Paegle Leons

Zīlīte

LEONS PAEGLE

ZĪLĪTE

©

ZĪLĪTE

Vai jūs pazīstat, bērni, šo mīļo, mazo putniņu?

Vasaru, kad visas puķes ir ziedos un visi putni dziesmu pilni, viņu neredz. Bet kādu rītu, kad zeme ir baltā salnā un no kokiem krīt pirmās dzeltenās lapas, zīlīte ierodas. Viņa lēkā meža rožu krūmā, klusi svilpo: si-si-si un knābā sarkanās ogas. Un jūs zināt: vasara ir projām, puķes ir novītušas, saule no mums novērsusi savu mīļo vaigu. Šo vēsti jums atnesusi zīlīte.

Kad laukā ir ziema, sprēgā sals vai ziemelis griež gaisā sniega putekļus, zīlīte pielaižas pie loga. Viņai nav ko ēst. Viņa pieklauvē pie loga rūts ar savu knābīti, it ka gribētu teikt: «Mīļie bērniņi, paēdiniet mani!» Un, ja gadās bērni, kas saprot zīlītes valodu, tie zina, kas jādara. Viņi savāc maizes druskas un uzber uz palodas. Lai ēd mazais, mīļais putniņš. Paēdušam vieglāk būs sagaidīt silto pavasari, kuru tik ļoti gaida arī bērni.

Beidzot pavasaris ir klāt. Viņš atnāk kā mīļš, nerātns

puisēns un piesviež visas pļavas ziediem, visus kokus lapām. Zīlīti vairs nekur nemana. Viņa ir aizlaidusies uz lieliem lapu mežiem vīt savu ligzdiņu.

Man nāk prātā kāds gadījums ar zīlīti no manas tālās bērnības. Pastāstīšu jums to.

Tas bija kādā aukstā ziemas rītā. Tēvs bija aizgājis linus kulstīt un māte lopus kopt. Mēs ar brāli divi vien bijām istabā. Stāvējām pie mazā lodziņa un apbrīnojām skaistās ledus puķes, ko sals bija uzbūris uz rūtīm.

Tuk-tuk-tuk —»piepeši kāds pieklauvēja pie rūts.

—   Paraug, kur zīlīte, — teica brālis. — Viņa laikam grib istabā.

Tiešām. Aiz rūts uz palodas dēlīša bija nometusies zīlīte. Gluži sabozusies no sala, viņa knābāja sniegu. Nabadzīte, tātad arī izsalkusi tā bija. Man iekrita kādas domas prātā.

—   Vai zini ko? — es teicu brālim. — Noķersim šo zīlīti ar mūsu peļu slazdiņu! Viņa ir izsalkusi un nosalusi. Istabā tai klāsies labi. Jā?

—   Noķersim, — brālis īsi pievienojās.

Mēs paņēmām no pieliekamā kambara peļu slazdu. Tas bija no drāts ar aizkrītamām durtiņām. Vidū bija āķis, kura viens gals atradās slazda iekšpusē, un pie tā mēdza piestiprināt gaļu vai maizi. Otrs āķa gals atradās slazda ārpusē, un aiz viņa viegli aizkabināja atvērto durtiņu kātu. Tikko pele iegāja slazdā un parāva uzsprausto kumosu — klapš, slazds aizkrita. Pele bija gūstā.

Piestiprinājām pie āķa gaļas gabaliņu. Tad iznesām slazdu laukā, lai nostādītu uz palodas. Mūs ieraudzīdama, zīlīte aizspurdza un nometās ceriņu krūmā. Uzstādījām slazdu,

aizkabinājām durtiņas viegli un tad paši iegājām istaba. Noslēpāmies pie loga un gaidījām, kas būs.

Drīz tiešām atkal ieradās zīlīte. Sākumā viņa apmetas pienācīgā attālumā no slazda un to ziņkārīgi aplūkoja. Tad kļuva drošāka un pienāca tuvāk.

Tad uzlēca uz slazda un mēģināja aizsniegt gaļas gabaliņu no ārpuses. Bet tas nebija iespējams.

Mēs raudzījāmies, elpu aizturējuši. Zīlīte nolēca no slazda un apgāja tam visapkārt. Nu viņa bija nonākusi pie durtiņām. Nu viņa apstājās kā pārdomādama.

—   Līdīs . .. nelīdīs, — būra brālis, likdams viena pirksta galu pie otra. — Zvirbulis gan nelīstu. Viņš šādās lietās gudrs.

Zīlīte vēl brītiņu kavējās. Bet tad izsalkums pārvarēja viņas bailes. Pāris drošu lēcienu, un tā bija klāt pie gaļas. Mēs sastingām pie loga. Zīlīte knāba. Klaps — aizkrita slazds . . .

Mēs metāmies laukā. Zīlīte, mūs ieraudzīdama, sāka nemierīgi šaudīties savā būrītī.

—    Nebaidies, nabadzīt, mēs tev nekā nedarīsim, — es to mierināju.

Ienesām zīlīti istabā un nolēmām tūliņ laist viņu laukā no slazda.

Piegājām ar viņu pie loga. No piedzīvojumiem jau zinājām, ka putniņu nevar laist vajā istabas vidū. Viņš tūliņ ar visu sparu metas logā, domādams laukā izskriet. Bet priekšā ir rūts, un putniņš var nosisties. Vajag laist pie loga, lai putniņš tūliņ redz, ka caur stiklu tiek cauri tikai gaisma, bet ne viņš.

Pielikām slazda durtiņas pie pašas rūts un atvērām tās. Kā šautra zīlīte devās laukā un rūtī iekšā. Bet — ahu! Rūts bija gan dzidra kā gaiss, bet cauri izskriet tai nevarēja. Zīlīte vēl pāris reizes mēģināja mesties stikla, bet tad noprata, kas par lietu. Drīz vien viņa svabadi lidoja pa istabu un metās uz loga šķērsnēm, pat nepieskardamās stiklam.

Mūsu prieks bija liels par spārnoto viešņu. Kad ieradās tēvs, mēs steidzāmies viņam pretim un, viens otru pārtraukdami, izstāstījām par savu ieguvumu. No sākuma tēvs gan drusku rājās. Bet mūsu līksme bija tik gaiša, mēs apsolījāmies zīlīti glābāt kā savu acuraugu un pavasarī to atkal laist ārā tik pārliecinoši, ka tēvs smaidīdams atļāva zīlītei palikt istabā.

No tā laika zīlīte dzīvoja pie mums. Viņa drīz vien pierada pie cilvēkiem un kļuva par īstu istabas putnu. Laidās uz galda un ēda tur nobērtās maizes drupatas. Iznīcināja kaktos visus zirnekļus. Ložņāja pa krāsns augšu, meklēdama tur prusakus. Pati bija pelēka kļuvusi kā pelnrušķīte un resna. Laikam nobarojusies.

Pa nakti tā gulēja aiz griestu sijas. Bet rītā, tikko gaismiņa, jau bija spārnos. Lidoja pa istabu. Šūpojās linu gurstēs pie griestiem. Reizēm sisināja: si-si-si!

Mums bija liels, raibs runcis. Mēs viņu istabā nelaidām, jo zinājām, cik viņš uz putniņiem kārs. Redzējām vasaru, kā tas kaņepēs līda uz zvirbuļiem. Acis vien zvēroja.

Bet reiz tomēr runcis bija ienācis istabā, mums nemanot.

Mēs pašlaik sēdējām pie galda un ēdām pusdienas. Zīlīte atspurdza un pa paradumam nometās uz loga šķērsnes.

Piepeši es ieraudzīju, ka raibais runcis ar vienu lēcienu atradās uz loga. Mēs ar brāli reizē uzlēcām no saviem krēsliem. Bet bija jau par vēlu. Zīlīte atradās runča nagos. Viņš nolēca ar to no loga un devās prom. Mēs kliegdami metāmies tam pakaj. Dūrvis bija ciet, un viņš laukā izskriet nevarēja. Mēs

noķērām to pagultē, tur tas zvērojošām acīm nikni rūca mums pretim. Kad izrāvām viņam zīlīti, tā bija jau pagalam.

Nabaga putniņš! Knābītis bija asiņains. Actiņas ciet. Manam brālim plūda asaras, un arī es pats tikko valdījos. Nelietīgais, asinskārais runcis!

Ietinām zīlīti papīrā un aprakām sniegā zem ceriņu krūma. Un ilgi pēc tam vēl man likās, ka putniņa dvēselīte lido pa istabu pelēkiem, mīkstiem spārniņiem. Bet ar runci biju ienaidnieks uz mūžīgiem laikiem.

.

KLIJĀNS

I

Bija vasaras priekšpusdiena īsi pirms dunduru laika. Rasa vēl nebija nožuvusi. Govis mežmalā šņākdamas ēda mīksto, sulīgo zāli, un rasa tecēja gar viņu rievainajām mēlēm. Augusts bērziņa galā bija no zariem novijis sev ligzdu, sēdēja tanī un šūpojās. Es gulēju uz noras, kājas saulē, galva ēnā uz cinīša, un skatījos debesīs. Tur peldēja sudrabotas mākoņu laivas baltām, bārkstainām burām, cēlās aizvien augstāk un viena pēc otras izgaisa zilajā mirdzumā. Izplētu rokas, un man likās, ka arī es ceļos augšup un lidoju. Sāka pat galva reibt, un es ieķēros ar pirkstiem zālē, lai patiesi neiekristu dzidrajā zilgmes dziļumā.

Pret apvārsni melnoja slaiko egļu robotās galotnes. Te pāri tām pacēlās pelēks mākonītis, kāpa augstāk un kļuva mazāks, bet nepārklājās ar sudrabu un neizgaisa. Vēl acumirkli — un

mākonītis nāca atkal zemāk, pieauga un palika lidinādamies uz vietas.

Tavu jocīgu mākonīti!

Piepeši mākonītim izauga spārni. Viņš sakļāva tos un kā melns akmens krita lejup sīkajos krūmos netālu no mums. Pēc dažām sekundēm tas atkal pacēlās liela, tumšdzeltena vanaga izskatā. Nagos viņš turēja gaišu putnu un spēcīgiem spārnu vēdieniem ielaidās mežā.

—   Vanags aiznes balodi! — Augusts sauca bērziņā kā kareivis sargpostenī. — Mežā vajag būt viņa ligzdai! Skriesim to meklēt!

Govis mierīgi ēda, un mēs devāmies eglājā. Sausie zari sprēgāja zem pastalām. Vāvere izbijusies nosvieda mums uz galvas pusapgrauztu čiekuru un uzskrēja egļu galotnē. Dzenis ziņkārīgi noskatījās uz mums, raibo galvu grozīdams.

Turējāmies vanaga virziena un nonācām pie tumša egļu pudura. Te — kas tas? Pie pudura uz celma sēdēja lielais vanags ar balodi nagos. Viņam blakus atradās vanadzēns īsiem spārniem un dzeltenām pūkām uz apaļās galvas. Turpat priekšā pie nelielas egles bija pieslieta gara kārts. Eglē melnoja no žagariem pīta, pusizpostīta vanaga ligzda. Pār ligzdas malu kārstīja dzeltenpūkaino galvu otrs vanadzēns.

Ieraudzījis mūs, vecais vanags nedomāja bēgt un bolīja mums pretim niknas, dzeltensarkanas acis.

—    Laupītājs tāds! — sauca Augusts un svieda vanagam ar sprunguli. Tas ar visu laupījumu palaidās gabaliņu tālāk, nometās uz zema egles zara un nenovērsa acis no mums.

—   Viņam ir bērni, — es mēģināju attaisnot vanagu, bet Augusts attaisnojumu neatzina.

—    Kāpēc tad viņš nevar bērniem ķert vardes, peles un čūskas, bet viņam jānogalina nabaga balodītis? Nē, vai zini, ko mēs darīsim? Noķersim jauno vanagu un izaudzināsim to par godīgu putnu.

Tam es piekritu. Vecajam vanagam jau ligzdā palika vēl otrs bērns.

Tuvojāmies vanadzēnam, bet viņš nikni iešņācās, ieplēta spārnus un ar savu līko knābi un asajiem nagiem lēca pretim mūsu rokām. Man gar vaigiem nožvirkstēja spārni un cepure novēlās no galvas. Vecais vanags taisīja uzbrukumu.

Nē, tā lieta nebija tik vienkārša.

—    Es gūstīšu vanadzēnu, bet tu sargi mani no vecā vanaga uzbrukumiem, — teicu Augustam. Tas nolauza krietnu zaru un nostājās kareivīgā pozā. Novilku svārkus un taisījos tos uzlikt vanadzēnam. Vecais vanags atkal uzbruka, bet, Augusta atsists, žēli kliegdams, ielaidās augstā eglē un nemēģināja vairs tuvoties.

Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem man izdevās uzmest vanadzēnam svārkus un ietīt viņu tajos. Arā palika tikai līkais knābis un dzeltenās acis, kurās neredzējām bailes, bet tikai spītīgu niknumu.

Pārdzinuši pusdienā govis, ienesām vanagu istabā un palaidām uz grīdas. Vanadzēns brītiņu sēdēja nekustēdamies, tad savicināja spārnus, skaļi iekliedzās, uzlēca uz galda un metās logā. Rūts noskanēja, bet neplīsa. Vanags apmulsa, nogrozīja galvu un izmēģināja vēl reizi, bet arī šoreiz bez panākumiem. Nodevīgais dzidrums bija ciets un sāpīgs.

Izskrējām laukā, noķērām dažus treknus, zaļus sienāžus un ienesām vanagam. Tas paskatījās uz sienāžiem, neticīgi papurināja galvu, bet tomēr nomēģināja vienu. Garšoja labi. Drīz visi sienāži bija apēsti. Vanags noslaucīja knābi un nogūlās uz krēsla atzveltnes, pieņemdams vismiermīlīgāko izskatu. Augusts piegāja viņam klāt un gribēja noglāstīt dzeltenās, izpūrušās spalvas.

Te notika kaut kas ļauns un negaidīts. Vanags nikni iebrēcās un lēca pret Augusta seju. Nagi dziļi iespiedās vaigā. Augusts kliegdams atgrūda vanagu. No vaiga plūda asinis. Ieskrēja māte, paķēra vanagu aiz spārna un izmeta pa durvīm.

— Tādu mežoni nest mājās! Cik tur trūka, un acs būtu laukā!

Augusta vaigu pārsēja, bet rēta tam palika uz visiem laikiem.

Kaut gan biju nobijies un žēloju brāli, tomēr skrēju skatīties, kur paliek vanags. Ticis brīvībā, viņš skaļi un līksmi iekliedzās, savīcināja spārnus un mēģināja laisties. Tomēr šī augstā māksla viņam vēl neveicās. Arī viens spārns likās ievainots un netika otram līdzi. Vanags nokļuva vienīgi līdz sētai un palika uz tās sēžam.

Es noķēru vardi, nostājos labu gabalu no vanaga un pasviedu viņam to. Vanags vērīgi paskatījās uz vardi, ieraudzīja viņu kustamies, nolēca no sētas, apēda laupījumu un atgriezās agrākajā vietā.

Vajadzēja laist lopus laukā. Šoreiz ganos aizgāju viens, atstādams vanagu brāļa ziņā. Lai gan Augustam vaigs bija saplosīts, viņš jau bija vanagam piedevis un atkal meklēja sienāžus viņa ēsmai. Kad vakarā atgriezos, vanags tupēja ābeles zarā. Augusts raportēja man, ka esot viņu krietni paēdinājis un tas jūtoties visai apmierināts.

Vanags labprātīgi palika pie mums, kaut gan laidām to pilnīgā svabadībā. Varbūt tas bija tādēļ, ka viņa ievainotais spārns vēl nespēja pacelt to pāri robainām egļu galotnēm, bet varbūt arī viņš savā mazajā galviņā bija nospriedis, ka nav nemaz tik slikti dzīvot gatavā maizē.

Saucām to par Klijānu, jo tēvs teica, ka viņš esot no klijānu sugas. Arī viņa paša skaudrais kliedziens atgādināja šo vārdu: kliān! kliān!

Mēs ar Augustu bijām viņa apgādnieki, un tādēļ arī viņš mūs uzskatīja par saviem galvenajiem draugiem. Vajadzēja tikai pasaukt: — Kjijān, Klijāni — un vanags pus pa gaisu, pus pa zemi devās pie mums, skatījās mūsu sejā spožām, gudrām acīm un gaidīja vardi, peli vai sienāzi. Pret citiem mājas iedzīvotājiem viņš izrādīja neuzticību, bet no svešiem baidījās. Uzbrukt mums vai kādam citam naidīgā nolūkā viņš vairs nemēģināja, kaut gan nelabprāt ļāvās glāstīties.

Pagāja dažas nedēļas. Klijāna spārns sadzija, un viņš iemācījās ātri un veikli laisties. Tas mūsu attieksmes nemainīja. Vanags tāpat kā agrāk tūliņ ieradās, tiklīdz izdzirda saucam savu vārdu, tikai tagad veikli un ātri kā pelēka ēna. Mēs iemācījām viņu gaisā saķert pasviesto ēsmu, pie kam tas ar čigān- puikas veiklumu pagriezās nagiem uz augšu un satvēra laupījumu no apakšas, kas mums un mūsu viesiem, kaimiņu bērniem, darīja sevišķu prieku.

Sākumā vanags mīlēja sēdēt uz sētas, bet vēlāk izraudzīja sev augstāku vietu — tēva kalves skursteņa galu. Šeit viņš stundām ilgi omulīgi gozējās dūmos un kā īsts saimnieks novēroja apkārtni. Tiklīdz kaut kur parādījās lauku pele vai ari kurmis izlīda no alas paelpot rīta svaigumu, Klijāns metās tiem virsū, uznesa skursteņa galā un, dūmos pasildījis, apēda.

— Kalēj, kalēj, nāc ar šauteni, vanags skursteņa galā! — sauca kalvinieki, kas pirmo reizi redzēja Klijānu viņa sarga vietā. Bet drīz jau visa apkārtne zināja, ka tas ir kalēja mājas putns, un labprāt pasvieda viņam pa pelei, priecādamies par vanaga veiklo ķērienu.

Ar cielaviņām un zvirbuļiem Klijāns draudzīgi sēdēja kopā uz sētas. Viņš tos neaiztika, un tie no viņa nebaidījās. Es domāju, ka tam par iemeslu bija Klijāna pilnais vēders, bet Augusts bija pārliecināts, ka te sava nozīme arī vanaga labai audzināšanai.

Arī pret vistām viņš bija pieklājīgs, un tās par viņu daudz nesūdzējās gailim. Tomēr gailis Klijānu neieredzēja un bieži skrēja tam virsū, kliegdams: «Ko tu te, ko tu te, ko tu te meklē?» Tādos gadījumos Klijāns nicīgi pagrieza gailim muguru un aizlaidās uz kādu augstāku vietu, kas nebija pieejama gaiļa strupajiem spārniem.

Pastāvīgā karā Klijāns bija ar mūsu pelēko suni Varenu. Tas uzskatīja Klijānu par svešinieku un, ieraudzījis vanagu, katru reizi uzkliedza viņam savā suņa valodā: «Svešs, svešs!» Klijāns to nepacieta un lēca Varenam acīs. Bet Varens bija veikls grābējs un trieca Klijānu pa pagalmu, ka spalvas vien putēja. Reiz viņš pat aizdzina Klijānu uz mežu, un mēs bijām nobēdājušies, domādami, ka viņš vairs neatgriezīsies. Tomēr otrā rītā mums par lieliem priekiem vanags sēdēja savā parastajā vietā — kalves skursteņa galā.

Vēlāk, kad Klijāns bija ievingrinājies laišanās mākslā, viņš uzsāka ar Varenu gaisa karu, bombardēja to no augšas straujiem nagu un spārnu cirtieniem. Tādus paņēmienus Varens atzina par starptautiski nepieņemamiem un naca pie mums sūdzēties. Mēs viņam neka nevarējām līdzēt, un Varens, atzinis sevi par uzvarētu, kaunīgi slēpās būdā.

III

Mana draudzība ar Klijānu arvien vairak nostiprinājās. Viņš uzmanīja, kur es atrodos, un labprāt uzturējās mana tuvumā. Pāris reižu tas bija pat līdzi man ganos, kas man ne visai patika, jo baidījos, ka vanaga dzimtais mežs to neievilina sevī uz vi'siem laikiem.

Pavadīt mūs siena pļavā Klijānam turpretim neviens neliedza. Viņš arī pilna mērā izlietoja šo atļauju, sēdēja uz šķūņa jumta vai siena gubas, medīja peles un baidīja pļāpīgos kovārņus, kas dzīvoja tuvējā ozolā. Pļavā viņam arī bija izdevība pierādīt man savu draudzību.

Kādu rītu tēvs un mate, nopļāvuši krietnu gabalu, aizgāja mājās un atstāja mūs ar Augustu vāles ārdīt. Izārdījuši vāles un izmēģinājuši sienā spēkus, pie kam es, kā vecākais brālis, izrādījos stiprāks, mēs gājām katrs savās darīšanas. Augusts sāka lasīt ataugā zemenes, es nogūlos zem krūma un arī lasīju, tikai ne zemenes, bet grāmatu «Gudrais Ansis un velns».

Biju pašlaik tai vietā, kur Ansis rijā vāra alvu, lai velna vectēvam ielietu jaunas acis. Man likās pat, ka es dzirdu alvas šņakšanu uz uguns un auzu salmu čabēšanu zem velna vectēva nagiem. Bet tad pēkšņi sajutu, ka šī šņākšana un čabēšana notiek nevis velna rijā, bet tepat pie manas auss. Pagriezu galvu un izbailēs sastingu.

Nepilnu soli no manas galvas kustējās liela, melnraiba odze. Viņas glumām zvīņām apklātais augums lēni virzījās

man tuvāk. Plakanā, trīsstūrainā galva bija pacelta pret manu seju. Skaidri redzēju niknumā kvēlojošas ačeles un melnu, šķeltu mēli, ko odze reizēm izšāva no mutes.

Biju zaudējis katru iespēju kustēties vai kliegt. Nebiju bailīgs zēns un nekad nepalaidu odzi garām sveikā, ja vien man rokā gadījās kaut neliels zariņš. Bet šoreiz mani saistīja pie zemes kāda neizprotama burvība. Varbūt čūska bija mani sastindzinājusi ar savu skatu, kā viņa to darīja ar putniņiem, par ko biju lasījis kādā grāmatā.

Odze skatījās uz mani un neatvairāmi līda tuvāk. Tūliņ viņas melnā mēle pieskarsies manai sejai. Piepeši es izdzirdu spārnu švīkoņu. Pelēka ēna nozibēja acu priekšā. Seju apdvesa viegls vējiņš. Tai pašā acumirklī jutu, ka esmu atsvabināts no čūskas burvības, un uzlēcu kājās.

Netālu no manis uz celma sēdēja Klijāns un spēcīgiem knābja cirtieniem plosīja melnraibo odzi. Es noslaucīju pieri, kas pēkšņi bija kļuvusi gluži slapja, un piegāju vanagam. Viņš skatījās manī spožām, gudrām acīm. Es aizmirsu, ka viņš tikai putns, noliecu galvu viņa priekšā un sacīju no visas sirds:

— Paldies tev, mīļais Klijāni

Pēc šī notikuma Klijāna slava izplatījās pa visu apkārtni.

Kādu dienu tēva labības laukā bija sameties vesels mākonis vārnu un kovārņu. Lamādamies un kaudamies savā starpā, nelūgtie melnie viesi ņēmās plucināt vārpas un lupināt no tām vēl negatavos graudus. Tēvs paņēma šauteni, lai tos pārmācītu. Iebrucēji tomēr bija nostādījuši sargus, kas, ieraudzījuši tēvu gar krūmiem nākam, sacēla troksni. Viss melnais bars pacēlās gaisā. Tēvs izšāva. Kāds kovārnis kūleņoja lejā. Te, kur bijis nebijis, šāvās šurp vanags, vēl gaisā saķēra kovārni un aiznesa to savām brokastīm.

Līdz šim Klijāns bija miermīlīgs lauku sargs, kas iznīcināja peles un kurmjus tikai savām tiešām vajadzībām. No šīs dienas turpretim viņš pārvērtās par mednieku. Vēl pāris šāvienu no tēva šautenes galīgi pārliecināja Klijānu par to, ka starp šauteni un medījuma krišanu ir cieša sakarība. Tiklīdz tēvs parādījās ar šauteni, Klijāns sekoja viņam kā medību suns.

—   Redzams, viņa senči bijuši mednieki, — smējās tēvs.

Es biju lasījis par bruņinieku un varoņu medību vanagiem. Mans vanags bija līdzīgs viņu vanagiem, vai tad es nevarēju būt līdzīgs Viņiem pašiem. Arī mani senči droši vien būs bijuši mednieki. Iztaisīju zobenu no vecas izkapts un koka stopu, kādu biju attēlā redzējis Vilhelmam Tellam. Lielā niknumā kapāju nātres gar sētmali un šāvu akas stabā. Klijāns sēdēja uz sētas un, kā man likās, ar cienību noraudzījās manā darbā. Patiesībā viņš gan laikam smējās par mani, jo es biju neīsts bruņinieks, bet viņš — īsts mednieks. Par to drīz dabūju pārliecināties.

Vispirms Augusts stāstīja, ka redzējis Klijānam nagos mazu zaķēnu. Gan viņš saucis Klijānu, gribēdams zaķēnu atņemt, bet Klijāns neklausījies un laidies ar visu laupījumu. Otrā dienā es Klijānu atradu sēžam pie raibu spalvu čupiņas. Acīmredzot tās piederēja kādai ūbelei, ko Klijāns bija noķēris un notiesājis.

—   Draugs, — es teicu, — tu taču esi labi audzināts un labi paēdis vanags. Tev nav nekādas vajadzības ķert godīgus-putnus un atņemt tiem dzīvību. Apsolies man, ka tu vairs tā nedarīsi!

—    Kliān! — iekliedzās vanags un līksmi sasita spārnus. Tas bija viņa kaujas sauciens, bet es to noturēju par solījumu.

Vēl pēc dažām dienām mūs pārsteidza saimniece, steigšus nokāpdama pie mums no kalna, uz kura stāvēja lielās saimniek- mājas. Seja tai bija dusmīga un rokā balts papīra vīstoklis.

—   Jūsu vanags bijis mūsu vistās!

—   Nevar būt. Klijāns vistu neaiztiek.

—   Kā, nevar būt! Pati redzēju, ka uz jūsu pusi atlaidās. Lūk, paraugies, ko viņš padarījis!

Saimniece nometa pie manām kājām papīra vīstokli, no kura izkrita saplosīts gailēns.

—   Vanagu vajag turēt piesietu vai arī nošaut, — teica saimniece manai mātei. — Citādi viņš aplasīs visu šīs vasaras perējumu, un jums pašiem būs jāmaksā.

—    Es parunāšu ar kalēju, — sacīja māte.

Neiedrošinājos Klijānu aizstāvēt, jo saimniece bija barga.

Aizskrēju pie tēva un izstāstīju gadījumu. Tēvs pasmējās:

—   Tavs audzēknis, un tava atbildība. Ja neklausa ar labu, liec viņu cietumā.

Klijāns tomēr netika ne cietumā likts, ne nošauts, bet pats izvēlējas savu likteni.

Tas gadījas kadā dienvidū, drīz pēc Klijāna apvainošanas smagajā noziegumā. Es gulēju ozola ēnā un lasīju vecu laikrakstu pielikumus, ko biju atradis istabas augša kādā vecā skapī. Augusts sēdēja skaidienā uz bluķīša un pina groziņu. Viņa tuvumā kārpījās raibā vista ar divpadsmit labi paaugušiem cālēniem. Gailis staigāja pa sīpolu dobēm un ravēja lokus.

Piepeši atskanēja troksnis. Vista skaļi kladzināja, gailis dētināja, cālēni izbaiļu pilnās balsīs spiedza. Vistu tracim cauri es izdzirdu Augustu:

—   Leon, nāc ātrāk šurp!

Nosviedu avīzes un skrēju uz skaidienu.

Man pretim devās raibā vista ar dažiem cālēniem. Citi cālēni bija ieplakuši smiltīs. Gailis, kaklu izstiepis, kareivīgi cēla trauksmi. Augusts stāvēja pie žagaru kaudzes un steidzīgi lauza koku sišanai.

Žagaru kaudzes tuvumā pa zemi kūleņoja savads, dzīvs kamols. No viņa reizēm paradījās spārns, reizēm ķepa asiņainiem nagiem. Ieskatījos un sapratu: te Klijāns uz dzīvību un nāvi cīnījās ar kādu tumši brūnu, lokanu zvēriņu.

— Sesks, — teica Augusts, pienākdams ar sitamo.

Klijāna nagi bija iecirtušies seska sānos, un viņš to sita spārniem. Seska asie zobi kodās Klijāna krūtīs un neatlaida tās. Augusts gribēja sist seskam, bet baidījās ķert Klijānu. Beidzot seska mugura atsedzās. Pazibēja runga. Dzīvais kamols mitējās velties. Sesks bija beigts, bet viņa zobi vēl arvien neatlaida Klijāna krūtis, no kurām plūda asinis. Es atrāvu sesku ar varu. Klijāns sabruka beigtajam pretiniekam blakus. Viņa slaidie spārni noraustījās, galva nokārās uz sāniem.

Arī Klijāns bija pagalam.

Sesks bija uzbrucis vistu saimei un Klijāns steidzies to aizstāvēt. Viņš bija miris varoņa nāvē kā īsts cīnītājs. Mēs apra- kām to dārzā, uzlikām uz kapa piemiņas akmeni un ilgi ilgi nožēlojām savu Klijānu.

.

VĀVERE KUPLASTE

—    Leon, vāvere!

—    Kur?

—    Tur!

Kā tad. Tur jau viņa sēdēja eglītē. Pati slaika kā egles zars. Aste pār muguru kā brūna smilgu slota. Acis lielas, spožas un ziņkārīgas. Skatās uz mums un smejas. Ak tu šķelme tāda! Bet priekšķepiņās gluži kā rokās tur čiekuru un grauž. Plānās ska- riņas kā brūns sniedziņš šūpojas vējā.

—   August!

—    Nu?

—   Noķersim! Kur šī aizbēgs, kad te nav neviena lielāka koka! Purva bērziņi vien. Kāp tu eglītē, es gaidīšu apakšā!

—    Hopā!

Tavu kāpēju! Kājas pa priekšu, pats paka).

Viens, divi, trīs! Augusts jau sēdēja apakšējos zaros.

—   Piesargies, kuplaste!

Kas tad tas? Kas to egli kustināja? Vāvere izbrīnā pasita asti un iečakstējās. Čiekurs izkrita un virpuļoja lejā pa zariem. Vāvere palēca vienu zaru posmu augstāk. Drošs paliek drošs. Bet tepat jau arī bija galotne. Tālāk vairs nevarēja.

Eglīte šūpojās arvien stiprāk. Zaros spraukstēja un čabēja. Nu vairs patiesi nebija labi! Vāvere divreiz pasita asti. Bet te jau caur zaru zaļumu pēc viņas stiepās brūna, briesmīga roka.

Viens, divi! Vāvere atsita asti, izplēta kājas un aizlidoja. Būtu gluži putns, ja nekristu ar līkumu uz leju. Bet tepat jau bija purva ciņi. Vāvere aizvēlās pār tiem kā brūns kamols.

—   Ķer, Leon, ķer!

Augusts kā čiekurs virpuļoja lejā pa zariem. Es klupdams krizdams devos pakaļ brūnajam kamolam, un ganu kulīte ar tukšo biezpiena cibiņu lēkāja man virs kreisā gurna.

Te piepeši vāvere pazuda. Nevienā no sīkajiem bērziņiem viņa nebija uzskrējusi, bet lielāku koku tuvumā neredzēja. Tavu brīnumu! Gluži kā zemē ielīdusi.

—   Viņa patiesi zemē ielīdusi, — Augusts sauca aizelsies. — Lūk, kur caurums!

Kā tad. Cinī pie bērziņa saknes bija caurums manas dūres lielumā. Daudz nedomādams, nometos ceļos un taisījos bāzt roku caurumā. Te Augusts iesaucās:

—    Bet ja tur ir čūska!

Es atrāvu roku. Čūska? Nu nē. Te nebija nekādas čūskulie- nas. Dumbra, mitra zeme. Es izgāzu krūtis.

—   Tu domā, man bail? Paskaties!

Es varonīgi iebāzu roku caurumā. Kaut kas auksts un lipīgs pieskārās ādai. Brr! Es apspiedu drebuļus un bāzu roku arvien dziļāk. Nu, jau bija pāri elkonim. Nekā vāverei līdzīga nejutu. Nogūlos uz vēdera, lai būtu ērtāka piekļūšana. Nu jau roka bija iebāzta līdz plecam.

—   August, dibenā ir vāvere!

—   Turi stingri! Velc laukā!

Es uzmanīgi satvēru mīksto, silto dzīvnieku alas dibenā un sāku lēnām piecelties.

Te asi zobi iecirtās man rokā.

—   Kož, pagāniete!

—   Neatlaidies!

—   Protams, ne!

Bet vāvere arī neatlaidās. Kad brūnais zvēriņš līdz ar manu roku nāca redzams, uz bērziņa saknēm steidzīgi pilēja manas asinis.

—   Vai, kā pārkodusi!

—   Nieki! Paturi kulīti! Liksim tur iekšā.

II

Mājās ielaidam vāveri vistu kurvī. Kaimiņu bērni saskrēja skatīties.

—   Cik skaists, apaļš purniņš ar ūsām!

—   Bet virslūpa pāršķelta! Cik jocīgi! Kādēļ tas tā?

—    Lai labāk varētu grauzt. Vāvere ir grauzējs. Viņai tikai četri zobi, divi apakšā, divi augšā. Bet kā viņa prot kost, ai, ai!

Es rādīju savu sakosto roku.

—   Bet nagi! Skaties, cik asi nagi!

—   Un ausis garām spalvām!

—   Viņa grib ēst!

—   Bērni, atnesiet maizi, pienu, burkānus!

Bet vāvere neēda. Iespiedās kurvja stūrī un raudzījās uz mums lielām, skumjām acīm. Man kļuva viņas žēl.

— Ejiet projām! Kuplaste nogurusi un grib atpūsties.

Par Kuplasti mēs viņu arī nosaucām. Viņa sāka dzīvot pie mums. Patiesībā gan vistu kurvī. Kurvis pa dienu stāvēja laukā, pa nakti — istabā. Kad mēs atradāmies pie kurvja, Kuplaste bija klusa un aizdomīga. Neēda, sēdēja stūri un skatījas uz mums pārmetoši. Mēs tad mēdzām aiziet, noslēpties un novērot Kuplasti. Viņa tūliņ atdzīvojās. Nogaršoja pienu, maizi un sakņaugus, ko bijām atnesuši, apskatījās uz visām pusēm, pasita asti un sāka skraidīt pa savu sprostu. Šī skraidīšana vilkās stundām ilgi un apstājās tikai tad, kad kāds pienāca un Kuplasti iztraucēja. Mēs brīnījāmies par Kuplastes savādo izturēšanos un par to, ka viņa negribēja pie mums pierast. Mums toreiz vēl nebija zināms, kā sāp cietums un cik mīļa brīvība visām dzīvām būtnēm.

Kādu rītu, kad bija mūsu vaļas diena, es pamodos krietni vēlu. Saules zaķīši spēlējās pie sienas. Augusts man blakus vēl šņāca.

Cik-cak-cak!

No krāsns uz malkas uzlēca vāvere. Līksmi pasita astL iečakstējās, priekšķepiņām veikli noberzēja purniņu, pieķērās ārdiņu tievākajai kārtiņai un pēkšņi sāka griezties ap to kā ritenis.

Tas bija jautrs skats. Es piegrūdu Augustam ar elkoni. Tas ņurdēdams ar pūlēm paplēta acis. Es piegrūdu vēlreiz un klusēdams norādīju uz vāveres joku. Augusta acis kļuva platas, un miegs bija acumirklī projām.

Kuplaste beidza griezties, uzlēca atpakaļ uz krāsns un no turienes uz galda. Viņas kustības bija veiklas un vieglas. Uz

galda stāvēja trauciņš ar biezpienu. Kuplaste iebāza traukā ķepiņu, paņēma biezpiena kripatu un sāka kāri ēst, notriepdama brūnos vaidziņus kā maza meitene.

Mēs smiedamies rausāmies laukā no gultas. Kuplaste nometa biezpienu uz galda, devās atpakaļ uz ārdiņiem un paslēpās aiz malkas. Apskatījām kurvi. Tam sānos rēgojās krietns caurums. Kuplaste bija izlauzusi savam cietumam restes.

Nolēmām viņu vairs kurvī nelikt, lai dzīvo brīvi pa istabu. Mātei tur nekas nebija pretim. Kuplaste tikai nedrīkstēja darīt nedarbus. Tad māte solījās dzīt viņu laukā bez žēlastības.

«Ja Kuplaste to zinātu, viņa nedarbos vien dzīvotu,» mēs nodomājām.

Kuplaste to, protams, nezināja. Bet pārvērtusies gan viņa bija. No senā bikluma un skumjām ne vēsts. Bezbēdīgi tā skraidīja apkārt pa istabu, izložņāja visslepenākos stūrīšus, izpētīja katru priekšmetu, kas viņai likās savāds vai aizdomīgs, novārtījās gluži pelēka pagultes putekļos un pēc tam, nosēdusies drošā vietā uz ārdiņiem, ilgi šķaudījās un tīrījās.

Ar mums Kuplaste ātri sarada. Es biju viņas galvenais barotājs, un drīz tā kļuva tik droša, ka ēda man no rokas. Tad drīkstēju viņu arī noglāstīt. Ārpus barošanas laika viņa rokās nelaidās, bet labprāt mīlēja ķircināties. Nosēdās kaut kur pieejamā vietā un laida sev tuvoties. Bet, tiklīdz gribētājs izstiepa roku, viņa uzlēca taisni uz šīs izstieptās rokas, nākošā acumirkli atradās uz galvas, bet pēc divām sekundēm sēdēja jau uz krāsns stūra un šķelmīgi kasīja aiz spalvainās auss.

Uz Kuplastes nedarbiem tomēr nenācās ilgi gaidīt. Viņa bija liela kārumniece un labprāt mīlēja pārbaudīt traukus gan istabā uz galda, gan virtuvē. Tur viņu, protams, laidām tikai tad, kad virtuves āra durvis bija ciet, jo nebijām pārliecināti, ka

Kuplastei nav prātā bēgšanas plāns. Kādreiz mēs sēdējām pie pusdienu galda. Durvis uz virtuvi bija vaļā. Piepeši virtuvē atskanēja plīstošu trauku troksnis.

—   Tā būs Kuplaste! — iesaucās māte.

Es izskrēju virtuvē. Vai manu! Mātes ievārījuma podiņš vairs neatradās uz plaukta, bet uz klona un pie tam sašķīdis gabalu gabalos. Uz lielākā gabala sēdēja Kuplaste, aplaizīja purnu, kas bija notriepts ar tumšsarkano, saldskābo virumu, un, mani ieraudzīdama, cēli pasita asti kā liela varone.

Māte gribēja Kuplasti uz vietas padzīt. Bet mēs ar Augustu izlūdzāmies tai piedošanu:

—   Tas viņai nejauši. Viņa tā vairs nedarīs. Nelaime var katram gadīties. Kuplaste ir pavisam, pavisam godīga vāverīte.

Bet, ak, cik ļoti mēs bijām maldījušies! Otrā dienā uz grīdas gulēja cukura trauciņš, par laimi vesels. Kuplaste sēdēja klāt un valstīja to uz visām pusēm. Mātes nebija istabā. Mēs gribējām Kuplasti sodīt, bet viņa uzskrēja uz ārdiņiem un parādīja mums asti.

Sākām novērot, ka Kuplaste ar nodomu gāž visu, kas gāžams. No krāsns augšas sāka krist zemē dažadas lietiņas, kas tur bija stāvējušas no nezināmiem laikiem. No skapja augšas lidoja vecas avīzes. No mātes pagultes izripoja dzijas kamoli, kam mierīgi vajadzēja gulēt kurvī. Tējas glāzes virzījās no galda vidus uz malu.

Lieta sāka kļūt nopietna.

Senāk Kuplaste naktis mēdza pavadit uz ārdiņiem, kur bija visaugstākā un drošākā vieta. Tagad turpretim viņa katru vakaru nozuda, un mēs nevarējām atrast, kur viņa guļ. Noņēmos Kuplastei sekot un redzēju, ka viņa aizlien aiz mātes gultas kājgaļa, kur starp gultu un sienu bija pakārts maiss ar sakārstu vilnu. Maisa gals bija pa pusei vaļā. Es izcēlu maisu no aizgul- tes. No maisa izskrēja vāvere Kuplaste.

Es paskatījos maisā. Visas virsējās vilnas ripiņas bija saplucinātas, sagrieztas un saveltas vienā vilknē. Kuplaste bija no tām taisījusi sev patīkamu ligzdu. Kamēr es domāju, ko tagad darīt, istabā ienāca māte.

Nestāstīšu jums par nepatīkamo izskaidrošanos ar māti. Jūs paši sapratīsiet, ka šoreiz mūsu stāvoklis nebija apskaužams. Izlūgties vāverei piedošanu nebija vairs ko cerēt, un mums bija jādomā, kā izlūgties piedošanu pašiem sev.

Otrā rītā, kad pamodāmies, istabas un virtuves durvis bija līdz galam vaļā. Vāveres istabā nemanījām.

Uzrāvām ātri vajadzīgos apģērba gabalus un izskrējām pagalmā. Tur auga liels, kupls ozols. Uz zemākā ozola zara sēdēja mūsu Kuplaste un ķepiņās turēja ozola zīli.

—    Kuplaste, Kuplaste, man ir ābols!

Es izstiepu roku ar ābolu, uz kuriem Kuplaste bija kāra.

Kuplaste palika mierīgi sēžot, turēja ķepiņās savu zīli un raudzījās uz mums. Man likās, ka viņa klusiņām pie sevis smejas. Augusts noskaitās un svieda Kuplastei ar sprungulīti:

—   Ak tu tāda! Taisies, ka tieci!

Kuplaste izmeta no ķepiņām zīli, līksmi uzskrēja augstāk un nozuda ozola varenajā zaļumā.

Mēs bēdīgi atgriezāmies istabā. Kuplaste bija pazaudēta.

Tomēr arī šoreiz mēs bijām maldījušies. Ēdām pusdienas. Virtuves un istabas durvis bija vaļā. Te pa durvīm ievēlās brūns kamols, uzlēca uz krēsla, tad uz krāsns un, uz stūra nosēdies, sāka raudzīties uz mums gudrām Kuplastes acīm.

Kuplaste atgriezusies!

Es nesu viņai ēst. Viņa nebaidījās, bet ēda no rokas kā arvien. No šīs dienas durvis Kuplastei vairs netika aizvērtas. Viņa staigāja iekšā un arā pēc pašas patikas. Visi sāka uzskatīt Kupl- asti par pilntiesīgu mājas iemītnieku.

III

Mūsu vecais runcis jau pavasarī bija pazudis. Māte atnesa no kaimiņiem jaunu kaķēnu. Tas bija jauks, pelēkstrīpots kaķītis ar sārtu mēlīti, ko viņš bieži mēdza laist pār lūpām, un sārtiem spilventiņiem zem ķepiņām. Māte nolika kaķīti uz krēsla, ielēja bļodiņā pienu un pabāza tam zem deguna. Sārtā mēlīte veikli sāka lakt balto šķidrumu.

Te no krāsns uz galda uzlēca Kuplaste. Ieraudzīja svešo viesi, attupās un sāka to ziņkārīgi aplūkot. Arī kaķītis bija pamanījis vāveri. Beidza lakt pienu un pietupās. Viņa mazais, gaišais astes galiņš locījās uz visām pusēm. Piepeši ar lielu lēcienu, kādu nebūt nevarēja sagaidīt no tik maza kaķēna, viņš atradās uz galda blakus Kuplastei.

Nezinu, vai kaķēnā piepeši bija pamodies iedzimtais mednieks vai arī viņš gribēja tikai parotaļāties. Bet Kuplaste likās nopietni nobijusies no šī negaidītā uzbrukuma un nokūleņoja uz grīdas. Kaķēns, daudz nedomādams, devās viņai pakaļ. Kuplaste lēca uz krāsns, bet kaķēns ar necerētu veiklību sekoja vāverei arī tur. Kuplaste uzlēca uz pusatvērtajām virtuves durvīm un nozuda virtuvē.

Kaķēns lēca pakaļ, bet nokūleņoja zemē gar durvīm. Tomēr nokrita uz kājām un nekavējās doties virtuvē. Tur skrējiens turpinājās. Kuplaste bēga pār traukiem, spaiņiem un kubliem. Vienā no tiem bija kāds šķidrums. Nabaga Kuplastei paslīdēja

kājas, un viņa iegāzās tajā. Kaķēns vēl nebija paspējis uzlikt uz kubla malas priekšķepiņas un izpētīt, kas tā par dīvainu vielu, kurā vāvere mērcējas, kad pēdējā jau bija laukā, ielēca miltu sietiņā, kas atradās uz galda, un gluži sirma metās uz āra durvīm, kuras māte pašlaik atvēra.

Pēc divām sekundēm pagalmā atradās ne vien Kuplaste un kaķēns, bet arī mēs ar Augustu, kam šis tracis sagādāja sevišķu prieku. Kuplaste drāzās taisni uz ozolu. Te radās jauns starpgadījums. No kūts puses skrēja šurp kaimiņu raibais suns Rapis. Kaķēns nikni iešņācās un uzmeta kūkumu, Rapis aizjoņoja viņam pāri un grāba pēc Kuplastes.

Es kliegdams metos Rapim virsū.

Kuplaste vairs nepaspēja glābties ozolā un uzlēca uz tuvējās sētas. Pa sētu viņa skrēja projām taisni uz meža pusi. Viņai, ska]i riedams, sekoja Rapis, bet aiz Rapja mēs ar Augustu.

Sēta izbeidzās pie meža. Rapi mums izdevās aizdzīt, bet Kuplaste nolēca no sētas, pārskrēja ceļam un nozuda lielā,, tumšā eglē. No tās viņa ielēca otrā. Bet tālāk sākās mežs.

Velti mēs saucām. Kuplaste neklausījas. Velti mēs gaidījām vairākas dienas un pat nedēļas. Kuplaste vairs neatgriezās.

Bet no mazā kaķēna dienās izauga varens mednieks.

SATURS

ZĪLĪTE

KLIJĀNS 9

VĀVERE KUPLASTE 22

Серия «Моя первая книжка»

Леон Паэгле СИНИЧКА

Рига «Лиесма» 1981 На латышском языке Художник А. Галевиус

HB № 3163

Jaunākā skolas vecuma bērniem

Leons Paegle

ZILITE

Redaktors I. Llniņā Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore S. Narme Korektors E. Sudmalls

Nodota salikšanai 23.12.80. Parakstīta iespiešanai 20.04.81. Formāts 70x90/16. Ofseta papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Ofsetspiedums. 2,34 uzsk. iespiedi., 10,24 uzsk. kr. nov., 1,59 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pašūt. Nr. 1684. Cena 15 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 129/30900/B-631. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Paegle Leons Zīlīte

LEONS PAEGLE ZĪLĪTE

ZĪLĪTE

KLIJĀNS

VĀVERE KUPLASTE

SATURS