma. Pa visu klasi izplatījās stipra smarža.

— Tā ir smaržu vanna, — paskaidroja varde. — Puķes tajā peldas divas reizes dienā, tas tiek darīts tādēļ, lai viņas labāk justos virs zemes.

Pēc peldes tika izdarīti vingrinājumi, ko es sākumā noturēju par rotaļu.

Ķirzaka izņēma no kabatas papīra tauriņu un pasvieda to kādai vijolītei. Tā maigi uzķēra to uz cepurītes un svieda tālāk savai biedrenei, kas darīja to pašu. Mākslīgais tauriņš lidoja no viena zieda uz otru tik veikli kā dzīvs. Drīz vien, ne reizi nepieskāries zemei, tas atgriezās ķirzakas rokās, un es sajūsmā sāku aplaudēt.

— Tā ir īsta mākslai Vajag milzu pacietību, lai to apgūtu. Ķirzaka vēlējās, lai mēs piedalāmies arī vēl citās stundās, bet varde paskatījās rokas pulkstenī un paskaidroja, ka Ziedu valsts apskatei man atvēlēts pārāk maz laika. Viņa novēlēja skolotājai labu veiksmi, pateica vēl dažus laipnus vārdus vijolītēm un aizgāja.

Tikko mēs bijām iznākušas no klases, varde satvēra mani aiz rokas un sāka skriet. Aizelsušās mēs apstājāmies pie kāda oranžas krāsas paviljona loga, un viņa теш pačukstēja:

— Mēs esam ieradušās tieši īstajā laikā, lai redzētu naktsvijolīšu uzplaukšanu pulksten vienpadsmitos.

Sienas pulkstenis aizņēma šajā klasē visu sienu. Puķes likās iegrimušas dziļā miegā. Vienīgi baltā pele, kas turēja rokā spožu, emaljētu zizli, uzmanīgi vēroja pulksteņa rādītājus. Šis klusums un peles savādā izturēšanās darīja mani uzmanīgu, un es sāku vērot rādītājus. Tie atradās tieši uz cipara vienpadsmit. Tūdaļ atskanēja zvans. Visām puķēm pārskrēja trīsas.

Viegli kā spāmiņus puķes vēra vaļā ziedlapu vainagus. Tas notika ļoti lēni un harmoniski, un emaljētais zizlis lidinājās šurpu turpu, regulējot ziedu uzplaukšanu. Pulksten vienpadsmitos visas puķes bija atvērušas ziedlapas, un pele uzsauca:

— Liumēnai par neuzmanību viena atzīme mazāk: jūs sakustējāties vienu sekundi vēlāk. Žesijāne un Finedore, jūs atraisījāt savas ziedlapas pārāk pēkšņi, tomēr jau labāk nekā vakar.

— Nāc, — sacīja man varde. — Ļausim Baltpelītei pašai tikt galā ar nesekmīgajām skolniecēm.

— Nepavisam nav viegli, — es piebildu, — neskatoties pulkstenī, zināt, ka ir jau vienpadsmit.

Pie šī paviljona atradās dīķis, tik zils kā pati debesu zilgme. Neaizmirstulītes skraidīja gar krastu, tik zemu noliekušās pār ūdeni, ka es sāku par viņām baiļoties. Taču kājiņas cieši turējās pie zemes, tāpēc tās vienmēr noturējās līdzsvarā. Tikko neaizmirstulītes pamanīja mani, visas saskrēja man apkārt un sāka dejot.

Raugoties debesīs, kas spoguļojās dīķī, viņu acis bija kļuvušas tik zilas un dziļas, ka es nevarēju tās uzlūkot bez satraukuma.

Viena no tām nostājās man tieši pretī, pašā loka vidū, un dziedāja:

— Kad projām iesi,

Mani atcerēsies.

Nu atvadies;

Mani atceries,

Kad projām iesi.

Varde smējās par manu samulsumu un nespēja vien nopriecāties, kamēr viltniece piespieda mani to noskūpstīt uz abiem vaigiem, piedraudot citādi paturēt gūstā.

Šajā acumirklī mums garām gāja lilijas. Savos baltajos apmetņos tās turējās tik taisnas, ka mūs pat nepamanīja viņu skolotāja, smalka spārite, kas, galvu pacēlusi, soļoja, raudzīdamās debesīs.

— Tās ir lilijas, kurām pašlaik notiek smalkas uzvedības stundas, — pačukstēja Zaļpelēkā.

Un vēl piebilda:

— Izvēlies pati, kurā klasē tu vēlētos iegriezties.

Pati nezinādama, kādēļ, es devos uz pelēcīgu paviljonu, kur biju izdzirdusi smieklus un klaigas.

Divi ļoti dažādi paviljoni

— Tava izvēle nebija pārāk veiksmīga, sacīja varde.

Tikko es biju pārkāpusi pār paviljona slieksni, gar manu vaigu pēkšņi aizšāvās ģipša gabals un salūza pret sienu. Gaisā pacēlās bieza putekļu kārta, un es ieraudzīju vārtāmies lūžņos dzelkšņus un dadžus, kas sakliedzās savā starpā. Nātres vajāja cita citu, uzliesmoja neaprakstāms strīds. Mētāšanās ar skolas somām pārvērta klasi par īstu kaujas lauku, un es sadzirdēju šajā kņadā vāras zvana skaņas un kādu griezīgu balsi:

— Klusumu, klusumu, vai arī es pasaukšu ēzeli!

Tā bija skolotāja Margo jaunkundze, veca, tuvredzīga žagata; galvu nepacēlusi, viņa visu laiku atkārtoja: — Klusumu! Klusumu! — Paslēpusies aiz uzšķirtās grāmatas, viņa izskaidroja stundu, nepiegriežot ne mazāko vērību tam, kas notiek visapkārt. Piepeši dzelkšņi atraisīja savas asās eža adatas un vērsa tās pret žagatu. Bet viņa tikai atkārtoja: — Klusumu! Klusumu! — Un ikreiz, kad mestais dzelksnis trāpīja, tikai pakasīja skarto vietu ar kājiņu, it kā padzenot mušu.

Un tad žagata pēkšņi iedegās dusmās. Pumpurs bija trāpījis viņai pa celi, un viņa pielēca kājās, nikni kliegdama:

— Belfežor! Belfežor!

No staļļa, kas atradās turpat blakus klasei, iznāca labsirdīgs ēzelis. Tas satvēra ar lūpām kādu dadzi un pašūpoja gaisā. Acis tam bija vēl miega pilnas, un galva tiecās jo drīzāk atkal atlaisties salmos.

Tomēr ēzeļa parādīšanās nomierināja klasi. Dadžiem pat sāka klabēt zobi, dzelkšņi un nātres sarāvās tik maziņas, cik vien spēja.

— Nākamo reizi, — teica žagata, — jūs varat būt par to pārliecināti, žēlastības vairs nebūs. Belfežors jūs visus apēdīs.

Šķelmīgi smiekli pazibēja ēzeļa acīs, kad tas nolaida zemē kādu dzelkšņu puišeli un devās uz stalli, lai turpinātu atpūtu.

Drīz vien atkaļ sacēlās troksnis, jauns pumpurs saplīsa pret Margo jaunkundzes pieri, un viņa atkal iesaucās:

— Klusumu! Klusumu! Vai arī es pasaukšu ēzeli!

— Šiem palaidņiem neko nevar padarīt, — sacīja man Zaļpelēkā. — Mēs esam spiesti sūtīt tos uz virszemi bez kādas gudrības, tāpēc tie tiks nosodīti un drīkstēs augt tikai ap veciem mūriem vai uz atkritumu kaudzēm. Iesim projām! Man metas nelabi, to redzot.

— Ekselence, es nožēloju, ka mana izvēle bijusi tik slikta, jo es vēlos saglabāt labas atmiņas par puķu skolu. Es gribētu, lai jūs pati man parādītu kādu paviljonu.

— Šie vārdi man sagādā prieku, Annij. Es tevi aizvedīšu uz atraitnīšu klasi, jo šīs puķes ir ievērojamas ar rātnumu.

Šis paviljons, likās, bija veidots no stikla. Griesti, grīda un sienas pārklātas ar caurspīdīgām gleznām, pār kurām skraidīja krāsaini krītiņi. Šie krāsainie krītiņi bija gareni kukaiņi, kas strauji pārvietojās, un atraitnītes sekoja uzmanīgi pa viņu atstātajām pēdām. Katedrā stāvēja sikspārnis ar milzīgu galvu.

— Tā, — pačukstēja man varde, — ir visgudrākā persona mūsu valstī. Reizēm viņš uz daudziem mēnešiem ielien mūsu alā, lai pārdomātu puķu dzīvi. Šīs studijas viņu tik ļoti novājina, ka žēl pat uzlūkot viņu.

Sikspārnis, kurš uzmanīgi sekoja, kā viņa skolnieces pētī sarežģītās krītiņu kustības, mūs pat nebija pamanījis, un tāpēc Ekselence viegli ieklepojās, lai atgādinātu par mūsu klātbūtni.

Sikspārnis pagrieza galvu, un viņa domīgās acis pievērsās mums. Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr viņš nolēma atstāt savu vietu. Varēja manīt — viņš nožēlo, ka jāpārtrauc domu pavediens. Tikko paspiedis vardei roku, sikspārnis pagriezās pret mani un iesaucās:

— Lūk! Lūk! Maza meitenei Kā tevi sauc?

— Annija, — es atbildēju, pagalam pārsteigta par viņa lielo galvu.

Aizrautīgi vēlēdamies visu uzzināt, viņš sāka mani izjautāt:

— Vai tu zini, kādēļ dzīvo, mazā Annij?

— Es nezinu, skolotāj. Neviens ar mani par to nav runājis.

— Lūk, kāl — viņš nobrīnījās un, labu brīdi padomājis, piebilda:

— Un tu nekad neesi sev jautājusi, kādēļ dzīvo virs zemes?

— Nē, skolotāj, nekad.

— Tas tiešām ir apbrīnojami. Vismazākā atraitnīte, kuru tu šeit redzi, to uzzina pati.

— Lai būtu daiļai :— sauca visas atraitnītes korī. — Tikai lai būtu daiļa!

Viņas mani ziņkāri ielenca aplī, glāstīja acis, rokas un matus un visu laiku atkārtoja korī:

— Kādas tev jaukas acis, Annij! Var jaust, ka tās redzējušas sauli.

— Kādas tev jaukas rokas, Annij! Var jaust, ka tās rotaļājušās saulē.

— Cik tev daiļi mati, Annij! Var jaust, ka tos zeltījusi saule. Tajā brīdī es jutos tik laimīga un aizkustināta, ka man sariesās acīs asaras, bet visi sauca:

— Viņa ir svētīta. Viņu svētījusi saule. Viņas acīs mirdz rasa! Viņas acīs mirdz rasa!

Starpbrīdis

Pēkšņi caur asarām es ieraudzīju septiņus kreimenīšu stiebriņus ielecam pa logu un kratām ziedu zvaniņus. Tas man sagādāja īstu muzikālu baudu, bet atraitnītes likās pie šīs mūzikas pieradušas, jo viņas iesaucās:

— Starpbrīdis! Starpbrīdis!

Sikspārnis pamāja ar galvu, un visas puķes steidzās no klases ārā.

Dažas no tām tomēr vēl stāvēja ap mani lokā; tās mani satvēra pie rokas un bikli jautāja:

— Vai tu nevēlētos ar mums parotaļāties, Annij?

Dzirdot šos vārdus, mana sirds salēcās aiz prieka. Tas ir pats labākais, ko man varēja pateikt, jo man, tāpat kā visām mazām meitenēm, patīk rotaļas. Es pagriezos pret vardi ar tādu žēlumu acīs, ka viņa mani saprata, pirms es paguvu pateikt kaut vienu vārdu.

— Jā, jā, ej parotaļāties, — viņa teica. — Es tev piebiedrošos starpbrīža beigās.

— Paldies, paldies, Ekselence! — es atsaucos.

Un jaunās draudzenes mani aizrāva sev līdzi. Alas vidū, ap kuru slējās paviljoni, plētās pagalms. Tur drūzmējās puķes. Tūkstošiem puķu dobju slīdēja cita citai garām, sajaucās, izšķīrās, lai atkal pārveidotos.

Atraitnītes apstājās pie spirālēm, kas bija uzzīmētas ar krītu uz četrstūrainajām pagalma akmens plāksnēm.

— Nāc, Sombriān, parādi Annijai, kā spēlēt «apļos», jo tu esi veiklākā.

Sombriāna izvilka no kabatas aizmigušu maijvaboli, noguldīja to uz muguras tieši pretī tai vietai, kur beidzās spirāle, un, nometusies ceļos, uzpūta maijvabolei dvašu. Tā apvēlās un bez apstājas slīdēja pa spirāli, veicot garu, garu ceļojumu. Sombriānas dvaša sekoja tai uzmanīgi un maigi, un drīz kukainis sasniedza spirāles centru.

— Lieliski! Lieliski! — aplaudēdamas sauca visas atraitnītes.

Sombriāna priekā mirdzošām acīm izslējās un, pasniegdama man vēl arvien aizmigušo maijvaboli, teica;

— Lūdzu, paturi, kamēr būs tava kārta.

Eležīna jau bija nometusies ceļos, bet viņa droši vien nebija labi aprēķinājusi savu dvašu, jo maijvabole sagrīļojās savā ceļā, un visas puķes iesaucās:

— Neizdevās! Neizdevās!

Tad Minjolīna ieņēma savu vietu. Viss gāja brīnišķīgi, kamēr pēkšņi maij vabole saliecās un skāra līniju. Tūlīt tā piecēlās, sapurinājās, it kā būtu saņēmusi elektriskās strāvas triecienu, un aizlidoja, saukdama:

— Apļi! Apļi!

Minjolīna piecēlās un uzmeta lūpu.

— Tu redzi, — paskaidroja man Sombriāna, — šīs maij vaboles ir lieliski dresētas. Mēs tās pērkam pie Bērza tēva, kurš par viņām prasa lielu naudu, un mums tās rūpīgi jābaro, ja mēs negribam, lai viņas mūs atstāj.

Jādomā, ka Minjolīna ļoti rūpējās par maijvaboli, jo tā, apgriezusies ap Minjolmu, nosēdās viņai uz kabatas maliņas.

— Vai tu arī negribi izmēģināt? — jautāja man Sombriāna.

— Jā, — atteicu, — es mirstu vai nost aiz vēlēšanās rotaļāties.

Maijvaboles mugura bija spīdīga kā ziloņkaula bumba, un, tikko es uzpūtu tai elpu, tā aizslīdēja dažus metrus tālāk. Sombriāna aizskrēja, lai to notvertu, bet atraitnītes smējās locīdamās. Viņas smējās tik skaļi, ka es vairs neredzēju viņu acis, un paliku tur, aiz kauna nometusies ceļos. Tad Minjolīna paskaidroja:

— Redzams, tu neesi pieradusi pie šīs spēles. Atkārto no jauna! Mēs visas tev to labprāt atļaujam.

— Jā, jā, — piekrita atraitnītes.

Šoreiz es pūtu dvašu tik maigi, ka maijvabole apstājās ik pēc sprīža.

— Ne jau tā! Turpini, — teica Minjolīna. — Savā ceļā tā nedrīkst apstāties…

Beidzot es sapratu, kā piespiest maijvaboli kustēties uz priekšu vienmērīgi bez apstājas, taču nevarēju panākt, lai maijvabole nepieskartos līnijai. Tā aizlaidās, saukdama:

— Apļi! Apļi! — un tad nolaidās uz Sombriānas kabatiņas.

Sombriāna aizrādīja:

— Nav labi, ka mēs piedāvājam Annijai rotaļu, kuru viņa nepazīst. Varbūt mēs varētu izraudzīties kādu citu.

Un, pievērsusies man, piebilda:

— Mēs gribam zināt, kā jūs rotaļājaties virs zemes.

Es nosaucu veselu rindu rotaļu: klases, lēkšanu ar auklu, rotaļu ar bumbu, paslēpes. Ikreiz, kad nosaucu kādu rotaļu, atraitnītes bažīgi saskatījās.

— Cik žēl! — atzinās Sombriāna. — Cik žēl, ka mēs nezinām nevienu no šīm rotaļām! Bet mēs pastaigāsimies citu puķu vidū, un, ja kāda no viņu rotaļām tev patiks, mēs tev to iemācīsim.

Ziedu rotaļas

Sākumā mēs pagājām garām saulespuķēm. Tās giezās ap sevi ar tādu ātrumu, ka viņu platās acis, plakanie deguni un platās mutes nebija saredzamas tāpat kā raksti uz vilciņa.

Bet manu uzmanību drīz piesaistīja kāds margrietiņu bars. Tās dejoja aplī tik viegli, ka viņu kājas tikko skāra zemi, un maigā balsī dziedāja korī:

— Apļiem vien

Apkārt skrien,

Sveicināta,

Karalien!

Karaliene stāvēja apļa vidū. Līdzko pārējās paklanījās, viņa pievēra acis un atkārtoja:

— Pāžs mani mīl,

Vai nemīl tas

Kvēli,

Maigi

Vai nemaz.

— Nemaz, nemaz, — atbildēja citas. Un, joprojām griezdamās, visas dziedāja:

— Nemīl viņš nemaz, nemaz,

Jo mazlietiņ traks ir tas,

Un starp mums tas neslēpjas.

Tad karaliene devās uz priekšu, acis pievērusi un rokas izstiepusi. Garām ejot saķērusi kādu no draudzenēm, viņa sacīja:

|— Tas ir mans pāžs,

Rātns, paklausīgs,

Tas ir mans pāžs,

Viņš ar mums

Palikt drīkst.

Viņa noskūpstīja tai pieri, un citas atsāka dziesmu:

— Apļiem vien

Apkārt skrien,

Sveicināta,

Karalien!

— Šī ir visskaistākā rotaļa, kādu jebkad esmu redzējusi, — es sacīju Sombriānai un paspēru dažus soļus tālāk, lai apbrīnotu četras narcises, kas, sasēdušās ap lēzenu akmeni, meta gaisā sudraba vaboles.

Tā ļoti līdzinājās kauliņu spēlei, un katru kombināciju pavadīja nenotverami vārdi, ko narcises murmināja, metot savas vaboles, kuras viņas sauca par skarabejām.

— Losanžin,

Serpentin,

Etualin,

Zelta loks.

Piepeši es aizsteidzos pie lefkojām, kas lēca pāri sienai, lai izbēgtu no vāveres, kura tās vajāja.

— Kaķis zarā! Kaķis zarā! — es priecīga iesaucos. — Tā beidzot ir rotaļa, kuru es zinu.

Bet siena bija stāva un sūnām klāta. Man paslīdēja kāja, un es pakritu garšļaukus.

Vāvere pieskrēja klāt un mani pacēla, bet lefkojas mūs ielenca lokā. Par laimi, nebiju sasitusies, un, berzējot augšdelmu gar priekšautu, es viņām mīļi pasmaidīju. Man likās — lefkojas mani saprot labāk nekā citas puķes, tāpēc ka tās spēlēja «kaķis zarā».

— Pateicos jums no visas sirds, cienījamā vāvere, — es sacīju. — Un, lūdzu, piedodiet manu izklaidību.

— Jums tiek piedots, — tā atbildēja.

— Mani sauc par Anniju, — es vēl piebildu un pievērsos puķēm. — Mūsu dārzs ir pilns ar lefkojām, un es ceru ieraudzīt jūs visas, kad atgriezīšos virszemē.

Pēc šiem vārdiem visas lefkojas sāka skaļi čalot. Tās izvilka no savām blūzēm zelta rotaslietas, kas atgādināja taisnstūri.

— Ja tu dzīvo virszemē, — viņas sauca, — pasaki mums, vai mūsu amuletiem ir saules veids.

Vāvere tūliņ pasteidzās iejaukties:

— Paslēpiet savus amuletus! Paslēpiet savus amuletus! Droši vien Annija jau ir brīdināta, ka viņai aizliegts dot jums kaut vai vissīkāko priekšstatu par sauli.

Lefkojas apbēra mani ar jautājumiem, un es sev pārmetu, ka biju vispār ko runājusi. Cienījamā rudspalve vāvere, kas līdzinājās liesmai, kad tā lēkāja starp kokiem, kļuva pelēka no uztraukuma, kamēr visi amuleti nozuda zem blūzēm.

Lefkojas un atraitnītes aizbēga. Pie manis palika vienīgi Sombriāna. Es nesapratu, kāds iemesls šim samulsumam, kamēr ieraudzīju gaisā mirdzošu bezdelīgu. Es biju izbrīnījusies, ka tā ir tik liela. Biju aizmirsusi, ka esmu kļuvusi maziņa un izrunājusi noslēpumainus vārdus, ko aizliegts sacīt Ziedu valstī.

Gaisma zilām dzirkstelēm sprēgāja virs bezdelīgas spārniem, un nekas nebija baltāks kā šie spārni. Bezdelīga apmeta ap mums vairākus lokus, tad ar spējiem spārnu vēzieniem traucās uz augšu, lai lidotu tālāk.

— Tā ir mūsu skolas direktore,—izdvesa Sombriāna. — Ekselence Zaļpelēkā, viņas labākais draugs, tagad aprunāsies par tevi. Direktore vēlas zināt, kas notiek starpbrīžos, un grib arī pārliecināties, ko tu dari.

Šajā brīdī garām pagāja sniegpulkstenīte, kas nesa rokās mazu āboliņu ar četrām lapiņām. Tas bija daiļš kā krēmkūka un mīļš kā kaķēns. Tas visu laiku glāstīja sniegpulkstenītes seju un tad aplika rokas ap kaklu tik strauji un ar tādu maigumu, ka viņas dzeltenīgie vaigi aiz prieka kļuva sārti.

— Tā ir klases goda zīme, — piebilda Sombriāna.

— Goda zīme? — es pārjautāju.

— Redzi, klases teicamniekam ir tiesības nēsāt goda zīmi. Goda zīmes ir mazi āboliņa ziedi ar četrām lapiņām, kas izaudzēti pašas direktores kancelejā. Tie ir tik iemīļoti, ka vairums no mums strādā veselām nedējām bez atpūtas, lai izpelnītos godu to nēsāt.

Es tiešām ievēroju, ka visi uzlūko sniegpulkstenīti ar skaudību. Es paskaidroju Sombriānai, ka manā klasē mūs atalgo ar labām atzīmēm.

Te pie manis pieskrēja cūkpienes tik strauji un neveikli, ka es nokritu.

Bumba un stīpa

Meklēdama mutautiņu, es atradu dziļi kabatā savu trīskrāsaino rotaļbumbu un parādīju biedrenei.

— Ak, cik tā ir skaista! — iesaucās Sombriāna. — Kas tā ir?

— Tā ir mana bumba.

— Bumba?

— Vai tu nekad neesi tādu redzējusi?

— Nekad. Ko ar to dara?

— Rotaļājas. Neviena maza meitene nekad nejūtas vientuļa, ja viņai kabatā ir tāda bumbiņa.

— Ļauj man aplūkot to tuvāk!

— Lūdzu, ņem!

Sombriāna lēni grozīja bumbiņu pirkstos. Seja pauda pārsteigumu un apbrīnu. Viņa jūsmoja:

— Cik tā ir jauka! Un cik jocīgi, kad tai pieskaras!

— Tā lēkā, vai tu to zini?

— Kā bumba lēkā?

Es paņēmu bumbu un sviedu pret zemi, tā atlēca atpakaļ, un es to noķēru.

— Vai! Tā ir dzīva!… Tā ir dzīva!… — sauca Sombriāna.

Kad es atdevu bumbu, Sombriāna nodrebēja, it kā būtu pieskārusies kādam noslēpumainam radījumam. Viņa vispirms maigi noglāstīja bumbu, tad pēkšņi satrūkās un ļāva tai izkrist no rokām. Bumba palēcās vairākas reizes, pēc tam aprima. Sombriāna izbijusies paskatījās uz mani un jautāja:

— Vai viņa nomira?

— Nē, — es atteicu. — Bumbu var sviest pret zemi simtreiz, tūkstošreiz, un tā vienmēr lēks uz augšu.

— Savādi… ļoti savādi… — čukstēja Sombriāna.

Mūsu rotaļu visu laiku vēroja slaidās ērkšķrozītes un šķelmīgās purenes. Ziedi sapulcējās lokā ap mums. Visi klusēdami apbrīnoja bumbu. Pēkšņi es iedomājos sarīkot laukumā rotaļas ar bumbu.

Paskaidroju noteikumus. Sombriāna piebiedrojās purenēm, es — ērkšķrozitēm. Sacēlās neaprakstāma kņada. Puķes nekad nebija redzējušas lēkājam bumbu. Tās skraidīja, uztraucās, kliedza, grūstījās, smējās kā negudras.

Es neatceros, kad būtu tā priecājusies. Pēkšņi izcēlās vispārējs juceklis. Es uzkritu bumbai virsū un gulēju uz mutes. Kad piecēlos, man blakus bija vienīgi Sombriāna. Pār galvu laidelējās lielā bezdelīga.

— Droši vien direktore tevi uzmana, — sacīja Sombriāna.

— Viņa, bez šaubām, grib nomierināt Ekselenci Zaļpelēko.

— Žēl, — es sacīju un iebāzu bumbiņu atkal kabatā. — Žēl, ka mūsu rotaļā tika pārtraukta!

— Kas grib rotaļāties ar stīpu? Kas grib rotaļāties ar stīpu? — Pēkšņi atskanēja balsis mums aiz muguras.

Es apgriezos un ieraudzīju, ka pāri pagalmam nāk vītolu zari. Katru no tiem pavadīja mazs lazdas zars, kurš sauca:

— Kas grib rotaļāties ar stīpu? Kas grib rotaļāties ar stīpu?

— Vai tu proti rotaļāties ar stīpu? — jautāja Sombriāna.

— Droši vien, — es atteicu, — bet nekur neredzu stīpas… Mana biedrene pasmaidīja un pamāja diviem vītolu zariem.

Tie tūdaļ pieskrēja tai klāt. Katram gar sāniem bija lazdas zariņš. Vītolu zariem bija garas un tievas rokas un sīka galviņa, kas atgādināja zieda pumpuru.

— Tātad rotaļāsimies? — zari priecājās.

Tie saliecās slaidā lokā tā, ka pieres skāra kāju pirkstgalus. Rokas savijās kā virves ap kāju stilbiem, un, iekams es paspēju atjēgties no pārsteiguma, mazais lazdas zars man ielēca saujā un sauca:

— Uz priekšu! Uz priekšu!

Lazdas zariņš sāka dzenāt stīpu pāri pagalmam un aizrāva līdzi arī mani. Sombriāna piesarkusi skrēja pa priekšu, es viņai sekoju. Šī rotaļa sagādāja man dīvainu prieku. Stīpa, drāzdamās zibenīgā ātrumā uz priekšu, stāstīja par to, ko redzējusi, ar tādu dedzību, ka aizrāva arī pārējos rotaļas dalībniekus.

Manā acu priekšā parādījās krāsainas zemes ar rožainiem uzkalniem, zilām ielejām un mājām, kas bija savērtas virtenē kā krelles. Pēc tam pavīdēja jūra ar laivām un sudraba airiem un saulē mirdzošām kaijām.

Es biju tik samulsusi, ka neapjēdzu, kur atrodos. Pēkšņi pakritu uz magoņu bariņa, kas spēlēja biljardu ar graudiem. Tās saslējās stāvus kā gaiļi uz kaušanos un, kaut gan iejaucās Sombriāna, sagrāba mani aiz matiem. Liekas, man klātos ļoti grūti, ja, aicinot uz stundu, nesāktu skanēt zvans.

Pēc pāris acumirkļiem man blakus bija palikusi vairs tikai mazā atraitnīte.

— Paliec sveika, Annij! — sacīja Sombriāna. — Mēs pavadījām kopā īsu laiciņu, bet es jūtu, ka mīlēšu tevi visu mūžu.

— Es arī, es mīlu tevi! — es iesaucos, un mēs abas apskāvāmies.

— Mums jāšķiras, — sacīja Sombriāna. — Var jau gadīties, ka man būs gods ziedēt tavā dārzā. Es tik ļoti gribētu redzēt tevi virs zemes, kad tavus matus glāsta saule.

— Es lūgšu Ekselenci, lai viņa tev sagādā šo prieku, — atbildēju. — Es tev to apzvēru.

Viņa mani mīļi apskāva. Sombriāna gāja projām, es viņu saucu atpakaļ un, pielikusi bumbiņu pie lūpām, sacīju:

— Lūdzu, ņem! Eš tev to dāvinu, lai tu atcerētos mūsu draudzību.

Sombriāna saudzīgi satvēra bumbu savās rokās un raudādama aizgāja, bet es novērsos, lai neviens neredzētu manas asaras.

Direktores kancelejā

Atnāca Ekselence Zaļpelēkā un mierināja mani kā mācēdama. Kad es lūdzu, tā apsolīja, ka ļaus Sombriānai ziedēt manā dārzā. Pēc tam viņa mani aizveda sev līdzi pie marmora kāpnēm, kas veda uz direktores paviljonu.

Lielā bezdelīga mūs jau gaidīja augšā pie ieejas. Uz viņas krūtīm mirdzēja Floras goda zīme — Ziedu valsts augstākā balva. Direktore atvainojās, ka viņai esot jāpiedalās pretvēja apmācībās, un lūdza mūs pagaidīt kancelejā. Taču Ekselence atbildēja, ka šis notikums varot mani ļoti interesēt, un mēs palikām turpat viņai blakus.

No augšas varēja labi saredzēt, ka pagalms ietērpts svētku rotā. Puķes, spilgtām krāsām zaigojot, bija nostājušās milzīgā vēdekli, kuram marmora kāpnes bija it kā kāts. Visas, svinīgi klusēdamas, gaidīja bezdelīgas signālu.

Tā savēcināja spārnus tik spēji, ka saviļņojās gaiss. Nikns vējš traucās augšup pa kāpnēm, un puķes izmisīgi cīnījās pret šo ienaidnieku, kas šaustīja viņām seju, jauca matus un tiecās viņas apgāzt. Kad es pārsteigta uzlūkoju Ekselenci, viņa man paskaidroja:

— Ir ļoti noderīgi, ja šos vingrinājumus apgūst šeit, citādi virs zemes jau pirmajā vētrā tās aizies bojā.

Bezdelīga pamazām palēnināja spārnu vēzienus. Vētra pārvērtās par vieglu vēsmu, kurā šūpojās pārgurušie ziedi.

— Tagad esmu jūsu rīcībā, — pavēstīja direktore.

Mani ieveda pedantiski iekārtotā kancelejā. Pie sienām ģeogrāfiskās kartes, plauktos milzīgas dokumentu kaudzes. Iegāju plašā ligzdā, kas bija iztapsēta ar baltu zīdu. Mīkstie, rūpīgi darinātie atpūtas krēsli bija veidoti no olu čaumalām, bet galds balstījās uz četriem sudrabotiem bruņurupučiem. Pie sienām karājās lielu spārnu pāris. Biju pārsteigta, ieraudzīdama, ka bezdelīga atraisa savus spārnus un pakarina tos pie sienas, paņem citus un piestiprina sev pie muguras.

— Tas ir mans darba tērps! — viņa smiedamās sacīja.

Tā kā es nespēju novērst acis no direktores spārniem, kas bija izrotāti ar dārgakmeņiem, izšūti ar sarkaniem rakstiem un tikpat lieli kā pati, viņa piebilda:

— Jūs apbrīnojat manus spārnus, kurus valkāju svinīgās ceremonijās. Vai jūs negribētu tos izmēģināt?

— Labprāt, — es atzinos un nosarku par savu drosmi.

Viņa vēl nebija paguvusi tos kārtīgi piestiprināt pie maniem

pleciem, kad es jutu, ka kļūstu vieglāka par bezdelīgu. Sasitu plaukstas aiz prieka, bet spārni mani pacēla tik strauji, ka galva atsitās pret griestiem. Par laimi, tie bija mīksti polsterēti, un es viegli atkal nolaidos uz zemes.

— Redzi nu, kā klājas, ja gribi kļūt par putnu! — sacīja direktore un atraisīja man lielos spārnus, ar kuriem nebiju mācējusi apieties.

Un, kamēr es berzēju sev pieri, lai pārbaudītu, vai neesmu dabūjusi punu, Ekselence turpināja:

— Iegaumē labi, Annij, ka prātīgs cilvēks allaž samierinās ar savu likteni. Visdaiļākā meitene pasaulē var būt tikai nožēlojams putns un visstraujākais putns — tikai nabaga zieds. Labi, ka uz zemes ir mazas meitenes, puķes un putni, bet vēl labāk, ja tie mīl cits citu, jo kam gan vajadzīgs tāds pavasaris, kur nav ne mazu meiteņu, ne puķu, ne putnu?

Bezdelīga pašķīra aizkarus, un atklājās maza goda zīmju izstāde. Zebiekste Longedīne parādīja mums lielu laipnību, kas tik ļoti glaimo puķēm. Kad man tika pasniegta goda zīme, es jutos tā, it kā mutē būtu izkususi konfekte.

— Atklāti sakot, cienījamā direktore, — es teicu, ka man daudz labāk patiktu, ja mani apbalvotu ar laipnību nekā ar diplomu.

Bezdelīga diemžēl nezināja, ko nozīmē vārds «diploms», un, kad es viņai pastāstīju par eksāmeniem, visi smējās kā kutināti.

— Puķes tātad ir laimīgākas par. mazām meitenēm, — es piebildu.

— Ko gan jūs mācāties klasē, ja jums vēl uzspiež eksāmenus? — jautāja direktore.

— Jāiegaumē gramatikas likumi, jāmācās ģeometrija, vēsture, jāprot zīmēt, jāatšķir rāpuļi no zīdītājiem…

Man bija atkal jāapklust, jo manu balsi apslāpēja jauna smieklu šalts.

— Bet kam tas viss vajadzīgs? — jautāja varde. — Vai tas var noderēt dzīvē?

— Nezinu, — es atbildēju. — Bet, ja mēs nezināsim, kas uzdots, tad izkritīsim cauri eksāmenos. Tad mūs saukās par stulbeņiem un atstās uz otru gadu tajā pašā klasē.

— Savādi, ļoti savādi… un es domāju, ka cilvēki ir daudz prātīgāki, — nobrīnījās bezdelīga un aizgāja.

Es sekoju Ekselencei un visu laiku domāju par šīm puķītēm, kas bija daudz laimīgākas par mazām meitenēm, jo puķēm taču nav jāliek eksāmeni.

Sēņu zeme

— Tagad, — paskaidroja Ekselence Zaļpelēkā, — mēs pa taisnāko taciņu dosimies uz vijolīšu alu. Tas nebūs sevišķi patīkami, bet mēs esam nokavējušās.

Mēs nokļuvām tumšā ejā. Pēkšņi es vairs nekā neredzēju, tumsā vizēja vienīgi vardes rokas pulksteņa ciparnīca. Tā līdzinājās mazam lukturītim, kas šūpojas tumsā, un es, cik iespējams, vadījos pēc tās. No velvēm krita lielas ūdens lāses, un es vairākkārt zaudēju līdzsvaru un pakritu dubļos. Drīz vien mēs nokļuvām pie paceļamā tilta, kas slējās virs plata grāvja.

— Kas tur ir? — sauca dobja balss.

— Ekselence Zaļpelēkā.

— Vai jūs zināt paroli?

— Lip, Lap, Kempemul.

— Labi!

Ķēdes nožvadzēja, paceļamais tilts nolaidās, un mums pretī iznāca milzīga žurka ar lāpu rokā. Otrā rokā viņai bija āva. Pati žurka bija tērpusies bruņās kā senie bruņinieki vēstures grāmatās, un viņas balss skanēja kā no akas dziļumiem. Žurka ieveda mūs bezgalīgajos pazemes plašumos, kur spraišļi bija nomelnējuši kūpošo lāpu dūmos. Šeit notika ārkārtēja sēņu sanāksme.

Daudz dažādu krāsu sēņu tupus snauda. Platās cepures nokarājās pāri ausīm, un sēnes krāca tik stipri kā plēšas smēdē. Mazi zilonīši skraidīja šurpu turpu un cēla ar snuķi tās, kas grasījās apvelties.

— Ak, šīs sēnes! — ievaidējās žurka. — Viņas kļuvušas tik slinkas, ka man būs jāpieprasa vēl kāds ducis ziloņu piedevām. Tās ir tik vārgas. Varbūt jūs būsiet tik laipna un padomāsiet par to, Ekselence.

— Labs ir, es aprunāšos ar valdnieci, — atbildēja varde.

— Bet man būtu vajadzīgs pavadonis, lai es ātrāk sasniegtu Rožu vārtus, jo es slikti pazīstu šo novadu.

Žurka tūdaļ uzmodināja kādu druknu, miermīlīgu sēni, kas valkāja platas čības un kastaņbrūnu vesti. Tās lielā galva nedroši sašūpojās pie katras kustības.

Tā mūs iesēdināja īstā sēņu lavīnā un paziņoja:

— Mani sauc par Peterkņolu, un es esmu vienīgā sēne, kura spējīga noiet divus kilometrus neiemiegot.

Sēne šķita ļoti lielīga, jo tūdaļ nevērīgi nožāvājās. Acu plaksti tai lipa ciet. Tā īsu mirkli cīnījās ar nogurumu, un pēkšņi tās galva noliecās tik smagi, ka atraisījās no kakla un aizripoja. No trieciena plakstiņi atvērās, un mute sauca:

— Smilšu tirgotājs ir projām! Smilšu tirgotājs ir projām! Rumpis steidzās pakaļ galvai, notvēra to ar abām rokām un uzlika uz kakla.

— Redzi, — lepni sacīja Peterkņola, — mans triks ir vienkāršs. Nu es atkal esmu svaiga un atpūtusies.

Sēne bija dižojusies veltīgi, jo pēc pāris soļiem galva atkal nokrita zemē. Sēnei vairs nepietika uzņēmības, lai to uzliktu pareizi; galva bija pagriezta otrādi — ar seju atpakaļ, un izskatījās ļoti smieklīgi, ka sēne iet uz priekšu un raugās savos papēžos.

— Man no iešanas reibst galva, — viņa paskaidroja. — Tagad es neredzu tos, kas nāk man pretī, un es jūs drošāk aizvedīšu pie mērķa.

Tikko viņa bija beigusi runāt, galva noripoja pie manām kājām trešo reizi.

— Par nelaimi, manas rokas sāk gurt, — sēne piebilda, kad bija no jauna satvērusi galvu. — Es baidos, vai spēšu to pacelt.

Žēl! Šoreiz sēne bija pametusi.uz ceļa savas kājas, un tai vajadzēja tās uzmeklēt, soļojot uz rokām.

Bet Ekselence jau bija kļuvusi nepacietīga. Viņa nervozi paraudzījās pulkstenī, un sēne toievēroja. Tā pūlējās turēt galvu taisni, lai nejautu tai novelties, bet miegs uzbruka tik neganti, ka galva atkal nokrita un Krītot aizrāva līdz arī abas rokas.

— Iesim, — sacīja varde.-— Neuztraucies. Parādi mums tikai virzienu, kurā mums jāiet.

Pēc tam rumpis nevarīgi sabruka blakus galvai, kas jau krāca.

— Nu mēs esam ķezā, — Ekselence bažījās.

— Vai mēs nevaram apmaldīties? — Es sāku trīcēt aiz bailēm.

— Nē! — skaļi smiedamās, atteica varde. — Paies tikai igāks laiks, tas ir viss.

Piepeši neviļus pieskāros kādai no iemigušajām sēnēm. Tā savukārt uzgrūdās nākošajai, un visas sēnes juku jukām sakrita čupā. Ekselence ar nicināšanu uzlūkoja sēnes un man uzticēja:

— Ne jau divpadsmit ziloņus es sēnēm sūtīšu, bet piecdesmit ežu, kas tām tik stipri durstīs dibenus, ka tās vairs negribēs pat apsēsties.

Aizvien vēl maldījāmies sēņu mudžeklī..Man šķita, ka mēs mīdāmies pa apli, un es vairs necerēju no tā izkļūt, kad manu uzmanību piesaistīja sīka gaismiņa, kas ik pēc brītiņa te nodzisa, te uzliesmoja.

— Tam vajadzētu būt Rožu vārtu gaismas signālam, — sacīja Ekselence.

Šis signāls nebija nekas cits kā vecs jāņtārpiņš, kas, sēdēdams uz zāļu stiebriņa, sūca pīpi.

Tas cienīgi piecēlās, sveicināja Zaļpelēko un sacīja piesmakušā balsī:

— Rožu durvis ir trešās pa kreisi.

Pie Rozēm

Tās tiešām bija Rožu durvis. Rubīnu rinda apgaismoja skulptūras, kas šķita smalkākas par mežģīnēm. Ekselence piegāja pie ovāla spoguļa, kas atradās ejas vidū, uzpūta elpu un uzrakstīja ar pirkstu:

Riketiketaketo

Spogulis atvirzījās nost, un sarga lodziņā parādījās glīta lapsenes galviņa.

— Ar ko es jums varētu pakalpot, Ekselence? — viņa jautāja medainā balsī.

— Man vajadzīga ķerra, lai drīzāk sasniegtu Rožu pili, jo mēs esam aizkavējušās.

— Vienmēr jūsu rīcībā, Ekselence.

Tūdaļ durvju puses pārslīdēja viena otrai pāri un izveidoja elegantu ķerru. Tajā bija iejūgtas četras lapsenes. Viņu spārni dūca kā lidmašīnas motori, un mēs ātri ripojām uz priekšu pa koraļļu aleju.

Tikko ieradāmies pils galvenajā pagalmā, mūs sveicināja septiņi ērkšķrožu pumpuri zaļi sārtos tērpos. Tie mūs ieveda zālē, kuras starpsienas bija veidotas tikai no spoguļiem.

— Zāles galā ir gaitenis, kas ved tieši pie vijolītēm, — sacīja varde.

Lai kā es mēklēju šo gaiteni, sienas, griesti, grīda rādīja vienīgi manu attēlu. Nebija iespējams noskaidrot, kurā vietā atrodos. Reiba galva, un man vajadzēja atbalstīties pret vardi, lai nepakristu.

— Nepavisam nebaidies, — sacīja Zaļpelēkā. — Šajos spoguļos dzīvo rūķīši, kas tiecas mūs aizvilināt uz viņu stikla istabām, bet viņi aizmirst, ka mēs nevaram elpot tukšumā kā viņi. Atver acis! Redzi, beidzot viņi sapratuši, ka pūlējušies veltīgi, un ar gumiju izdzēš tavu portretu.

Es tiešām apstulbu, redzot, ka mans attēls, sākot ar galvu, pamazām izgaist, un tagad es varēju aplūkot zāli, kā pašai tīk.

Tur bija tikai dīvāni, izpīti krēsli, kušetes, kur rozes pusguļus laipni sarunājās ar marķīziem. Viņu galvas grima mežģīņu kupenās. Viņas visu laiku pūderējās ar lielu pūderslotiņu, un viņu elpa izplatīja visapkārt smaržu mākoni. Taču visinteresantākais bija tas, ka, tikko rozes pasauca, pie viņām piesteidzās spoguļi. Viņas mazliet pakrāsoja lūpas, pielika garas skropstas, pēc tam smaidīdamas pateicās. Spoguļi paklanījās un skrēja pie citām rozēm, kuras tos aicināja.

Līdzko mežrozītes pumpurs paziņoja par Ekselences ierašanos, rozes piecēlās, lai sastātos lokā. Zaļpelēkā svinīgi skūpstīja mazās rokas, kuras tās sniedza viņai pretī.

Es jutos ļoti glaimota par šādu uzņemšanu un, sekodama vardei, viegli kniksēju, it kā šīs apburošās rozes mazliet godinātu arī mani.

Nokļuvām zāles galā un devāmies tālāk pa gaiteni, kas veda uz vijolīšu alu. Te atspurdza strazds un aizelsies iesaucās:

— Beidzot jūs esat klāt, Ekselence! Es gaidu jūs jau pusstundu. Ieradusies Flora, mūsu valdniece, un steidzīgi aicina jūs pie sevis.

Varde nobālēja, un es redzēju, ka viņa sagrīļojas.

— Viņas Majestāte ir atgriezusies pirms laika, — murmināja Zaļpelēkā. — Viņa man uzdeva pēcpusdienā vadīt vijolīšu atvadu balli.

— Droši vien ir noticis kas ļauns, — atzinās strazds, — jo valdniece ir ļoti sliktā omā. Stāsta, ka meiteņu bars esot izpostījis vairāk nekā pusi gundegu, kuras šorīt bija nokļuvušas virszemē.

Izdzirdusi šos vārdus, es pamanīju, ka man trīc ceļgali. Varde, kas, liekas, jutās vēl sliktāk nekā es, pamāja man ar galvu un sacīja strazdam:

— Labi. Pavēstiet Viņas Majestātei, ka es tūdaļ iešu.

Strazds spēji aizlaidās, rozes, ļoti satrauktas, atgriezās uz saviem dīvāniem, un Zaļpelēkā, ievilkusi mani kaktā, čukstēja:

— Valdniece nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt, ka tu esi šeit. Es neapjaušu, kas notiks ar tevi, ja Flora padzirdēs, ka viņas valstībā iekļuvusi maza meitene, ja vien strazds nemelš niekus.

To stāstīdama, viņa izvilka no tunikas sīku atslēdziņu, ar kuru pieklauvēja pie sienas. Spoguļa virsdaļa noslīdēja lejā, un atklājās dzelzs kāpnes.

— Kāp lejā, — viņa piebilda. -— Apakšā tu ieraudzīsi vecu ābeli, kas tev parādīs taciņu uz kvieša namiņu. Kviesis ir mans labākais draugs. Ļoti labsirdīgs. Tas tevi paslēps tik ilgi, kamēr atgriezīšos un uzmeklēšu tevi, lai aizvestu virszemē.

Aiz pateicības es apskāvu Zaļpelēko. Man ietrīsējās balss aizkustinājumā. Tikko es biju nokļuvusi uz kāpnēm, spoguļa augšdaļa atkal pacēlās.

Tas mani varbūt uz visiem laikiem nošķīra no vienīgās būtnes, kas varētu mani aizsargāt.

Pazudusī

Kā es biju vīlusies, kad, nokāpusi lejā, neatradu veco ābeli! Manā priekšā pašķīrās trīs ceļi. Pa kuru doties? Ja es apmaldīšos, varu aiziet bojā.

Mani pēkšņi pārņēma šausmas. Uz labu laimi sāku skriet pa vienu no tiem, it kā man pakaļ dzītos dārznieka Gijoma suns. Pēc dažām minūtēm ieraudzīju grāvmalā sēžam mazu ziediņu. Atkal atausa cerības, es apstājos un stomīdamās jautāju:

— Vai jūs nezināt, kur atrodas vecā ābele?

— Ak mana māte? Viņa tika steidzīgi izsaukta pie valdnieces, un es nezinu, kad atgriezīsies…

— Ļoti slikti… Bet varbūt jūs man varētu parādīt ceļu uz kvieša mājiņu?

— Es to nezinu. Kādēļ jūs nevarētu kādu laiciņu pagaidīt? Mana māte drīz pārnāks. Ja tikai nebūs noticis kas ļauns…

Izdzirdot šos vārdus, man atkal gribējās bēgt. Tomēr likās bīstami skriet, kur pagadās, un, pārvarējusi bailes, es nosēdos blakus ziediņam.

Ziediņš vēra diedziņā rasas lāses, kas mirdzēja zālē, un laipni man piedāvāja:

— Vai jūs negribētu savērt krelles?

— Jā, — es atbildēju, — kādēļ gan ne?

Mani pirksti tik ļoti drebēja, ka es nespēju uzvērt nevienu lāsīti. Tikko kādu biju satvērusi, tā notecēja zemē. Nekādi netiku gudra, kā gan puķīte varēja tik veikli rosīties. Viņas pērļu virkne drīz vien bija gatava, bet es pat nebiju lāgā iesākusi. Ziediņš pamanīja, cik es esmu tūļīga, un, tā kā viņa māte vēl arvien nerādījās, sacīja:

— Domāju, ka jūs varētu aprunāties ar ķiršu kokiem, kurus satiksiet aiz ceļa līkuma. Viņi droši vien zina, kur atrodas kvieša namiņš.

— Varētu jau pamēģināt, — es atbildēju.

Pateicu paldies par labo padomu un metos skriet.

Ķiršu koki, pamanījuši mani, saskrēja apkārt. Kad es jautāju, kur ir kvieša namiņš, tie sāka smieties pilnā kaklā. Tad kāds sastostījās:

— Kvieša namiņš? Ej pajautā Cepures māmuļai…

— Bet es viņu nepazīstu.

— Protams! Šajā zemē taču nemēdz zaudēt…

— Ko nemēdz zaudēt?

— Es saku — nemēdz zaudēt galvu ar cepuri…

Samulsu un sāku šaubīties, vai uzdot vēl kādu jautājumu. Tad pamanīju, ka ķiršu koki turēja rokās liķiera pudeles.

«Tavu bēdu!» Es nopūtos un nodomāju: «Viņi ir piedzērušies.» Es jau gribēju aiziet, te stostīgais ķirsis sagrāba mani un uzsvieda gaisā.

Es būtu nositusies, ja viņa kaimiņš nebūtu mani saķēris savās rokās. Cerēju, ka nu tikšu vajā, bet tas savukārt uzmeta mani gaisā vēl augstāk. Šoreiz iekliedzos aiz bailēm, un nu ķirši smējās vēl skaļāk. Labu laiciņu tiku mētāta pa gaisu. Kad beidzot pēdējais ļāva man nostāties uz zemes, es jutos tik sagumzīta, it kā būtu piekauta ar nūju. Pēc tam, galīgi aizmirsuši mani, ķiršu koki atsāka žūpot, un es raudādama aizbēgu.

Pagāju garām divām pienenēm, kas sēdēja uz akas un spēlēja kārtis. Ieraugot manu saraudāto seju, tās sāka mani mierināt. Viņas bija pārlieku iejūtīgas un maigas, tāpēc atzinos, ka Zaļpelēkā sūta mani uz kvieša namiņu un es baidos no Floras, kura, ieraugot svešu meiteni, esot ļoti dusmīga.

— Kvieša namiņš! — tās iesaucās. — Tāda šeit nav. Tu tīšām esi izvēlējusies visbīstamāko ceļu, kur patrulē valdnieces sardze.

— Ja tevi ieraudzīs sargi, tev būs beigas.

— Ak vai! Ak vai! Ko darīt?

Viņas samulsušas saskatījās un pat neuzdrīkstējās dot kādu padomu.

— Ak vai! Glābiet mani! — es lūdzos. — Ekselence jums par to atlīdzinās. Palīdziet!

Izmisusi turējos pie viņu apģērba. Abas īsu mirkli apspriedās, pēc tam lielākā pienene sacīja:

— Mēs riskējam ar savām galvām.

Tomēr manas asaras tās aizkustināja. Pienenes apsolīja palīdzēt un nolaist mani akā, tad es nokļūšot apburtā mežā. Tur dzīvojot kurmis Melnmaigais, Zaļpelēkās labākais draugs, tāpēc es labprāt piekritu šim priekšlikumam.

— Bet kā lai tur nokļūstu? — es jautāju. — Te taču nav ne spaiņa, ne virves.

Viņas uzmodināja kaķi, kurš gulēja uz akas vāka un kuru es aiz lielā satraukuma vēl nebiju pamanījusi. Nekad nebūtu noturējis šo melno kamola par kaķi, jo ap to bija apvīta gara, kupla virve. Šī virve bija viņa aste, vairāk nekā piecus metrus gara.

— Celies. Griplap, žiglāk! Žiglāk! Ir apdraudēta mazās meitenes dzīvība! — sauca pienenītes.

Melnais kaķis tūdaj aptina asti ap režģiem un apskāva mani. Abas pienenes sāka griezt virtuli, un es lēnām nolaidos tumsā.

— Paliec sveika! Laba ceļa vēju! — atvadoties novēlēja kaķis.

Tikko runcis bija uzrāpies augšā, es sadzirdēju, ka akai aulekšiem tuvojas zirgi. Tie apstājās pie grodiem, un barga balss jautāja:

— Vai neesat redzējuši meitenīti rūtainā priekšautiņā?

«Nu ir beigas. Tomēr atraduši, es nodomāju. Jutu, ka asinis sastingst dzīslās.

— Nē, mēs nevienu neesam redzējušas, — skanēja atbilde.

— Man apgalvoja, ka viņa esot nākusi pa šo ceļu. Vai jūs zināt, kādas briesmas jums draud, ja nerunāsiet taisnību?

Iestājās ilgs klusums. Es aizturēju elpu.

— Mēs nevienu neesam redzējušas, — kori atteica pienenes.

Un dipoņa attālinājās.

Savāds zirneklis

Vienā no šīs akas sienām, kas nepavisam nebija mitra, atradās sapuvušas durvis, un. kaut cik atguvusies no izbailēm, es iegāju pa tām Nokļuvu nelielā, tumšā apakšzemes tuneli. Tā vienu galu nosedza zirnekļu tikls, un aiz tā, šķita, rēgojās bezdibenis.

Tā bija īsta ūdens tvertne, jo es dzirdēju šļakstienus, it kā tur kāds peldētu.

Pēkšņi no bezdibeņa izlīda milzīgs zirneklis un ierāpoja tikla vidū. Zirneklis bija tērpies skafandrā, un, kamēr es pārbiedēta viņu klusēdama vēroju, tas noskrūvēja kasku un nometa zemē.

— Kas tevi sūtīja šurp? — viņš uzkliedza nelabā balsī.

Es biju tik satraukta, ka bailēs stomīdamās atbildēju uz labu laimi:

— Ekselence Zaļpelēkā, cienījamais…

To dzirdot, zirneklis atmaiga un sacīja:

— Savādi, ka Ekselence tev atļauj ieiet apburtā mežā.

— Man jānokļūst pie viņas labākā drauga kurmja Melnmaigā, — es paskaidroju.

— Jo ļaunāk. Lai tiktu pie Melnmaigā, jāiet cauri labirintam. Gandrīz visi tur mēdz apmaldīties un mīklainā kārtā nokļūst brīnumu alā, kur pats princis Pavasaris dāvā ziediem dzīvību. Flora bargi soda ikvienu, kurš mēģina uzzināt ziedu dzimšanas noslēpumu.

Viņa vārdi mani ne visai iepriecināja, tomēr labāk jau izmēģināt laimi labirintā nekā maldīties tālāk pa šo ceļu.

«Ja atradīšu Melnmaigo, būšu glābta,» es nodomāju un atbildēju:

— Varat būt mierīgs, godājamo zirnekli, gan jau es ceļu atradīšu.

Es biju par to pilnīgi pārliecināta, jo atcerējos, ka, iegājusi svētku tirdziņa labirintā, vienmēr galu galā atradu izeju.

— Var jau gadīties, — atbildēja zirneklis. — Tomēr es negribētu, lai mani krāptu, tāpēc uzdošu tev vienu mīklu. Ja tu uzminēsi to, tad tevi patiešām sūtījusi Ekselence Zaļpelēkā un tu iekļūsi apburtā mežā.

— Kā vēlaties, godājamais, — es atbildēju un nobālēju, jo mīklu minēšanā man nekad nav veicies.

— Kas tā ir par puķi, — jautāja zirneklis, — kuras ziedlapas atdzimst katru dienu un kura daiļumā pārspēj mūsu valdnieci?

— Tā ir saule! — es iesaucos, jo tūdaļ atcerējos, ar kādu sajūsmu puķes runāja par sauli.

Zirneklis bija pārsteigts par atjautīgo atbildi, taču to neizrādīja, norāpās no tīkla un paņēma savu skafandru.

— Tātad jūs dzīvojat šajā dzelmē? — es nedroši jautāju.

— Jā, es uzmanu jaunās ūdensrozes, kuras ir ļoti nerātnas. Viņas allaž grib pacelties virs ūdens, bet tas ir kaitīgi, iekams viņas vēl nav pieaugušas.

To sacīdams, zirneklis atraisīja zīda virvi, kas bija aptīta fetn ap vēderu. Tad piesēja abus galus pie velves, lūdza mani iesēsties paštaisītajās šūpolēs un iešūpoja.

Pārsteigta un nobijusies es šūpojos, kamēr manas kājas pieskārās zirnekļa tīkla vidum. Piepeši tiku iesviesta tukšumā un, pirms vēl paguvu atjēgties, kas noticis, mīksti novēlos uz bieza sūnu paklāja.

— Vai tu nesasities? — reizē jautāja vairākas nedrošas balsis.

Ar izbrīnu aplūkoju paklāju, kas bija veidots no tūkstošiem sūnu gabaliņu, dzīpars blakus dzīparam kā karavīri, visi saspiesti kopā tik cieši, ka starp tiem nepietiktu vietas pat, kur nokrist adatai. Sūnas bija sadevušās rokās, lai būtu vairāk spēka. Sūnu maigās acis jautājoši pievērsās man, un es tām pateicos par pūlēm.

— Iekritu kā mīkstos pēļos, — es sacīju.

— Mēs esam laimīgas, ka varam pakalpot Ekselences draudzenei, — viņas atbildēja korī.

Tās, kas atradās zem manis, pārgurušas elsa, un es piecēlos, lai tām būtu vieglāk.

Es atrados uz celiņa, kas veda tieši uz apburto mežu, jo turpat bija ceļa stabs, kura bulta rādīja pa kreisi. Tā kā es tomēr baidījos nolabirinta, nolēmu lūgt padomu sūnām.

— Tev jāuzmanās, lai neapmaldītos, — tās atbildēja. — Melnmaigajam patīk drošas un mierīgas paslēptuves, un tas mēdz parādīties ļoti reti. Labākais līdzeklis, kā viņu atrast, ir apjautāties dzeltenajiem gliemežiem, kurus tu satiksi ceļā. Nekad neuzticies zilajiem. Tie tevi aizvedīs uz brīnuma alu un nonāvēs.

— Ai, paldies, paldies par visu! — es pateicos vēlreiz un droši devos ceļā.

Apburtais mežs

Tā es drīz vien nokļuvu apburtā mežā. Visapkārt zaigoja krēslaina mēness gaisma. Likās, ka starp kokiem pakarinātas spuldzes, jo stumbri vizēja. Tie bija gan zili, gan sārti, gan dzelteni, un to atspulgi, saplūstot kopā, radīja tik smalkus krāsu toņus, ka šķita pasakaini. Kā zelta lāses līņāja bišu lietus.

Lapotnēs šūpojās daudz ziedu. Vieni dziedāja, citi ar sudraba diegiem izšuva greznus tērpus. Ziedi bija caurspīdīgi, it kā to ķermeņi būtu veidoti no gāzes. Muguras rotāja smalki spārni, un tie visu laiku viegli lidinājās, brīžiem laidelējās no viena koka uz otru, kā vien pašiem patika, lēca no zara uz zaru veiklāk par vāverītēm vai arī nolaidās uz zemes viegli kā putni.

«Vai tā būtu puķu paradīze?» es sev jautāju. «Puķes te līdzinās apburtām fejām!…»

Es veltīgi mēģināju pievērst sev viņu uzmanību. Tās mani neredzēja un nedzirdēja. Pēkšņi es ievēroju, ka esmu apmaldījusies. Centos nokļūt līdz mežmalai, bet visu laiku gan pa kreisi, gan pa labi, gan priekšā, gan aiz muguras, sarindojušies priekšzīmīgā kārtībā, vizēja tie paši zilie, sarkanie un dzeltenie koki. Varētu likties, ka tie, kam biju pagājusi garām, ir atkal nostājušies man ceļā. Mani jau bija pārņēmis izmisums, te pēkšņi ieraudzīju zemē pie kāda stumbra dzeltenu gliemezīti.

Tūdaļ atcerējos, ko man bija pamācījušas sūnas.

— Piedodiet, — es sacīju, — esmu dzirdējusi, ka jūs zinot, kur dzīvo kurmis Melnmaigais.

— Lai nokļūtu pie viņa, vispirms jāieiet labirintā, bet tas ir diezgan tālu no šejienes, — gliemezis atbildēja. — Ja vēlaties, varu jūs tur aizvest.

Gliemežnīcā bija mazs būrītis, un es iekāpu tajā. Pēc tam gliemezis lūdza, lai es satveru smalkās pavadas, kas bija piesietas pie viņa ragiem.

Gliemezis klusi šļūca uz priekšu, gar abām pusēm slīdēja koki gluži kā gar ejoša vilciena vagona logu.

Labirinta ieeju sargāja līdz zobiem apbruņotas efejas. Tās paklausīgi atkāpās sāņus, tiklīdz es pieminēju Ekselences Zaļpelēkās vārdu.

— Esiet uzmanīga! — atvadoties brīdināja dzeltenais gliemezis. — Tur ir simts istabu, un katrā no tām četrdesmit durvju. Lai kādi brīnumi notiktu jūsu acu priekšā, sargieties par tiem izrādīt jebkādu interesi. Niecīgākā izklaidība, un jūs bez žēlastības tiksiet iznīcināta. Pirmajā telpā atveriet septītās durvis pa kreisi, otrajā — deviņpadsmitās durvis pa labi, trešajā — trīspadsmitās pa kreisi, ceturtajā — piektās durvis atkal pa kreisi. Šķērsojiet piekto telpu taisnā virzienā. Tieši tur mitinās mūsu godājamais kurmis Melnmaigais.

Viņš man lika vairākas reizes atkārtot šos norādījumus un pēc tam novēlēja labu veiksmi.

Es devos uz priekšu un, trīcēdama aiz satraukuma, iegāju labirintā. Pirmajā telpā zirņu ziedi un pupas šāva ar loku. Es droši virzījos uz septītajām durvīm pa kreisi.

Otrajā telpā vesels dārzeņu bars pulcējās ap gurķi, kurš dziedāja akordeona pavadījumā.

Tomāti smaidīja, atbalstījuši galvas uz pētersīļu liesajiem pleciem, selerijas smagi šūpoja galvas taktī, bet aizmugurē sparģeļi slējās uz pirkstgaliem, lai labāk varētu redzēt.

Kāposti bija aiz labsajūtas pievēruši acis, kartupeļi nolikušies slīpi, lai nepiekustu, zirņu pākstis sapņaini glaudīja ūsas.

Es biju jau noskaitījusi līdz deviņpadsmitajām durvīm zāles labajā pusē, kad jokdaris sīpols uzsauca:

— Tomātu zupa! Tomātu zupa!

Visi dārzeņi, kas nepieciešami tomātu zupai, trakā steigā saskrēja barā un cieši apskāvās.

Izcēlās tāds tracis, ka es vienā mirklī aizmirsu durvju skaitu, līdz kurām biju tikusi. Vajadzēja atsākt no jauna, bet durvis, pa kurām ienācu, šķita tik ļoti līdzīgas pārējām, ka nevarēju atšķirt pareizās.

Tad es iegāju otrajā telpā, kur puķes spēlēja dambreti. Anemones, sadevušās rokās, veidoja dambretes laukumu. Dzeltenie gliemeži vienā pusē un zilie otrā bija dambretes kauliņi.

Partija tika spēlēta saspringtā klusumā, un, tā kā es esmu kaislīga dambretiste, pilnīgi neapzinoties piegāju klāt. Es biju aizmirsusi visus norādījumus un pēc kādas partijas pat uzsāku strīdu ar zilo gliemezi, taču, pamanījusi viņa ļauno skatienu, tūdaj atcerējos, ka man draud briesmas.

— Laimīgu ceļu! — viņš sacīja. — Jūs dodaties pretī mūžīgiem sniegiem!

— Jā, — es skumīgi atteicu, — šis labirints nav bezgalīgs. Gan jau atradīšu Melnmaigo.

Es iegāju pirmajā gaitenī, kas pagadījās ceļā. Pēc spēja pagrieziena es pēkšņi atrados durvju priekšā, uz kurām dzirkstīja ugunīgs uzraksts:

DRAUD NĀVE!

Cik ātri vien kājas nesa, es steidzos atpakaļ uz iepriekšējo istabu, izgāju cauri desmit divdesmit gaiteņiem, bet visur bija priekšā durvis ar to pašu uzrakstu:

DRAUD NĀVE!

Es sapratu, ka esmu iesprostota labirintā, piere pārplūda aukstiem sviedriem. Ja es nevarēšu izkļūt pa kādām no šīm durvīm, tad bezgalīgi maldīšos no vienām pie otrām, kamēr aiziešu bojā no bada un pārguruma. Es pirmo reizi aptvēru, ka varbūt nekad vairs neredzēšu māti, un izmisumā atgrūdu baismīgās durvis.

Brīnumu ala

Īsu mirkli es izjutu gan bailes, gan svinīgumu kā dievnamā. Ne jau tādēļ, ka ala, kurā biju iegājusi, līdzinājās kapellai ar mozaīkas logiem, kas laistījās maigās krāsās, un pīlāri bija izgreznoti ar ziedu attēliem, bet gan tādēļ, ka pat gaiss, ko es ieelpoju, šķita noslēpumains. Abās pusēs, kur slējās pīlāri, stāvēja dzelzs lādes ar sarežģītām atslēgām, un klusums bija tik dziļš, ka es sadzirdēju pat savas sirds pukstus.

«Kādēļ,» es sev jautāju, «lai man šeit draudētu nāve? Es taču neredzu it nekā tāda, kas man draudētu. Pat akmeņi te šķiet maigi kā samts.»

Es jau gribēju doties tālāk, lai aplūkotu alu, te pēkšņi atvērās kādas durvis sienā, un pa tām izbira vesels bars mājas gariņu. Visi bija ģērbušies cieši pieguļošos, zaļos triko treniņtērpos, katram uz muguras bija caurspīdīgi spāmiņi.Tie derēja vienīgi, lai viņu gaitu padarītu graciozu, ja viņi, pārvarot lielākus attālumus, spertu platus soļus.

Viņi staigāja šurpu turpu, garām, nepievēršot man ne mazāko vērību. Es varēju tos apbrīnot, cik vien tīk. Gariņi slīdēja pa telpu un vēra vaļā lādes. Vienā bija apģērbi, kas atgādināja augu lapas, otrā—visādas krāsas un formas ziedlapiņas, citās — ziedputekšņi, mazas sakņu kājiņas vai daiļi kātiņi ar rociņām. Valdīja traka rosība. Gariņi veikli vāca kopā jaunas puķes, pēc tam sakārtoja rindās uz marmora plāksnēm, kur tās palika stāvam nekustīgas kā lelles. Piepeši gariņi pārtrauca darbu un pagriezās pret durvīm, kas izskatījās greznākas par citām. Virs tām mirdzēja zvaigzne.

Ienāca jauneklis. Es jutos tik laimīgi, redzēdama, ka viņš pasmaida. Jauneklis bija ģērbies apmēram tāpat kā gariņi — zaļā, pieguļošā samta tērpā. Ap pleciem izrakstīts apmetnis, galvā dārgs zelta kronis. Viņa matu cirtas bija tik gaišas, ka atgādināja saules starus.

«Tas ir princis Pavasaris,» man tūdaļ iešāvās prātā.

Viņš tuvojās marmora plāksnēm, saudzīgi paņēma kādu trauslu ziediņu, kuru te bija nolikuši gariņi, un sacīja:

— Kā redzu, rudzpuķu mums nav.

Vecākais strādnieks paklanījās. Princis piegāja pie klints un piesita ar delnu. Izšļāca avots, un viņš iegremdēja tajā puķes svinīgi pavēstīdams:

— Flora tev dāvā dzīvību!

Jaunā rudzpuķe tūdaļ atdzīvojās un klusi iekliedzās. Princis Pavasaris šķita sajūsmināts par šo iespēju dāvāt kādam dzīvību un aizgrābts aplūkoja maigo radījumu, kas ķepurojās viņa plaukstā.

Mājas gariņi, sastājušies virknē, sniedza viņam puķītes kuras viņš citu pēc citas mērcēja dzīvības avotā. Ieradās vīteņaugu rinda medicīnas māsu halātos. Katrs paņēma uz rokām mazu rudzpuķi un izgāja pa kādām baltām durvīm. Mani pārņēma īstas šausmas. Atcerējos zirnekļa baismīgos vārdus. Biju redzējusi ziedu piedzimšanas noslēpumu un droši vien pelnījusi nāvi. Man šķita — kāds mani novēro, un es spēji apgriezos.

Domāju vienīgi par bēgšanu, aši izslīdēju no alas un sekoju kādai efejai, kas dziedāja šūpļa dziesmu, lai iemidzinātu jauno rudzpuķu ziediņu, kas bija tai uzticēts.

Uz pilsētu

Es sekoju efejām pa garu ielu, kas vijās starp milzīgām klintīm. Efejas soļoja lēni cita aiz citas, un, tikko kāda no mazajām rudzpuķītēm ieraudājās, tās nodziedāja kori šūpļa dziesmiņu, kuru arī es vilku līdzi:

— Dusi saldi rokās drošās,

Piever acis zilās, košās,

Zilās, zilās, košās.

Debess tālē maigi zilā

Bezdelīga spārnus cilā,

Viņas atspulgs mirgo.

Bezdelīga zilgmē laistās,

Bet par bezdelīgu skaistāk

Mirdz tev acis zilās.

Bezdelīga zilgmē laistās,

Bet par bezdelīgu skaistāks

Ir tās atspulgs zilais.

Pēkšņi klintis, kas pacēlās ielas abās pusēs, saplaka. Iznira nami, un likās — to kļūst arvien vairāk. Tie izskatījās kā porcelāna vāzes. Kad kāda efeja iegāja vāzē, es nopratu, ka ikviena rudzpuķīte tā atrod sev mājas.

Jo tālāk mēs gājām, jo nami kļuva augstāki. Daži laistījās visās varavīksnes krāsās kā gliemežnīcas, citi vizuļoja kā zīda audums. Kāda zvaniņu meitenīte, kas adīja pie loga, mani laipni sveicināja, un es tai atbildot pamāju ar roku.

Pamazām iela it kā atdzīvojās. Margrietiņas vizinājās uz dzelteniem vienriteņa velosipēdiem, kas drāzās uz priekšu kā bultas. Zemes vēzis stūma rokas ratiņus, kas bija piekrauti ar medus podiem. Tulpes nesa uz galvām glītus grozus ar pārtiku. Bet vislielāko pārsteigumu piedzīvoju tad, kad nokļuvu Zelta Ziedlapu ielā, kur norisa visdzīvākā tirdzniecība pilsētā.

Visur veikali ar visdažādāko pārtiku! Gaļas tirgotavu letes piekrautas ar zeltītām kotletēm, raibām desām, pakavveida sutinātu teļa gaļu, oranžām lentēm apsietiem cīsiņu sainīšiem, spožiem cepešiem un karbonādēm kā ozola lapas. Šī gaļa bija iegūta no fantastiskiem dzīvniekiem, jo es redzeju uz fajansa paplātēm to caurspīdīgās aknas un sirdis, kas bija vieglas kā gaisa baloni. Magones, kuras graizīja gaļu, nebija notašķījušās kā miesnieki pie mums, bet līdzinājās māksliniecēm, kas, noziedušās ar krāsām, smaidīja kā bilžu grāmatās. Piena veikalos rosīgās sniegpulkstenītes pārdeva ar zvaigznītēm izraibinātas olas, pudeles ar zaļu pienu, visdažādākos sierus. Pilsētā bija pat frizētava ar lielu izkārtni virs durvīm:

ILGVIĻŅI

NEĻĶĒM UN KRIZANTĒMĀM

Vēl tur bija gan rotaslietu, gan parfimērijas, gan galantērijas veikali un tā tālāk, un tā joprojām. Satraukta aiz ziņkāres, es skraidīju pa ielām un gandrīz nokļuvu zem autobusa. Tas līdzinājās tam autobusam, kurā biju braukusi caur tuneli Ekselences pavadībā. Es nekad nebūtu iedomājusies, ka šie garie kāpuri, kas bija pārpildīti ar ziediem, varētu tik ātri braukt. Tomēr vislielāko pārsteigumu man sagādāja lielie automobiļi un mehāniskie medību suņi, kas sāka joņot ar pilnu jaudu, tiklīdz tika iedarbināts motors. Es biju tik pārsteigta par šīm izdarībām, ka uzgrūdos kādai puķei, taču visu laiku jutu, ka esmu izsalkusi. Brīžiem pat uznāca vēdergraizes.

«Pulkstenis droši vien jau ir divi pēc pusdienas, ja esmu tik izsalkusi,» es nodomāju.

Cik es biju priecīga, kad ieraudzīju uz ielas olveida namu ar izkārtni:

RESTORĀNS

PAR VELTI

Es iegāju un apsēdos pie galda. Tur bija ne tikai lauku magones, margrietiņas, ērkšķrozes, cūkpienes, saulgriezes un ceriņi, bet arī daudz tādu puķu, kādu nekad nebiju redzējusi mūsu mājas tuvumā. Visiem šeit bija laba ēstgriba, bet es veltīgi meklēju ar acīm oficiantu vai restorāna saimnieku.

Sāku jau uztraukties, ka neviens mani neapkalpos, bet tad man blakus atskanēja balss:

— Ko jūs vēlaties, cienījamā?

Domāju, ka noģībšu aiz bailēm, jo neredzēju neviena cilvēka. Balss atkārtoja jautājumu, un tad es pamanīju, ka tā nāk no galda, kas atradās man tieši pretī.

— Gribēju iesākumam mazliet zupas, — es nomurmināju.

— Izvēlieties pati, — galds atbildēja. — Ir mārīšu zupa, skrejvaboju zupa un īstu pērļu zupa.

Es, protams, nekad nebiju tādas ēdusi. Mani pārņēma šaubas.

— Ņemiet mārīšu zupu, — atbildēja galds, — tā ir pati labākā šajā namā.

— Jā, lūdzu, — es atbildēju uz labu laimi.

Galda virsma tūdaļ noslīdēja, un parādījās kārdinošs siltas zupas trauks. Zupa garšoja lieliski. Mārītes peldēja pa virsu, bet es nespēju nevienu iesmelt karotē. Kad trauks bija izēsts, redzēju, kā tās visas atpleta spārnus un aizlaidās, salikdamas:

— Paldies, cienījamā, ka izvēlējāties šo ēdienu.

Un tūdaļ galds atkal jautāja:

— Ko jūs gribētu vēl, cienījamā? Varat dabūt zeltainbrūnas kotletes, vinegretu, vārītu gaļu un paradīzes kraukšķus.

Es izvēlējos zeltītās kotletes. Nekad nebiju iedomājusies, ka tās varētu būt tik garšīgas. Notiesāju trīs porcijas, pēc tam nogaršoju kraukšķošos paradīzes cepumus. Saldajam ēdienam galds man pasniedza «ziedu skūpstu». Iztēlojieties cukurotu turziņu ar saldējumu, kas pārziests ar krēmu un smaržīgu medu. Tas tiešām bija kā īsts skūpsts, kas maigi glāstīja lūpas un veldzēja sirdi.

Pārsteigumu man sagādāja arī galds, kurš, tikko es piecēlos, pateicās par to, ka biju apsēdusies iestiprināties tieši pie šī galda.

Pēc tam es izgāju laukā un klaiņoju pa ielām. Jutos mazliet nogurusi, jo biju par daudz ieēdusi. Ielu krustojumā ieraudzīju skudru baltā ķiverē. Tā regulēja satiksmi. īsu brītiņu es apbrīnoju laipnību, ar kādu kārtības sargi gādāja par gājējiem, un devos pie skudras. Viņa droši vien labprāt man parādīs ceļu uz kvieša namiņu, kur es cerēju pagaidām patverties.

Tikko skudra ieraudzīja mani, viņa vairākkārt pagrozīja galvu uz pleciem. Tas radīja tik briesmīgu troksni, it kā reizē maltu tūkstoš kafijas dzirnaviņas. Visi ļaudis apstājās, un skudra, steigdamās pie manis, kliedza:

— Mazā meitene! Mazā meitene! Redziet, kur ir mazā meitene, kuru meklēja valdniece!

Vesels bars puķu tūdaļ metās man virsū. Bailes mani spārnoja, un es ātri aizdrāzos tām garām. Atkal atskanēja skudras čirkstēšana, un nu es sapratu, ka visi pilsētas kārtības sargi dzenas man pa pēdām. Puķes, kurām es biju paskrējusi garām, sākumā tikai brīnījās un noskatījās man pakaļ, bet pēc tam piebiedrojās vajātājiem, un drīz mani vajāja vesela puķu jūra.

Tagad es nožēloju, ka biju tik daudz ēdusi. Man sāka durstīt sānos, un es jutu, ka ilgi vairs nevarēšu tik ātri skriet. Kad biju aizskrējusi labi tālu, pēkšņi nolēmu pielietot viltību un paslēpties kādā sānielā. Bet nu man izgāja pavisam slikti. Šī ieliņa beidzās ar strupceļu, un vajātāji kliegdami brēkdami mani satvēra. Divas skudras iegrūda mani kādos ratos, ieslēdza un ātri aizveda projām.

Flora

Rati ripoja ilgi, un, kad skudras mani ieveda vijolīšu alā, tad vaigi man mirka vienās asarās. Mans skumīgais noskaņojums nepavisam nesaskanēja ar rosību, kāda šeit valdīja. Lielā steigā tika darinātas vītnes, ieskrūvētas spuldzes, tīrīti spoguļi, kaisīts zelta pūderis. Ekselence Zaļpelēkā nebija melsusi niekus, patiešām tika rīkota vijolīšu atvadu balle.

Zāles dziļumā dārgakmeņos dzirkstīja tronis, un kārtības sargi pieveda mani pie šī troņa, kurā vēl neviens nesēdēja.

Tikko gatavošanās bija beigusies, gaisā nodunēja varena balss:

— Lai dzīvo Flora! Lai dzīvo valdniece!

Ienāca vaboles sudraba bruņās, zelta ķiverēs, sastājās ierindā un izveidoja ar saviem pīķiem mirdzošu sienu. Tad parādījās Flora. Šķita, ka alā uzlēkusi saule. Viss laistījās priecīgā gaismā. Flora uzlūkoja ar savām skaidrajām acīm puķes un bija tik daiļa, ka, viņai paejot garām, sirds sāka gavilēt. Tērps ar garo šlepi viļņojās un čaukstēja, un šķita, ka valdniece soļotu pa zvaigznēm piekaisītu gravu.

Visu apjūsmota, Flora piegāja pie troņa, un tauriņi, kas pavadīja valdnieci, nāca viņas priekšā paklanīties un pēc tam iejuka vijolīšu barā.

Piepeši viņa pamanīja mani. Šķita, ka mākonis aizēnotu viņas vaigu.

— Beidzot viņa ir atrasta! — tā iesaucās un rādīja uz mani.

— Kāpēc bija jātērē tik daudz laika, kamēr atrada šo skuķi?

Skudras man blakus trīcēja un neuzdrošinājās atbildēt. Tad viņa uzrunāja mani:

— Ar kādām tiesībām tu atrodies manā valstī?

— Jūsu Majestāte, — es sacīju aizsmakušā balsī, — gundega pļavā mani ielūdza, un es domāju, ka drīkstu šo ielūgumu pieņemt.

— Gundega! Gundega! Premjerministre, Ekselence Zaļpelēkā, man jau šo to par viņu pastāstīja. Bet es nespēju ticēt, ka vienkārša puķe būtu uzdrošinājusies piesavināties tādas tiesības. Atvediet šurp Ekselenci!

Ienāca varde, kas visu laiku bijusi man tik mīļa pavadone.

Viņas rokas bija iekaltas dzelžos, un viņu apsargāja sešas skudras baltās ķiverēs. Kaut arī kritusi nežēlastībā, varde tomēr nebija zaudējusi cieņu un bez mazākām dusmu pazīmēm sejā sveicināja valdnieci.

Es sapratu, ka esmu pazudusi.

— Jūsu izteikumi saskan, — valdniece. uzrunāja Zaļpelēko, — bet tas vēl nenozīmē, ka runājat patiesību. Par nelaimi, gundega, kura sargāja ziemeļu vārtus, apmēram pirms nepilnam divām stundām tikusi noplūkta. Krauklis veltīgi meklēja gundegu pļavā, un nav šaubu, ka cietsirdīgā meitene to aizmetusi projām.

Šajā brīdī zāles dzijumā izcēlās kņada, un es ieraudzīju divas melnas vaboles, kas spraucās caur vijolīšu pūli. Uz nestuvēm gulēja gundega, kas šorīt tika sakropjota. Tā mani pazina, jo, kad ieraudzīja mani, tās sejā pavīdēja sāpīgs smaids. Vaboles nolika slimnieci troņa piekājē.

Gundega gribēja runāt, bet vārdi skanēja tik klusi, ka valdniece nokāpa no troņa, nometās cejos un maigi pacēla tās galvu.

Bija vajadzīga milzīga piepūle, lai gundega izdvestu vārdu pār lūpām. Savainotajām krūtīm pietrūka elpas, un pēc dažiem vārdiem gundega sabruka. Uz nestuvēm gulēja līķis.

Žēlas vaimanas pāršalca telpu, un Flora, dziji satriekta, uzkāpa atpakaj savā tronī un sēdēja tur ilgi, domās iegrimusi.

— Aiznesiet, — valdniece pavēlēja. — Un lai Ekselence Zaļpelēkā ieņem vietu man blakus!

Skudras steigā atbrīvoja vardi, un tā, tikpat mierīgi kā parasti, vēlreiz paklanījās valdniecei, sacīdama:

— Sirsnīgi pateicos Jūsu Majestātei par uzticību, kuru viņa man dāvā, aicinādama atpakaj savā postenī. Starp citu, tā nav pirmā reize, kad mūs svētī Viņas laipnība. Un tādēj es atļaujos lūgt žēlastību mazajai Annijai, kas vienīgi savas labās sirds dēļ ir iejaukta šajā dēkā.

— Es gribētu, — sacīja Flora, — atcelt nāves sodu, kuru biju viņai piespriedusi. Tomēr nav iespējams, ka viņa atgrieztos virszemē. Viņa dabūjusi zināt puķu dzimšanas noslēpumu, kuru ļaudis nekādā gadījumā nedrīkst zināt. Pēc šiem vārdiem es gandrīz paģību aiz bēdām un ievaidējos:

— Māmiņi Māmiņ!

Šie vārdi tika izteikti ar tādām sirdssāpēm, ka Floras acīs pavīdēja izbailes.

— Ko tu sauci? — viņa jautāja. — Tu laikam neprātīgi mīli šo būtni, ja tik žēli vaimanā.

— Māmiņ! Es gribu redzēt māmiņu!

Man tik ļoti sāpēja sirds, ka nespēju vairs izteikt ne vārda.

— Paskaidro — kāpēc? — vaicāja Flora.

— Nekad Jūsu Majestāte nespēs mani saprast! — es beidzot iesaucos. — Māmiņa ir skaistāka par puķēm, kuras šeit redzu, tā ir saldāka par medu, siltāka par sauli, un tās sirds ir plašāka par šo valsti. Māmiņa! Māmiņa mīl mani tik ļoti, ka nomirs aiz sāpēm, ja mani zaudēs.

Visas puķes pārsteigtas klausījās manos vārdos, un šķita, ka Flora atcels savu lēmumu.

— Lai notiek, ja māmiņa tiešām ir tāda, kā tu saki, es tev pēdējo reizi došu iespēju dzīvot virszemē. Pēc balles tu iesi līdzi pārējām un ziedēsi savā dārzā. Ja tava māmiņa tevi pazīs, tu pārvērtīsies atkal par mazo Anniju. Bet, ja viņa tevi nepazīs, tu atgriezīsies Ziedu valstī un kalposi manā galmā.

Trīs vaboles tūdaļ atnesa uz samta spilvena burvju uzpirksteni, Ekselence Zaļpelēkā to svinīgi uzmauca Florai pirkstā. Valdniece pavēlēja, lai es nostājos pie viņas troņa. Šajā mirklī alas sienas sašūpojās kā niedres vējā. Tālu dziļumā sāka dziedāt koris, un puķes sastinga. Floras acis raudzījās manējās, un viņas burvju uzpirkstenis uz manas pieres uzvilka trīs noslēpumainas zīmes. Es jutu, ka no manis aizplūst dzīvība, it kā manā galvā būtu caurums, un es vairs nesapratu, kas notiek visapkārt.

Balle

Kad es atjēdzos, neviens vairs nevarēja mani atšķirt no pārējām vijolītēm. Biju pārvērtusies par pazemīgu puķi un vēl vairāk par citām alku nokļūt virs zemes.

Flora laipni paskatījās uz mani un, sapratusi, ka esmu mazliet apradusi ar savu jauno veidu, pastiepa roku un pasludināja:

— Un tagad lai sākas balle!

Tā bija lieliska balle. Mūzika it kā pacēla visus no zemes, un kājas neviļus sāka dejot. Orķestri piedalījās arī sienāzis, kas uz cauras koka tupeles atdarināja skaņas tik virtuozi, ka vijolītes spiedza aiz prieka. Cikāde ar saviem spārniem spēlēja kastaņetes — kaut kas neiedomājams! — un ods pūta trompeti.

Jaunie tauriņi ļoti pieklājīgi un smalki dancināja vijolītes, kuras maigi piekļāva galviņu pie viņu pleca. Sākās lieliska, sirsnīga draudzība, kas turpināsies arī virs zemes. Es uzzināju — ja tiek noplūkta puķe, ko tauriņš mīlējis, tas aiziet bojā, un jutos ļoti pagodināta, kad tauriņš ar skumīgajām acīm vairākas reizes pēc kārtas uzlūdza mani dejot. Kaut gan man tika pievērsta liela uzmanība, ap dejotājiem vijās blāva prožektoru gaisma un skanēja jautra mūzika, es tomēr jutos ļoti apbēdināta. Nekādi nevarēju pierast pie domām, ka es uz mūžīgiem laikiem varu zaudēt māmiņu. Bieži noslēpos kādā kaktiņā, lai citi neredzētu manas ciešanas. Ar izmisumu raudzījos uz savām sakņu kājiņām, sīciņo kātveida augumu un ļoti šaubījos, vai mana māmiņa spēs uzminēt, ka šī vijolīte ir viņas mazā Annija.

Es priecājos no visas sirds, ieraugot, ka Flora pieceļas. Zālē iestājās dziļš klusums. Viņas balss skanēja neparasti svinīgi:

— Kādā veidā jūs gribat doties uz virszemi? — viņa jautāja vijolītēm, kuru acis iedzirkstījās cerībā, ka tās beidzot ieraudzīs sauli. — Sapņu laivā vai kristāla bumbā?

— Lūdzu, kristāla bumbā, Jūsu Augstība.

— Lai ienes! — pavēlēja valdniece.

Vaboles cienīgi novietoja zāles vidū savādu priekšmetu — gaišu un spožu kā milzīgu ūdens lāsi. Tā gaisma piepildīja visu alu, un priekšmeti mirdzēja un laistījās, it kā pār tiem gāztos gaismas straumes.

Vijolītes sadevās rokās un sastājās ap bumbu aplī, un būs vēl skaistāk, kad šī pavasarīgo ziedu vītne spožajā bumbā šūposies virs bezgalības.

Flora nokāpa no troņa un lēni mums tuvojās. Man likās — viņas vaigs tagad staroja vēl spožāk. Seši tauriņi pieķērās pie viņas garā tērpa apmalēm, un, zvaniem zvanot, viņa izstiepa roku un satrauktā balsī sacīja:

— Es jūs svētīju, mani draugi. Esiet saules cienīgas! Tā gaida jūs virs zemes.

Un cita aiz citas vijolītes gāja pie bumbas, un, jo tuvāk vira jās pie kristāla, jo straujāk izgaroja viņu ķermeņi, un drīz vijolītes pazuda kā nirējas dziļos ūdeņos.

Beidzot pienāca mana kārta. Spoža gaisma apžilbināja man acis, un es aizvēru plakstiņus. Jutos tā, it kā būtu iesviesta tukšumā.

Mātes sirds

Es tūdaļ pazinu savu dārzu. Ierados, lai ziedētu kā vienkārša vijolīte pie pašas taciņas, pa kuru biju tik bieži skraidījusi, būdama maza meitenīte. Laikam bija vēla stunda, jo mūsu ķiršu koka ēna sniedzās līdz pat mājas sienai.

Aiz virtuves loga raudāja mana māte. Ap viņu pulcējās kaimiņienes, un es dzirdēju, kā viņa vaimanā:

— Mans bērns! Mans nabaga bērns!

Nespēju saprast, ko viņai atbildēja šie labie ļaudis, mierinādami nelaimē, jo visi runāja reizē. Tēva lāpsta bija nomesta dārza vidū, un es nojautu, ka viņš pametis darbu, lai dotos mani meklēt.

«Cik neuzmanīga esmu bijusi, ļaudamās ziņkārei. Ja māte mani nepazīs — tad būs beigas. Vecāki bēdāsies visu mūžu.»

Ļaunākais, ka savā jaunajā veidā es nespēju liet ne asaras, ne pateikt kaut vienu vārdu. Mana mazā puķes sirds vai lūza sāpēs, un es domāju:

«Kā gan mana māte, kura kļuvusi vai akla aiz bēdām, spēs iedomāties par nabaga vijolīti dārzā?»

Es biju neglābjami notiesāta. Man vajadzēs atgriezties Ziedu valstī. Es gribēju kliegt, bet nevarēju, jo biju bez balss.

Māte tomēr piecēlās un paskatījās uz dārza pusi, it kā viņa būtu saklausījusi šo mēmo kliedzienu.

— Šķiet, ka Annija mani sauc, — viņa izdvesa. Un ienāca dārzā.

— Nomierinieties! — kaimiņi sacīja un tūdaļ viņai sekoja.

— Tas nav iespējams. Jūs taču redzat, ka dārzā neviena nav.

Māte noraudzījās uz viņiem ar asaru pilnām acīm un īsu mirkli it kā šaubīdamās apstājās uz sliekšņa.

Mani pārņēma bailes, ka māte varbūt pat nepienāks man klāt. Un tomēr manī pamodās neprātīga cerība, un es sāku saukt no visas savas nabaga puķes sirds, taču nespēju izrunāt neviena vārda.

— Es jums saku, ka mani sauc Annija, — atkārtoja māte.

— Viņa sauc mani jau otru reizi.

— Bet es jums apgalvoju, ka neviens jūs nav saucis, — runāja kaimiņi. — Ejiet vien istabā, lūdzu.

Un viņi sačukstējās:

— Nelaimīgā! Aiz bēdām viņa sajukusi prātā.

Tomēr neredzams pavediens lēni atvilka māti pie manis. Varētu sacīt, ka viņa saklausīja mani ar savu sirdi. Tūdaļ viņas roka — viņas maigā roka, kuru es tik labi pazinu, nolaidās pie mana kātiņa.

— Annija mani sauc! Annija mani sauc! Tā ir Annijar — māte atkārtoja, arvien drudžaināk glāstīdama manu ziedlapu vainadziņu.

— Tā taču nav Annija! Tā ir tikai vijolīte, — līdzjūtīgi aizrādīja kaimiņienes. — Jūs taču to nenoplūksiet?

Viņas klusi sarunājās:

— Nelaimīgā! Nelaime viņai atņēmusi prātu.

Bet māte jau mani bija atbrīvojusi. Es tūlīt pārvērtos par mazo Anniju, un, kad atgriezās tēvs, viņš mūs atrada tik cieši apskāvušās, ka viņa skūpsts skāra reizē mūsu abu vaigus.

Kazas

Kādas mazas kazu ganes piemiņai.

Gaiss virmoja pār nobriedušajiem labības laukiem, kur vienmēr sisināja sienāzīši. Pakalnā stāvēdama, es ieraudzīju ciematu cepināmies saulē, un bija tāda svelme, ka man pagura rokas, un es ļāvu noslīdēt zemē kleitiņai, ko biju adījusi savai lellei. Abas kazas elsa un jutās pārāk nomāktas, lai plūktu zāli; tās grozījās manā priekšā un ar lūdzošam acīm raudzījās manī.

Pēkšņi tās abas sāka iet meža virzienā. Citkārt rīkste būtu atgādinājusi, ka uz to pusi doties aizliegts, bet es biju tik gurda, ka ļāvu tām darīt, ko tās pašas grib.

Sākumā kazas plūkāja lapas mežmala, bet, kad tās iegāja mežā, es metos tām pakaj, lai dzītu tās atpakaļ uz pjavu.

Sākās neparasts skrējiens caur biezokni. Varētu domāt, ka abas kazas nolēmušas mani izjokot. Tās izlikās, it kā gaidītu mani, taču ikreiz, kad es tām tuvojos, tās lēkādamas bēga prom, ko kājas nesa. Kad es uz mirkli apstājos, lai atvilktu elpu, pamanīju, ka esmu apmaldījusies. Es nespēju pat iedomāties, ka varētu pamest kazas. Lai gan biju ļoti uztraukusies, es piespiedu sevi tām sekot.

Mežs kļuva arvien tumšāks, un pēkšņi klusumā es sadzirdēju dīvainu gulgošanu, tik spirgtu, tik tīru, ka tā vilka mani ar nepārvaramu spēku.

Likās — arī kazas bija saklausījušas noslēpumaino čaloņu, jo sāka ātri iet tās virzienā… Un piepeši es ieraudzīju kazas nozūdam pakalna alā, it kā tās būtu aprijusi zeme.

Šā pakalna iedobumā atradās ūdens tvertne, kas bija brīnumainā kārtā izcirsta klintī. Starp diviem ar sūnu klātiem akmeņiem tecēja strauts. No šejienes arī cēlās maigā guldzoņa, kas pirmīt bija mani apbūrusi. Tomēr es jutos pārāk uztraukusies, lai baudītu šo daiļumu, jo man taču bija pazudušas kazas. Es ilgi saucu tās vārdā, bet neviena neatsaucās. Šķita, ka pat mežs klusē, lai labāk varētu ieklausīties šajā mūzikā. Vairākkārt apskrēju ap tvertni. Nezinādama, ko iesākt, es sāku raudāt.

Piepeši ieilgušo klusumu pāršķēla skaļa ņaudēšana. Pēc brītiņa ņaudēšana atskanēja jau tuvāk. Izbijusies paslēpos aiz lielā dižskābarža. Biezokni pāršķēla trešais ņaudiens, un viņpus tvertnes parādījās melns kāķis. Biju ļoti pārsteigta, ka tas ir Fino, mūsu kaimiņu runcis. Viņš soļoja daudz uzmanīgāk, nekā parasts. Izģindušās ķepas tikko skāra zemi. Aizdomu pilns tas grozīja galvu gan pa labi, gan pa kreisi.

Runcis apstājās pie avota, zaglīgi paskatījās apkārt un tad ar ķepu uzšļāca ūdeni uz sūnām. Šļakatas pārvērtās par lunkanu, sudrabotu ķirzaku, kura smalkā un griezīgā balsī paziņoja:

— Tu, kas mani uz mirkli atšķīri no manām māsām un saimnieka, pavēli, esmu gatava tev paklausīt.

Fino viņai atbildēja tik klusā balsī, ka es nespēju saprast neviena vārda, un piepeši tas pazuda tikpat noslēpumaini kā manas kazas.

Īsu brītiņu es biju galīgi apstulbusi. Pēc tam man iešāvās prātā doma, ka es varētu rīkoties tāpat kā kaķis. Es pasmēlu saujā mazliet ūdens, un tas pārvērtās par ķirzaku, kas paraudzījās manī mirdzošām acīm un sacīja:

— Tu, kas mani uz mirkli atšķīri no manām māsām un saimnieka, pavēli, esmu gatava tev paklausīt.

— Es gribētu zināt,, kas noticis ar manām kazām.

— Ak, neraizējies par viņām! — tūdaļ atbildēja ķirzaka.

— Tās pašlaik atrodas lielajā meža sapulču zālē. Tur šodien pulcējas tava ciemata dzīvnieki.

— Vai arī es nevarētu piedalīties šajā sapulcē?

— Tu, kas mani uz mirkli atšķīri no manām māsām un saimnieka, pavēli, esmu gatava tev paklausīt. Bet tev jāņem vērā, ka tava klātbūtne izjauks sapulci, jo dzīvnieki aizbēgs.

— Ko man darīt?

— Lielajā meža zālē ir stikla balkons, kurā dzīvnieki neprot ieiet. Tas paredzēts manam saimniekam, ūdeņu princim, kurš pašlaik atrodas izbraukumā. Pavēli, esmu gatava tev paklausīt.

— Labi. Ved mani uz stikla balkonu!

Vienā mirklī tvertne sakustējās un pārvērtās par skaistu siltumnīcu ar stikla durvīm, kas viegli griezās eņģēs. Es iekļuvu garā stikla gaitenī un tūliņ sadzirdēju mājlopu balsis gluži kā fermā agri no rītiem.

— Klusu! — čukstēja ķirzaka, kas šķita aizmigusi manā saujā. — Klusu, mēs esam jau klāt!

Gaitenis izbeidzās ar balkonu, kas atradās virs milzīgas zāles, kurā dedzīgi apspriedās dzīvnieki. Es pazinu savas draudzenes Adelīnas brūnaļu, miesnieka buldogu Tomu, Obefinas fermas skaistāko gaili Hektoru, Eklipsu, pastnieka zosi, arī sešus skolotāja trušus. Pīļu bariņa pašā vidū stāvēja abas manas kazas — Brutīne un Blanšete, iegrimušas nopietnās pārrunās ar lupatlaša ēzeli Sestīnu.

Visdīvainākais, ka es sapratu visu, ko viņi runā. Blanšete stāstīja:

— Pārgurušas svelmē, mēs bijām pārtraukušas ēst zāli, kad Fino pierāpoja mums klāt, lai nepievērstu sev mazās Zozē uzmanību. (Zozē — esmu es.) Kad kaķis bija nokļuvis mūsu tuvumā, tas klusi ieņaudējās: «Tūlīt lielajā meža zālē notiks sapulce. Īsu brītiņu mēs šaubījāmies, jo ir tik grūti apvest ap stūri mazo Zozē, pēc tam tomēr atskrējām. Kas šeit notiks?

— Es nezinu neko tāpat kā jūs, — atteica ēzelis. — Es plūkāju ceļmalā dadžus, kad garām pabrauca doktora Lerū mašīna. Tūdaļ izdzirdu saucam: «Ārkārtējs notikums. Tūlīt jāsasauc

sapulce meža zālē.» Es pacēlu galvu un pazinu Fino, kas tupēja uz mašīnas brezenta jumta un raidīja briesmu signālus. Viņš nekāpa nost no mašīnas, jo gribēja vēl brīdināt muitnieka pērļu vistiņas ciemata viņā galā.

Zoss, pīles, suns, govs, truši — visi runāja aizgūtnēm. Viņi bija redzējuši Fino briesmu signālu, un baumas klīda no mutes mutē.

Pa zemajām durvīm visu laiku plūda klāt jauni dzīvnieki. Tie nemitīgi jautāja cits citam:

— Kas noticis? Kas noticis?

Divas kalēja cūkas, ienākušas pa durvīm, tūdaļ sabruka uz grīdas. Viņas bija lielas un resnas kā milzīgi ādas maisi. Abas ievaidējās:

— Fino raidīja briesmu signālu. Mūsu stundiņa situsi… Mūsu stundiņa situsi…

— Nevajadzēja jūs tā nobarot, ka nespējat vairs norīt ne turku pupu, — bārās zoss, kurai vienmēr bija slikts garastāvoklis. Pēc tam kori žēlabaini iekunkstējās muitnieka pērļu vistiņas, bet galdnieka aita raudāja.

Uztraukums ar katru mirkli auga. Jautājumi atskanēja aizvien nepacietīgāk, un arī es pati uztraucos tik ļoti, ka nespēju ne paelpot.

Ienāca kumeļš, kas tik tikko turējās uz kājām, un pārsteigts sastinga. Viņu bija atsūtījusi māte, kuru pēdējā acumirklī esot iejūguši, pirms viņa paguvusi izbēgt. Tas aiz bailēm zviedza:

— Kurš pēdējais redzēja Fino? Kurš redzēja Fino?

Vaidi apslāpēja vārdus, un zāles sienas drebēja. Piepeši atskanēja īss ņaudiens, un tūdaļ parādījās arī pats Fino. Viņš bija līdz nāvei piekusis, acis pauda tādu uztraukumu, ka neviens dzīvnieks neuzdrošinājās neko jautāt.

Beidzot ēzelis, kurš bija pats gudrākais no ciemata dzīvniekiem, piegāja viņam klāt un noprasīja:

— Vai kādu no mums ļaudis nolēmuši iznīcināt? Runā! Mēs ar bažām gaidām.

— Šoreiz tas neskar ciemata dzīvniekus, — dobjā balsī atbildēja Fino.

Dzīvnieki nespēja slēpt savu prieku. Kad cūkas, skaļi kviekdamas, iegavilējās, gailis uzkliedza:

— Klusu!

Runcis turpināja:

— Jūs zināt, ka Turējās pilī jau mēnesi valda vecā grāfa mantinieks. Kad es šorīt skraidelēju pa peronu, dzirdēju sarunas par medībām, kurām jānotiek rītdien. Mantinieks stāstīja, ka tikšot nomedīts ļoti daudz stirnu, kas dzīvo šā rajona mežos. Nelaiķis vecais grāfs tās saudzēja, un nekad neviena netika nogalināta. Tagad esot atvests vesels bars medību suņu un ielūgti paši veiklākie mednieki no visas valsts. Rīt mūsu ciematā notiks vislielākā slepkavošana, kāda jebkad šajā novadā pieredzēta. No visiem meža iemītniekiem stirnas ir mūsu vislabākās sabiedrotās. Esmu jūs sapulcējis tāpēc, lai kopīgi norunātu, kā viņas izglābt.

— Ap pils mežiem ir augsts žogs, — piebilda Toms. — Esmu to bieži dzirdējis no grāfa vecā sarga.

— Tiesa kas tiesa, — sacīja ēzelis. — Bet vakar pēc vētras, kad mēs ar saimnieku gājām pa ceļu, kas ved caur mežu, es ieraudzīju vētras nogāztu koku, kas bija sapostījis aizžogojumu vairāku metru platumā.

— Tad jau, — atsāka Toms, — būtu ļoti labi, ja mēs šonakt pagūtu brīdināt stirnas. Rīt pirms ausmas tās izkļūs pa spraugu ārā un aizbēgs uz kaimiņu mežu, kas vairs nav grāfa īpašums.

— Skaidrs, ka tā ir lieliska ideja, — paslavēja runcis, — bet kuru mēs varētu sūtīt? Stirnām ir ļoti dzirdīgas ausis, un tās neuzticas nevienam pasaulē. Ja stirnas aizbēg, tad viss ir zaudēts. Un vissliktākais, ka viņas runā valodā, kuru es gandrīz nemaz nesaprotu.

— Es runāju viņu valodā, — sacīja govs. — Bet es esmu saredzama no tik liela attāluma, ka varu pievērst sev cilvēku uzmanību.

— Tātad, draugi, mazāk pļāpāsim, vairāk darīsim. Vai starp mums būtu kāds, kas uzņemtos šo grūto uzdevumu?

— Žēl, ka es esmu tik smaga, — atkvieca cūka.

— Es esmu pārāk balta, — gāgināja zoss.

— Es nepazīstu mežu, — zviedza kumeļš.

— Mēs neprotam mežā orientēties, — kladzināja pērļu vistiņas.

Apzinādamies ar šo nakts ceļojumu saistītās draudošās briesmas, dzīvnieki meklēja ticamu iemeslu, lai no tā atkratītos. Viņi apjēdza, ka riskē nokļūt medību suņu zobos, iekams pagūs atgriezties ciematā.

Es biju ārkārtīgi pārsteigta, ieraudzīdama, ka abas manas kazas — Brutīne un Blanšete iznāk no bara un mierīgi paziņo:

— Mēs esam gatavas darīt visu, kas vajadzīgs. Mēs lieliski protam viņu valodu un dosimies ceļā šonakt. Atgriezīsimies rīt no rīta… ja tikai mūs nepiemeklēs nelaime.

Šos pēdējos vārdus viņas izteica pavisam klusu, un pār visiem sapulces dalībniekiem pārskrēja izbaiļu trīsas. Es biju tik dziļi aizkustināta, ka tikko varēju izprast runča vārdus, kad tas tencināja visu klātesošo vārdā. Pēc tam ēzelis slēdza sapulci.

— Atgriezīsimies mājās ātrāk, — viņš sacīja, — lai ļaudis nepamanītu mūsu prombūtni.

Pēc īsa brīža zāle bija kļuvusi tukša.

Šis negaidītais notikums lika man aizmirst ķirzaku, un, kad es gribēju tai ko sacīt, pamanīju, ka man saujā viz tikai sīka ūdens lāse.

Izbijusies steidzos uz stikloto gaiteni. Es ieraudzīju mazas, spirālveidīgas kāpnes, kas nolaidās zemes dziļumos. Es iekļuvu telpā, kuras sienas bija iztapsētas ar zirnekļa tīkliem, un ieraudzīju savas kazas izslīdam pa vaļēju aili.

Es pagrūdu kādas durvis, kas tūdaļ atvērās, un, līdzko iegāju pa tām, aiz pārsteiguma iekliedzos.

Es atrados mūsu pašu mājas kūti, un kazas mierīgi, kā jau parasti, vēroja savu gani. Šis atklājums samulsināja mani tik ļoti, ka es nosēdos salmos. Es jutos nelabi, it kā būtu redzējusi baigu sapni. Kazas mierīgi dzēra no ūdens spaiņa, ko māte parasti nolika, gaidot tās no ganībām. Pagalmā kladzināja vistas, tēvs trina izkapti. Laiku pa laikam kūtī ielidoja bezdelīga, pieskārās griestu sijai un, griezīgi čivinādama, aizlaidās. Kas gan varēja iedomāties, ka mūsu stallim ir slepenas durvis!

Tomēr, kad es piecēlos, rūpīgi izpētīju sienas… Es neatradu pat ne mazāko pazīmju, ka te varētu būt durvis. Neizpratnē noāvu koka tupeli un dauzīju pa mūra sienu, lai pārliecinātos, vai kaut kur dobji neiedunēsies tukšums. Es apgāzu ķerru, sametu vienā kaktā lāpstas, dakšas un grābekļus. Pārcilāju lielu siena pantu, kas aizsedza staļļa dibensienu. Kad beidzu meklēšanu, es biju visgarām nosvīdusi.

Apjukusi izskrēju pagalmā, jo nekādi nespēju izskaidrot notikušo. Patiešām, Fino pašlaik devās uz kūti un izturējās tikpat piesardzīgi kā mežā. Ieraugot mani, tas pārlēca pār sētu un nozuda dārzā. Tas mani samulsināja vēl vairāk. Ko gan runcis gribēja sacīt kazām?

Mani ieraudzījis, tēvs pārtrauca asināt izkapti un iesaucās:

— Skat! Tu arī esi atgriezusies! Kā tu esi piesarkusi! Droši vien visu laiku biji saulē?

— Nē, nē, — es nedroši atteicu. — Es ļoti daudz skrēju.

Kad tēvs bija mani noskūpstījis, es iegāju virtuvē. Man likās, ka es dzīvotu kādā nereālā pasaulē. Māte cepa, un, lai gan tīkamā smarža kairināja man nāsis, viss tomēr šķita kā miglā tīts un atradās kaut kur tālu no manis.

Ēdot vakariņas, es nerunāju ne vārda. Visu laiku acu priekšā rēgojās ciemata dzīvnieku sapulce lielajā meža zālē, un es pat dzirdēju, kā manas kaziņas paziņo:

«Esam gatavas izglābt stirnas. Mēs lieliski protam viņu valodu un dosimies ceļā šonakt. Atgriezīsimies rit no rīta… ja tikai mūs nepiemeklēs nelaime…»

Šie pēdējie vārdi plosīja manu sirdi.

Pret vakaru, kad tēvs salocīja laikrakstu, es drebēdama jautāju:

— Vai tiešām rīt notiks lielās stirnu medības Turējās pilī?

— Pirms dažām dienām par to esot rakstīts arī «Ziņās», grāfa sargs stāstījis pastniekam.

— Sāksies briesmīga dzīvnieku slepkavošana, — klusu piebilda māte.

To dzirdot, man pār miesu pārskrēja šermuļi. Patiešām, jābūt cilvēkam bez sirds, lai nogalinātu stirnu. Tik piemīlīgu un graciozu dzīvnieku!

Es izgāju pagalmā. Mēness liegi apgaismoja kūts durvis, un es pati nezinu, kāda nojauta lika man atgrūst vaļā aizbīdņus. Es iegāju kūtī un aiz pārsteiguma sastingu. Manas kazas bija nozudušas. Pakaišos, kur tās parasti mēdza gulēt viena otrai blakus, vizēja tikai mēness gaismas kūlis, kas bija ielauzies pa vēdlodziņu.

Otrā rītā ciematā izplatījās savāda vēsts. Mans tēvs tika izsaukts uz Turēju. Tur viņš ieraudzīja savas abas kazas, kas bija atrastas nogalinātas mežmalā. Ļaudis zināja stāstīt, ka suņi esot izlodājuši visus mežus un neesot uzgājuši nevienas stirnas. Bet pils vecais pavārs apgalvoja, ka tā laikam gan būšot vecā grāfa atriebība. Gulēdams uz nāves cisām, viņš lūdzis neaizskart nevienu no šiem dzīvniekiem, jo esot tos mīlējis.

Kanārijputniņš un lelle

Bija tik auksts laiks, ka es steidzos pa kāpnēm, kas veda uz manu dzīvokli, ātrāk nekā parasti. Slēdzot vaļā durvis, man šķita; ka dzirdu aiz tām sačukstēšanos un sīkus, steidzīgus solīšus tipinām turp un atpakaļ. «Tas ir vējš, kas vēl arvien šņāc man ausīs,» es nodomāju un jau grasījos vērt durvis vaļā, kad izdzirdu uz parketa tasīti saplīstam. Neesmu bailīgs, bet šis negaidītais troksnis lika man satrūkties. Kas gan būtu varējis iekjūt manā dzīvoklī?

Satvēris durvju rokturi, es īsu mirkli šaubījos, tad, pārvarējis bažas, spēji iegāju istabā. Tomēr nevienu neredzēju un atjēdzies tikai pasmējos par savu mazdūšību. Tad pamanīju, ka bufetes durvis ir noslēgtas. Kādā gan veidā šeit varēja nokrist šī tasīte? Man pār muguru pārskrēja šermuji. Pēc šī savādā notikuma es pamatīgi izvandīju visu istabu, pārcilāju mēbeles un, pārliecinājies, ka neviena nav, apsēdos, lai par to visu padomātu. Bet, jo centīgāk es pūlējos iedzijināties šajā noslēpumā, jo vairāk sapinos neziņā.

Beidzot es nolēmu savākt tasītes lauskas un piegāju pie kanārijputniņa. Kad biju nokļuvis pie būrīša, es dzirdēju, ka putniņš kaut ko klusi čivina. Tā nebija parastā jautrā dziesmiņa, bet ļoti skumja melodija, kas lauzās no pašiem sirds dzijumiem. Satraukts sāku putniņu izjautāt:

— Skaties, Fifi, kas noticis manā prombūtnē! Kurš gan te būtu varējis ienākt?

Viņš vēroja mani, kā parasti, mazajām, gudrajām ačelēm, graciozi pavicināja spārnus, taču es veltīgi gaidīju atbildi.

Es pavadīju ļoti nemierīgu nakti un otrā dienā, kad atkal atgriezos mājās, vispirms piegāju pie bufetes. Nekādas pārmaiņas istabā es nepamanīju, bet, visu uzmanīgi nopētījis, tomēr ievēroju — gliemežnīca, kas atradās uz kamīna, bija nolikta citā vietā. Nebija nekādu šaubu, ka manā prombūtnē diezin kāpēc kāds lietojis manas mēbeles un priekšmetus.

Bet galu galā cauri sienām taču nav iespējams izlīst. Un es nodevos dažnedažādiem minējumiem.

Šie sīkie notikumi, kas atkārtojās ik dienas, mani satrauca un laupīja dvēseles mieru. Likās — kāds stāv man aiz muguras un mani novēro. Mēbeles šķita aizdomīgas, un es neuzdrošinājos paskatīties spogulī no bailēm, ka ieraudzīšu aiz pleciem nepazīstamo, kas mani neatlaidīgi vaļā.

Kādu rītu es tomēr neizturēju. Noslēpums bija katrā ziņā jāatklāj.

Kā parasts, es izgāju no mājas un tīši noklaudzināju ārdurvis. Taču tūliņ atgriezos, noāvu kurpes, uzkāpu pa kāpnēm, klusi, ar vislielāko piesardzību paskatījos pa atslēgas caurumu.

Mana sirds krūtīs sāka skaji dauzīties, un es vai iekliedzos aiz pārsteiguma. Lelle, kas sēdēja mīkstajā krēslā, lēni pavērsa galvu uz durvīm un mazliet pieliecās, lai labāk ieklausītos. Es biju nopircis to dažas dienas pirms tam, kad atradu saplēsto tasīti. Lelle bija mani aizkustinājusi ar savu īpatnējo. seju un mundrajām, izteiksmīgajām, gluži cilvēciskajām acīm.

Tad lelle nolēca no krēsla, sakārtoja tafta kleitu, saglauda ar savām smalkajām rokām melnos zīda matus, pieskrēja pie būrīša un atvēra durtiņas.

Kanārijputniņš, skaļi gavilēdams, izlidoja ārā un nostājās lellei blakus. Tikko putniņš ar kājiņām pieskārās grīdai, viņš pastiepās garāks un bija tikpat liels kā lelle. Viņš tai maigi noskūpstīja roku, pēc tam tie abi ilgi smējās un sačukstējās.

Es vērīgi ieklausījos. Putna un lelles jaukā saruna m’an atgādināja murmināšanu. Visbiežāk atkārtojās vārdiņš «čip-čip». Tiem sekoja smalkas nopūtas kā porcelāna iešķindēšanās.

Es pamanīju, ka mans kanārijputniņš uzvilcis ļoti modernu uzvalku, mazu vesti, šķeltu, iestīvinātu apkaklīti un kaklasaiti sasējis gaumīgā mezglā. Lelle iesēdās mīkstajā krēslā, kas viņai noderēja kā buduārs. Viņa valkāja tik baltu un smalku kleitu, ka salocītu to varētu ielikt uzpirkstenī. Pēc tam viņa uzlika galvā mazu kroni no jūras pērlītēm. Plīvurs šķita tik viegls, ka es to sākumā noturēju par cigaretes dūmiem.

Lelle bija apburoša. Melnās acis mirdzēja šajā baltumā kā strazdi ziedošā ķiršu kokā, un viņas kustības bija tik vieglas un graciozas, ka sākumā es nodomāju — tā ir princese, kas izbēgusi no pasakas.

Viņa piegāja pie bufetes, atvēra to un aicinot pamāja ar rociņu. Sākumā es nesapratu, kam domāts šis mājiens, bet tad ieraudzīju, ka no bufetes, spārnus plivinādami, traucas laukā putni un piepilda visu istabu. Putni, kas bija uzgleznoti uz tasītēm, pīles no sālstrauka, stārķis no Elzasas vāzes, tauriņi no tējkannas un spārītes no šķīvjiem — visi, spārnus švīkstinādami, čivinādami juku jukām izlidoja no bufetes. Es brīdi baiļojos par saviem traukiem, jo tagad zināju, kādā veidā bija saplīsusi tasīte. Viņi visi skraidīja, lēkāja, dancoja, lidinājās, un es ievēroju, ka ikviens tuvojas savai līgavai, lai izteiktu komplimentus par viņas tērpu un izskatu. Lelle bija piesarkusi aiz prieka, un kanārijputniņš šķita tik aizgrābts, ka viņam ik pēc brītiņa krita zemē mazie, smalkie cimdi, kurus tas turēja spārngalos.

Lelle pamāja vēlreiz, un atdzīvojās tapešu ziedi. Sienas izgaisa. Istaba pārvērtās par vēsmainu rožu dārzu, bet grīda par plašu sūnu paklāju. No kalendāra nokāpa divi jēriņi, piegāja pie lelles un laizīja viņas pirkstus.

Smaidīdama ar savām iegarenajām, mandeļveidīgajām acīm, viņa tos saudzīgi noglāstīja. Zils tauriņš padeva zīmi, un sākās svinīgs gājiens. Pirmie soļoja putni, lakstīgala diriģēja kāzu maršu. Es nekad vēl nebiju dzirdējis tik maigu mūziku. Grezni tērptais kanārijputniņš soļoja, galvu izslējis, un es redzēju vienīgi savu lelli, kas kautrīgi bija piemiegusi garās skropstas. Jēriņi turēja kleitas apmalu, un tas viņiem bija ļoti grūti, jo tie nespēja lēkāt. Pēc tam sekoja spārīšu un tauriņu jaunie pāri. Spārltes gāja pa priekšu, ļoti taisnas, ļoti elegantas garajās, smalkajās tunikās. Tauriņi noliecās pie tām un sarunājās laipni un uzmanīgi, lepnās samta mantijas plivinādami. Gājienu noslēdza pīles, tās bija apāvušas pārlieku platas pleznu kurpes, taču ar lielu cienību valkāja greznu žabo.

Gājiens apstājās pie stārķa, kam uz knābja kustējās sarkanas brilles. Putni sastājās ap stārķi. Tas jautāja kanārijputniņam un pēc tam lellei, vai tie vēlas dzīvot kopā. Abi atbildēja «jā», un es sapratu, ka stārķis tos salaulā. Tas izvilka no spārna apakšas mazu, rožainu lenti, apsēja to kanārijputniņam ap spārna galu, otru lellei ap roku virs locītavas un tos abus svētīja.

Svinīgā ceremonija izjuka, un katrs steidzās vēlēt laimes jaunlaulātajiem.

Mans galds izstiepās aizvien garāks un garāks visu acu priekšā, ap to novietojās bezgala daudz zeltītu krēslu.

Viesi apsēdās. Laulātie ieņēma goda vietas uz mīkstiem krēsliem, kas bija izrotāti ar vīteņaugiem.

Pēc līgavas lūguma viens no pīlēniem sāka šķirstīt ēdienkarti. Tas trīsreiz iesaucās: «Pēk, pēk, pēk!» — un viesu priekšā parādījās ēdieni. Pīlēns aizvien vēl lasīja ēdienu nosaukumus, un drīz vien galds bija pilns ar visādiem gardumiem. Tie likās ļoti kārdinoši. Tur bija cukurotas margrietiņas zeltainā krēmā, un man mutē saskrēja siekalas.

Tad visiem pāri galvām sāka birt rožu lapiņas. Tas bija vēl neredzēts skats. Šīs dzīres man atgādināja skaistu ziemas ainavu. Uz galda bez pārtraukuma iznira jauni un jauni ēdieni, un, tikko tie bija apēsti, trauki nekavējoties pazuda, it kā neredzami sulaiņi nokoptu galdu un atkal no jauna uzklātu. Es dzirdēju sudraba dakšiņas dzidri šķindam uz porcelāna; šķita, it kā burbuļotu tūkstošiem avotu. Vienīgi jaunlaulātie savā laimē neēda un nedzēra.

Un kur tad vēl saldais ēdiens! Pīrāgi ar ievārījumu, ingvera cepumi, apelsīnu kēksi, zīļu pudiņš, šokolādes kūkas, ābolu uzpūtenis, riekstu cepumi ar krēmu, kokosa rieksti un šerbets.

Greznos kristāla traukos lija dzērieni tik gleznos krāsu toņos, ka māksliniekam pietiktu darba visam mūžam, lai to atveidotu uz audekla.

Beidzot uz galda iezaigojās liela torte no krēma, riekstiem un cukura. Tā bija miniatūra pils, tik skaista, kādu es vēl nekad nebiju redzējis. Kad līgava pārgrieza torti ar zelta nazi, no tās izlidoja divi balodīši, kas, saskārušies ar spārnu galiem, pielidoja pie jaunlaulātajiem, pasniedza viņiem baltu virša zariņu un pēc tam nozuda debesu zilgmē.

Pīlēns aizvēra ēdienkarti, un galds pēkšņi pārklājās ar samta paklāju.

Tauriņš atnesa no kamīna gliemežnīcu, uzlika uz galda, un viss kā pēc burvja mājiena apklusa. Diriģents lakstīgala atkal satvēra savu zizlīti. Sāka dziedāt putnu koris. Spāres žvīkstināja spārnus, pīlēni ar platajām kurpēm sita takti uz krēsliem.

No gliemežnīcas izkāpa maza nāra, tik balta, ka šķita veidota no sniega. Viņa noliecās jaunlaulāto priekšā un pēc tam septiņas reizes sasita plaukstas.

Pēc katra sitiena parādījās apzeltīta zvīņa. Septiņas zvīņas sastājās ap nāru lokā. Katra no tām iezaigojās citā krāsā — violetā, indigo, zilā, zaļā, dzeltenā, oranžā un sarkanā. Šo prožektoru gaismā mazā nāra sāka dejot. Nāra lidinājās gaisā tikpat veikli un graciozi kā zivs ūdenī. Viņa slīdēja, grozījās, riņķoja tik viegli, it kā tai nemaz nebūtu svara. Astes zvīņas meta tūkstošiem atspulgu, un ķermenis zaigoja neiedomājami košās krāsās. Šķita, it kā dejotu varavīksne.

Pēkšņi rožu mežs pašķīrās, un kļuva dzirdama spārnu švīkstoņa, piebrauca zaļi, ar sudrabu izrakstīti rati, kurus vilka divi balodīši. Rati apstājās uz mauriņa. Aiz tiem palika smaržu sliede.

Nāra atgriezās savā gliemežnīcā, un viesi piecēlās no galda, lai apbrīnotu ratus un atvadītos no jaunā pāra.

Visi bija tik aizkustināti, ka neviens pat neiedomājās pateikties par viesmīlību. Jaunlaulātie iekāpa ratos, un lelle jau pamāja baložiem, lai dotos ceļā, kad man piepeši sažņaudzās sirds. Es satrūkos no iedomas, ka atradīšu būrīti tukšu un atpūtas krēslā vairs nebūs lelles. Tad es jutīšos vēl vientuļāks nekā līdz šim.

Es sasparojos un žigli iegrūdu atslēgu slēdzenē. Un, tāpat kā tajā dienā, kad saplīsa tasīte, man likās, it kā es dzirdu ašu soļu dipoņu, klusus izbaiļu kliedzienus. Tad es pēkšņi atrāvu durvis vaļā. Es galīgi samulsu. Istabā nepamanīju ne mazāko pārmaiņu. Bufete bija slēgta, gliemežnīca atradās savā vietā uz kamīna, lelle nekustīgi gulēja atpūtas krēslā, un kanārijputniņš sagaidīja mani ar parasto «čir-čir».

Kopš tās dienas es veltīgi gaidīju, ka piedzīvošu vēl kādu pārsteigumu savā istabā. Šad tad paņēmu rokās lelli un ilgi stāstīju viņai par šīm kāzām. Es cerēju, ka viņa atdzīvosies gluži tāpat kā tajā brīnumainajā dienā bet, tikko izlaidu lelli no rokām, tā nedzīva nokrita krēslā un daiļās, melnās acis raudzījās tukšumā. Vairs neuzticējos pat kanārijputniņam un ilgi uzskatīju viņu par noslēpumainu blēdi.

Šad tad es iebāzu pirkstu gliemežnīcā, cerēdams sataustīt tajā mazo, sniegbalto nāru.

Pagāja gadi. Beidzot es nolēmu, ka esmu redzējis brīnišķīgu sapni, un par šo notikumu vairs nedomāju.

Kādu dienu, pārnācis mājās, es atradu kanārijputniņu būrī mirušu. Viņš gulēja uz muguras sastingušām kājiņām, plakstiņi sedzās pār acīm kā smalki, zili aizkariņi.

Es maigi paņēmu viņu rokās un noskūpstīju kakliņu. Es taču no rīta nespēju paredzēt, ka putniņš nomirs un man būs no tā jāatvadās.

Mazā, sastingušā nelaiķa izskats mani tik ļoti apbēdināja, ka nolēmu pats viņu apbedīt dārzā zem ziedošiem ceriņiem. Es sāku meklēt kādu kastīti, kur viņu ievietot, un, kad piegāju pie atpūtas krēsla, satriekts apstājos.

Pār lelles vaigiem noritēja divas lielas asaras…

Zaļās ielas augļu pārdevējа

Tas notika divdesmit pirmajā martā ap pusdienlaiku. Zaļās ielas augļu pārdevēja ieraudzīja no skapja izlidojam divus šķīvjus un nolaižamies uz pretējās mājas jumta, kur abi sāka dūdot saulītē. Pirmkārt, atraitne Loazo sev kārtīgi izberzēja acis, lai pārliecinātos, vai neguļ un neredz to sapnī; otrkārt, uzlika brilles, lai lieku reizi pārbaudītu, vai tie ir šķīvji, kas tur tagad tik mīļi čivina; treškārt, izskaitīja pārējos šķīvjus skapi, lai pārliecinātos, ka divu patiešām trūkst, jo viņa neticēja ne savām acīm, ne brillēm. Un, kad augļu pārdevēja ievēroja, ka tiešām divu šķīvju nav, viņa neticēja pat ari rokām un pārskaitīja šķīvjus vēlreiz, pēc tam sāka šaubīties, vai ir saskaitījusi pareizi, un galu galā, vairs nezinādama, par ko šaubīties, kam ticēt, iekrita krēslā un mēģināja sakopot domas.

Ak kungs, atraitne Loazo vēl varētu saprast, ja kaut kas līdzīgs būtu gadījies tapsētāja sievai, kas katru reizi, kad satika kuprīti, pārmeta krustu, vai Harona vedeklai, kura, ieraugot sev kārpu uz deguna, piesauca visus paradīzes svētos un devās svētceļojumā. Taču visneticamākais šķita tas, ka šis gadījums notika tieši ar viņu, atraitni Loazo, kura jau trīsdesmit gadus tirgojās mazā augļu veikalā Zaļajā ielā un bija kļuvusi populāra ar savu neuzticēšanos cilvēkiem un ar skopulību.

Bet tieši tajā mirklī, kad atraitne Loazo, satriekta par šo gadījumu, mēģināja atvairīt izbīli, cukura trauks viegli uzlēca uz kamīna stūra un sāka dziedāt visā pasaulē pazīstamu romanci.

Pēc šīm dīvainajām parādībām pārdevēja Loazo, kurai bija

tik saprātīgi klienti, vai pilnīgi zaudēja galvu. Lai tiktu pie kādas jēgas, bija vai nu jānoliedz tas, kas noticis viņas acu priekšā, vai arī jāatzīstas, ka viņa sajukusi prātā. Atraitni pārņēma neaprakstāmas šausmas, kad viņa redzēja, ka krēsls istabā pēkšņi pieriešas ar sulu un sāk dzīt pumpurus kā jauns rožu krūms, muskatrieksts laidelējas kā tauriņš, sinepju trauciņš sazaļo un sāk smaržot kā ceriņkrūms.

— Ak dievs, kas ar mani notiek! — atraitne ievaidējās un pievēra acis, lai neredzētu šos neaprakstāmos notikumus, kas viņu mulsināja. Vecenīte dzirdēja, kā cukurtrauks dzied, ceriņu smarža likās tik stipra, ka viņa atkal atvēra plakstiņus, lai pārliecinātos, vai sinepju trauciņš jau netup viņai uz deguna.

Vajadzētu saukt pēc palīdzības, bet viņa bija tik skopa, ka neatļāvās to darīt. Skaidrs, ka pēc šāda skandāla nopietnie pircēji vairs neapmeklēs mazo Zaļās ielas sakņu veikaliņu. Atraitne gluži neviļus piegāja pie spoguļa. Viņa vēlējās palūkoties pati uz sevi, iestāstīt sev, pārliecināt sevi, ka tas viss bijis tikai ļauns murgs, taču satrūkās vēl vairāk, kad tieši iepretī, kur vajadzēja atspulgoties viņas attēlam, vecenīte ieraudzīja jauku bērniņu, kurš viņai uzsmaidīja.

Briesmīgs izbaiļu kliedziens iestrēdza kaklā. Viņa izvalbītām acīm sastinga uz vietas un nespēja paspert ne soli, lai aizbēgtu. Bērns spogulī kaut ko klusi sacīja, un tā piemīlīgā balss atskanēja it kā no tālienes. Satrauktā sievietes sirds kaut cik nomierinājās.

— Jūs varbūt zināt, kas es esmu? — bērns jautāja.

Sieviete bija tik pārsteigta, ka nespēja atbildēt, un bērns turpināja:

— Es uzskatu, ka man būtu tiesības atgādināt Zaļās ielas iedzīvotājiem, ka tie dzīvo vienīgi tāpēc, lai saraustu labi daudz naudas, lai žūpotu vairāk, nekā vajadzīgs, lai veldzētu slāpes un ēstu vairāk, nekā nepieciešams izsalkušam, un lai aprunātu kaimiņus.

Pārdevēja grasījās ar žestiem to visu noliegt, bet mazais bērns turpināja:

— Bija laiks, kad visos šīs ielas logos ziedēja puķes, pie katra nama auga mežvītenis vai vijās vīnogulājs un pat lupatlasim māja bija apaugusi zaļa līdz pašam jumtam. Ko jūs esat izdarījuši ar šo Zaļo ielu, kas bija laimīga par savu nosaukumu, bet tagad izskatās tik nepievilcīga, ka to pametuši pat zvirbuļi. Pat visnabadzīgākajam iedzīvotājam būtu tagad jānosarkst līdz matu galiem, redzot savas mājas fasādi nobalsinātu tikai ar kaļķiem. Līdz nāvei tika nicināta vecā gludinātāja, jo viņai uz palodzes auga tikai divas prīmulas. Mums tagad ir divdesmit pirmais marts, bet Zaļajā ielā neredz neviena zieda, nedzied neviens putns, neplaukst neviens pumpurs. Vai tagad jums ir skaidrs, kādēļ es esmu šeit?

Pārdevēja Loazo bija pārāk apstulbusi, lai apjēgtu, ko bērns saka. Tomēr šis datums, divdesmit pirmais marts, dīvainā kārtā pamodināja jaunības atmiņas, un viņa beidzot iemurminājās:

— Vai jūs neesat Pavasaris?

— Vai tas būtu kāds brīnums? — bērns atteica. — Es esmu Pavasaris, un tas, ka jūs tomēr mani pazināt, liecina, ka jūsu sirds vēl nav tik nocietināta, kā man šķita. Es paļaujos uz jums. Paziņojiet par manu apmeklējumu visiem jūsu pircējiem. Sakiet viņiem, ka mana karstākā vēlēšanās būtu, lai Zaļā iela atkal atgūtu agrāko izskatu un kļūtu sava vārda cienīga. Un tagad palieciet sveika, ceru, ka man vairs nebūs pie jums jāatgriežas.

Un pēkšņi Loazo māmiņa atkal ieraudzīja spogulī sevi ar dziļi iekritušām acīm, baltām matu šķipsnām un divām kārpām virs lūpas. Kad viņa atgriezās virtuvē, visas mantas bija savās vietās. Vecenīte izskaitīja savus šķīvjus, lai kaut cik nomierinātos, un redzēja, ka neviena netrūkst.

Tomēr vairāk nekā stundu viņa nespēja pārvarēt satraukumu. Apjukumu vēl pastiprināja briesmīgas galvas sāpes. Ar pārvērstu seju viņa atgriezās veikalā, lai apkalpotu pirmo pēcpusdienas pircēju.

Tā bija Fannija, šā kvartāla lielākā mēlnese. Redzot, kā atveras tenkotājas mute ar bojāto zobu rindu, Loazo tomēr novaldījās un neteica ne vārda par savādo notikumu.

Pēc tam ieradās miesnieks, kam bija pārlieku šaura seja un tik draudīgs smaids, ka viņš atgādināja granātu, kas tūdaļ var eksplodēt. Loazo baidījās no šīs granātas un uzsāka sarunas par gaidāmo laiku. Pēc tam ienāca atslēdznieka sieva, viņa nekad nerunāja ne par ko citu kā par savām slimajām aknām. Nāca vēl citi… vēl un vēl. Loazo māmuļu pārņēma šaubas, un viņa vienmēr atrada kādu ieganstu, lai neizpaustu pircējam ne vārda par brīnumaino Pavasara apmeklējumu.

Nakts pagāja mierīgāk, nekā bija cerēts. Nākošajā rītā migrēna bija pārgājusi, un viņa varēja mierīgi pārdomāt dīvaino iepriekšējās dienas notikumu.

— Ak vai, beidzot es saprotu, — viņa sev sacīja, — ka mani apsēdušas halucinācijas. Manam tēvam uz mūža beigām tas gadījās visai bieži.

Sevišķi laipni tirgone sagaidīja Tuaneti, kurpnieka sievu. Taču, uzmetusi skatienu letei, viņa nobālēja. Pa nakti sirdsveidīgais biezpiena sieriņš bija izplaucis par zilu ziediņu, kas šūpojās caurvējā.

Par laimi, Tuanete nebija ziņkārīga. Nekas pasaulē viņu neinteresēja kā vien laulātais draugs, pieci bērni un septiņi truši, kurus viņa turēja savā pagrabā, un, pat nepamanīdama, ka pārdevēja ir ļoti uztraukta, viņa mierīgi sacīja:

— Skat, skat, kā tagad pasākuši dekorēt biezpienu!

Vēl daži vārdi, un pārdevēja būtu vajsirdīgi pastāstījusi par iepriekšējās dienas apciemojumu.

— Ak, jūs taču zināt, — viņa pasteidzās atbildēt, — tā ir jaunākā mode. Tā tagad dara daudzos veikalos.

Pēkšņi viņai kjuva nelabi, jo siļķes mucā tik stipri sāka svaidīties un dauzīt tā sienas, ka Tuanete pasteidzās aizmukt, kliegdama, ka viņa vairs nekad nesperšot kāju šajā apsēstajā veikaliņā.

Tikko satriektā Loazo māmuļa iegāja virtuvē, viņas uzmanību saistīja jauns tracis. Aiz viņas veikala skatloga kādi desmit puišeļi locījās aiz smiekliem, un gājēji skrēja pāri ielai, lai redzētu, kas noticis.

Tumšu nojautu pārņemta, veikalniece atgriezās pie letes un sastinga kā pienaglota. Divas redīsu buntes, vieglas kā balerīnas, dejoja menuetu starp citiem dārzeņiem, kuri tām dedzīgi aplaudēja. Trīs puravi — kas bija ievēlēti kārtības uzturēšanai — pastaigājās vitrīnas priekšā, lepni glaudīdami garās ūsas. Kļuva sadzirdamas seleriju zemās balsis, kas pārspēja pat ratu rīboņu.

Pūlis uz ielas strauji auga, un sacēlās tik skaļš tracis, ka atskrēja policijas priekšnieks, taču nespēja pūli izklīdināt. Bija nepieciešami papildspēki. Lai varētu atjaunot kārtību, daži nepaklausīgie tika arestēti.

Beidzot policijas priekšnieks saniknots ienāca veikaliņā. Viņu bija iztraucējuši tieši tajā brīdī, kad viņš mierīgi lasījis «Trīs musketierus». Pietvīcis aiz dusmām, viņš draudīgi uzkliedza:

— Kā jūs varat to izskaidrot? Es ļoti neciešu šāda veida jokus un brīdinu jūs, ka mēs necietīsim šo māžošanos. Ikreiz, kad notiek šāda veida pārkāpums, mēs rīkojamies bargi. Nepaiet ilgs laiks, un vainīgais mums ir rokā. Ko jūs man paskaidrosiet?

Vecā Loazo, draudu iebiedēta, pastāstīja visos sīkumos, kas bija noticis dienu iepriekš. Viņa atgādināja, ka bērns vēlējies redzēt Zaļo ielu agrākā izskatā, un apgalvoja, ka runā tikai patiesību.

Bet šķita, ka tas policijas priekšnieku nevis nomierināja, bet saniknoja. Viņš vairākas reizes dusmās atkārtoja:

— Un tas ir viss, ko jūs man varat pateikt? Vai nu jūs esat traka, un tādā gadījumā jūs vajadzētu tūliņ vest projām, vai arī te slēpjas kādas mahinācijas, kuras mēs izjauksim. Es jūs brīdinu katrā gadījumā. Šis noziegums ir smags, tā ir ņirgāšanās par policiju.

Aiziedams viņš ar troksni aizcirta durvis.

Policijas priekšniekam bija tik daudz ko noņemties, lai ieviestu kārtību, ka viņš paguva uzmest veikala vitrīnai tikai paviršu skatienu. Soļojot pa Zaļo ielu un atceroties vecās Loazo paskaidrojumus, viņam iešāvās prātā izjautāt dažus trokšņotājus, kas bija arestēti. Visi trīs apzvērēja, ka esot redzējuši dejojam redīsus pārējo dārzeņu vidū. Nesaskanēja tikai daži sīkumi: pirmais stāstīja, ka plaukstas situši salāti, otrais — ka spināti, bet trešais — ka aplaudējuši cigoriņi. Par puraviem visu triju liecības pilnīgi saskanēja.

Policijas priekšnieks, cilvēks ar pilnīgi reāliem uzskatiem, tikai pasmaidīja par šiem nožēlojamiem muļķiem.

«Tā ir tikai kolektīva halucinācija,» viņš secināja un, nogādājis vainīgos aiz restēm, lika tos tūdaļ atbrīvot.

Tad viņš ataicināja pie sevis izmeklētāju, lai tas slepeni novēro vecās Loazo izdarības. Bet pats devās uz mājām, lai lasītu «Trīs musketierus».

Amata vīrs atrada uz sava kabineta rakstāmgalda vēstuli. Viņš to uzplēsa un lasīja:

«Vecā Loazo nav jums melojusi, es vēlos, lai Zaļā iela atgūtu agrāko izskatu. Un, tā kā jūsu iestāde atrodas tieši šajā ielā, es jūs sevišķi lūdzu audzēt uz palodzēm puķes. Tad mēs kļūsim labi draugi. Citādi…

Pavasaris.»

Policijas priekšnieks nošķendējās un piezvanīja, lai ienāk dežurants.

— Kas nolika šo vēstuli uz mana rakstāmgalda? — viņš uzkliedza.

Tā kā dežurants apgalvoja, ka viņa prombūtnē šeit neviens nav bijis, policijas priekšnieks sāka bārties:

— Atkal būs Loazo mammas izdarības! Nekas, ilgi viņa vairs mūs nemuļķos. Atvediet viņu nekavējoties šurp, pārbaudīsim pirkstu nospiedumus un arī to, vai paraksts ir līdzīgs tam, kas atrodas kartotēkā.

Kad šis darbs bija gluži mehāniski paveikts, policijas priekšnieks no jauna iegrima «Trīs musketieru» lasīšanā.

Nākamajās dienās notikumi pilnā sparā risinājās tālāk. Vecā Loazo bija kādam pastāstījusi par brīnumaino Pavasara apmeklējumu. Viņa attēloja notikušo visos sīkumos.

— Viņš bija tik skaists un runāja tik jauki! Un tā ir taisnība, ko viņš pateica. Bez puķēm un bez putniem Zaļā iela ir drūma kā cietuma gaitenis. Visam ir jāpārvēršas un, jo ātrāk, jo labāk. Vai viņa pati nav izrotājusi logus ar hiacintēm? Vai viņai nezied prīmulas, narcises un cinerārijas, kurām grūti atrast līdzīgas? Vecā Loazo, iedegusies sajūsmā, stāstīja to ar asarām acīs.

Tomēr ļaudis bija ļoti grūti izkustināmi, izņemot tapsētāja sievu un divas māsas Potones, kuras vienmēr ticēja brīnumiem. Pārējiem uz palodzēm, tāpat kā līdz šim, rotājās vienīgi zeltītas vāzes vai vaska statujas. Kļuva zināms, ka policijas priekšnieks nosaucis redīsu danci par kolektīvu halucināciju, un pēc tam slepenie, kas slaistījās veikala priekšā, tie paši, kuri ar savām acīm bija redzējuši puravus grozāmies vitrīnā, vēl niknāk apgalvoja, ka tas neesot nekas cits kā bērnu spēlīte.

Te kādā aprīļa rītā strādnieki, iedami uz darbu, ieraudzīja lidojam pāri Zaļajai ielai milzīgu, baltu putnu, kas turēja knābī ceriņa zaru. Jaunā ziņa izplatījās zibens ātrumā, un tie, kas bija noskaņoti pārāk naidīgi pret Zaļās ielas apzaļošanu, sāka svārstīties. Šur un tur jau parādījās puķpodi, par ko neticīgie vienīgi zobojās. Pēc dažām dienām pēkšņi kļuva zināms, ka pār vecās gludinātājas nama slieksni, kura līdz pat savai nāvei bija sargājusi divus prīmulu podus, bija sācis plūst brīnumains avots. Pēkšņi iela sāka mainīt savu izskatu, it kā te dienu un nakti būtu strādājuši neredzami gariņi. Nepilnas nedēļas laikā iela kļuva līdzīga ziedošam dārzam, pār kuru laidelējas bišu bari.

Viss nokārtojās bez policijas priekšnieka, kurš jau bija izlasījis «Trīs musketierus».

Neviena diena nepagāja bez grūstīšanās un burzmas Zaļajā ielā, kur norisa kaujas starp Loazo kundzes piekritējiem un pretiniekiem. Šo kauju laikā divi policisti jau bija ievainoti, un tāpēc policijas priekšniekam bija jābūt modram. Pie tam viņu bija piekāvuši huligāni (viņš turēja aizdomās apkārtējos puķu pārdevējus, kuru tirdzniecība pašlaik piedzīvoja zelta laikus). Augļu pārdevējas uzvara un gājēju ironiskie smīni viņu tik ļoti aizvainoja, ka viņš nolēma rīkoties.

Viņš lika pilsētas galvam, kuram sen bija apnikuši notikumi ielās, parakstīt aizliegumu par puķu podu turēšanu uz palodzēm, tāpēc ka tie krītot var izraisīt nelaimes gadījumus. Likumu pārkāpējiem draudēja tiesas sods.

Vakarā, kad tika izlīmēts šis aizliegums, policijas priekšnieks, krūtis lepni izgāzis, pastaigājās šurp un turp gar lielo spoguli, kur viņš varēja sevi apbrīnot. Parasti visos gadījumos policijas priekšniekam bija noteicošais vārds. Loazo kundze bezrūpīgi svēra pircējiem saknes. Policijas priekšniekam sagādāja lielu prieku doma, ka augļu pārdevēja, kuras dēļ viņam bijis tik daudz nepatikšanu, ir no viņa atkarīga. Viņš no jauna tuvojās spogulim, lai ar apbrīnas pilnu skatienu pavērotu, kā viņa vaibstos atspoguļojas labais garastāvoklis. Taču piepeši viņš šausmās sagrīļojās. Viņš pieskārās sejai ar trīcošu roku un tad to nevarīgi nolaida gar sāniem. Viņš ieraudzīja uz sava vaiga brīnumainā veidā uzzīmogotu lielu, sarkanu rozi, kuras kāts sniedzās līdz pat kaklam.

— Tas nav iespējams, — viņš murmināja. — Vai arī man sāk rādīties halucinācijas?

Viņš piegāja pie loga, atvēra to un vairākas reizes dziļi ieelpoja, pēc tam atkal atgriezās pie spoguļa. Lielā, sarkanā roze vēl arvien rēgojās turpat.

Viņš centās savaldīties un, tiklīdz jutās mierīgāks, mēģināja to iznīcināt. Viņš plēsa to, kasīja, skuva, berzēja, ierīvēja ar odekolonu un sodu, mēģināja ziest ar krēmu, pūderēt, nekas nelīdzēja. Katrs mēģinājums iznīcināt šo rozi vērta to vēl košāku.

Policijas priekšnieks gan iedegās dusmās, gan krita izmisumā, tomēr bija spiests atzīt, ka ir uzvarēts. Nav iespējams aprakstīt izsmējīgās piezīmes, kas viņam bija jādzird, kad viņš izgāja uz ielas. Pilsētas galva, uzzinājis to, no smiekliem locījās un lika izlīmēt jaunu sludinājumu, kurā lūdza ne tikai Zaļās ielas iedzīvotājus, bet visas pilsētas iedzīvotājus apzaļot savus dzīvokļus.

Tomēr policijas priekšnieks neturēja ļaunu prātu uz Pavasari. Lai gan sarkanā roze vēl arvien rotā viņa vaigu, viņš liek greznot ar ģerānijām visus policijas iecirkņa logus.

Šogad divas bezdelīgas novija ligzdu uz viņa balkona.

Content

Karēms Moriss Ziedu valsts

Maniem draugiem — bērniem

Ziedu valsts

Gundega

Ekselence zaļpeleka

Autobusā

Uz skolu

Divi ļoti dažādi paviljoni

Starpbrīdis

Ziedu rotaļas

Bumba un stīpa

Direktores kancelejā

Sēņu zeme

Pie Rozēm

Pazudusī

Savāds zirneklis

Apburtais mežs

Brīnumu ala

Uz pilsētu

Flora

Balle

Mātes sirds

Kazas

Kanārijputniņš un lelle

Zaļās ielas augļu pārdevējа