Kuprins Aleksandrs

Zilonis

Aleksandrs Kuprins

Zilonis

Mazā meitenīte ir sasirgusi. Katru dienu pie viņas nāk ārsts Mihails Petrovičs, kuru viņa pazīst jau Joti sen. Dažreiz tas atved līdzi vēl divus ārstus, kas ir sveši. Tie pagriež meitenīti gan uz muguras, gan uz vēdera, kaut ko klausās, pielikuši ausi pie augumiņa, pavelk lejup acu plakstiņus un skatās. To darot, dakteri cienīgi šņākā, sejas tiem ir bargas un tie savā starpā sarunājas nesaprotamā valodā.

Pēc tam no bērnistabas pāriet uz viesistabu, kur viņus gaida māmiņa. Pats galvenais dakteris — gara auguma, sirms, ar zelta brillēm — viņai kaut ko nopietni un ilgi stāsta. Durvis nav aizvērtas, un meitenītei no savas gultiņas viss redzams un dzirdams. Daudz ko viņa nesaprot, tomēr zina, ka runa ir par viņu. Māmiņa lūkojas ārstā lielām, nogurušām, saraudātām acīm. Atvadoties galvenais dakteris skaļi saka:

— Tikai ne|aujiet garlaikoties. Izpildiet visas viņas iegribas.

— Ai, dakter, bet viņa nekā nevēlas!

—  Nu, es nezinu… atcerieties, kas viņai patika agrāk, pirms slimības. Rotaļlietas … kādi kārumi …

— Nē, nē, dakter, viņa nekā negrib …

—  Nu, papūlieties viņu izklaidēt… Kaut jel kā … Dodu jums godavārdu — ja izdosies viņu sasmīdināt, uzjautrināt, tās būs labākās zāles. Saprotiet taču, ka jūsu meitas slimība ir vienaldzība pret dzīvi, tas arī viss … Uz redzēšanos, kundze!

II

—               Mīļā Nadja, manu mīļo meitiņ, — māmiņa saka, — vai tev nekā negribas?

—          Nē, māmiņ, man nekā negribas.

—               Vai gribi, es tavā gultiņā sasēdināšu visas tavas lelles? Noliksim atzveltnes krēsliņus, dīvānu, galdiņu un tējas servīzi. Lelles dzers tēju un runās par laiku un savu bērnu veselību.

—          Paldies, māmiņ … Man negribas … Man ir garlaicīgi…

—                Nu labi, manu meitiņ, lai paliek lelles. Varbūt pie tevis paaicināt Katju un mazo Zeņu? Tev taču viņas tik mīļas.

—                Nevajag, māmiņ. Patiešām nevajag. Es it neko, it neko nevēlos. Man ir tik garlaicīgi!

—          Vai gribi, es tev atnesīšu šokolādi?

Taču meitenīte neatbild un skatās griestos stingām, skumjām acīm. Viņai nekas nesāp un nav pat drudža. Tomēr viņa jo dienas jo kļūst vājāka un vārgāka. Lai ar viņu dara, ko grib, viņai viss vienalga un nekas nav vajadzīgs. Tā meitenīte guļ caurām

dienām un caurām naktīm — tik klusa, tik skumja. Dažkārt viņa uz pusstundu iegrimst snaudā, taču arī sapnī viņai rādās kaut kas pelēks, ilgs, garlaicīgs kā rudens lietus.

Kad stāv atvērtas bērnistabas durvis uz viesistabu un no turienes tālāk uz kabinetu, meitenīte redz tēti. Tētis ātriem soļiem staigā no viena kakta uz otru un bez mitas smēķē. Dažreiz viņš ienāk bērnistabā, apsēžas uz gultiņas malas un lēnām noglauda Nadjas kājas. Tad pēkšņi pieceļas un aiziet pie loga. Lūkodamies laukā pa logu, viņš svilpo kādu melodiju, taču pleci viņam trīc. Pēc tam tētis ar skubu pieliek mutautu pie vienas acs, tad pie otras un itin kā noskaities aiziet uz savu kabinetu. Pēcāk atkal skraida pa istabu un vienā laidā tik smēķē, smēķē… Un kabinets no tabakas dūmiem top gluži zils.

III

Kādu rītu meitenīte pamostas mazliet mundrāka nekā parasti. Viņa kaut ko ir redzējusi sapnī, bet nekādi nevar atcerēties, ko īsti, un ilgi un vērīgi lūkojas mātei acīs.

—    Vai tev kaut ko vajag? — māmiņa vaicā.

Meitenīte piepeši atceras sapni un čukstus saka, kā uzticot noslēpumu:

—   Māmiņ … vai es varu dabūt. .. ziloni? Tikai ne jau to, kas uzzīmēts bildītē … Vai varu?

—    Protams, manu meitiņ, protams, ka vari.

Viņa iet uz kabinetu un pasaka tētim, ka meitiņa grib ziloni. Tētis tūdaļ velk mugurā mēteli, liek galvā platmali un nez kur aizbrauc. Pēc pusstundas viņš atgriežas ar skaistu, dārgu rotaļlietu. Tas ir liels, pelēks zilonis, kurš pats skurina galvu un vēcina asti; zilonim uz muguras ir sarkani segli un uz segliem uzlikta zeltota telts, kurā sēž trīs mazi vīriņi. Taču meitenīte uz rotaļlietu lūkojas tikpat vienaldzīgi kā uz griestiem un sienām un vārā balsī saka:

—    Nē. Tas nepavisam nav tāds. Es gribēju īstu, dzīvu ziloni, bet šis taču nedzīvs.

—   Nadja, tu tikai paskaties uz to, — tētis saka. — Mēs ziloni tūlīt uzvilksim, un viņš būs gluži kā dzīvs.

Ziloni uzvelk ar atslēdziņu, un tas, galvu šūpodams un asti

vēcinādams, sāk cilāt kājas un lēnām iet uz priekšu pa galdu. Meitenītei tas nemaz nav interesanti un liekas pat garlaicīgi, bet, lai nesarūgtinātu tēvu, viņa klusītēm čukst:

—   Mīļo tētiņ, esmu tev ļoti, ļoti pateicīga. Man šķiet, ka nevienam nav tik interesantas rotaļlietas … Bet… atceries … tu jau sen solīji mani aizvest uz zvērnīcu, parādīt īstu ziloni … un ne reizi neaizvedi …

—    Bet paklausies, manu mīļo meitiņ, jel saproti, ka tas nav iespējams! Zilonis ir ļoti liels, sniedzas līdz griestiem, viņš ner kādi neieies mūsu istabās … Un turklāt — kur es to ņemšu?

—   Tēt, man nevajag tik lielu… Atved man kaut maziņu, tikai dzīvu … Nu, kaut vai tādu … Kaut mazu zilonēnu .. .

—   Mīļo meitiņ, es ar prieku visu darītu tavā labā, bet to nekādi nevaru. Tas taču būtu tas pats, ja tu pēkšņi man teiktu: tēt, nones man no debesīm sauli.

Meitenīte skumji pasmaida.

—   Tēt, kādas muļķības tu runā. Vai tad es nezinu, ka sauli nevar paņemt, tāpēc ka tā dedzina. Mēnesi arī ne. Nē, es gribētu zilonīti… īstu zilonīti.

Un viņa lēnām aizver acis un čukst:

— Esmu nogurusi … Piedod, tēt…

Tētis saķer galvu un iesteidzas kabinetā. Tur viņš kādu brīdi

šaudās no kakta kaktā. Tad apņēmīgi nosviež zemē līdz galam neizpīpētu papirosu (par to viņš aizvien no māmiņas dabū brāzienu) un uzsauc istabenei:

—         Olga! Mēteli un platmali!

Priekšnamā iznāk arī sieva.

—          Saša, uz kurieni tu? — viņa vaicā.

Viņš smagi elpo, pogādams ciet mēteļa pogas.

—               Mīļā Maša, es pats nezinu, uz kurieni… Tikai, kā šķiet, es šodien pievakarē patiešām šurp pie mums atvedīšu īstu ziloni.

Sieva bažīgi raugās viņā.

—               Dārgais, vai tik tu esi vesels? Vai tev nesāp galva? Varbūt šonakt esi slikti gulējis?

—               Es nemaz neesmu gulējis, — viņš pikti atbild. — Redzu, ka gribi jautāt — vai neesmu sajucis prātā? Pagaidām vēl ne.

Uz redzešanos! Vakara viss noskaidrosies.

Un viņš pazūd, skaļi aizcirzdams ieejas durvis.

Pēc divām stundām viņš sēž zvērnīcā, pašā pirmajā rindā, un skatās, kā dresētie zvēri pēc saimnieka pavēles taisa visādus stiķus. Gudrie suņi lec, met kūleņus, dejo, dzied mūzikas pavadījumā, no lieliem kartona burtiem saliek vārdus. Pērtiķēni — vieni sarkanos svārciņos, citi zilās biksītēs — staigā pa virvi un jāj uz liela pūdeļa. Milzīgi, rudi lauvas lec caur degošām stīpām. Neveikls ronis šauj ar pistoli. Beigās tiek izvesti ziloņi. To ir trīs: viens liels un divi gluži maziņi, īsti punduri, tomēr augumā krietni lielāki par zirgu. Dīvaini skatīties, kā šie milzīgie, pēc skata tik neveiklie un smagnējie dzīvnieki izpilda visgrūtākos trikus, kuri nav pa spēkam pat visveiklākajam cilvēkam. īpaši izceļas vislielākais zilonis. Iesākumā viņš nostājas

uz pakaļkājām, pēc tam sēž, stāv uz galvas, pacēlis kājas augšup, staigā pa koka pudelēm, staigā pa ripojošu mucu, ar snuķi pāršķir lielas kartona grāmatas lappuses, visbeidzot apsēžas pie galda un, aizlicis priekšā salveti, gluži kā labi audzināts zēns ēd pusdienas.

Izrāde beidzas. Skatītāji izklīst. Nadjas tēvs pieiet klāt tuklam vācietim, zvērnīcas īpašniekam. īpašnieks stāv aiz koka barjeras ar lielu, melnu cigāru mutē.

—   Lūdzu, atvainojiet, — Nadjas tēvs saka. — Vai jūs nevarētu uz kādu laiku savu ziloni atsūtīt pie manis?

Vācietis izbrīnā plati iepleš acis un pat atver muti, tā ka * cigārs nokrīt zemē. Viņš krekstēdams noliecas, paceļ cigāru, atkal iesprauž zobos un tikai tad ierunājas:

—   Atsūtīt? Ziloni? Pie jums uz mājām? Es jūs nesaprotu.

Pēc vācieša acīm redzams, ka viņš arī grib pajautāt, vai Nadjas tēvam nesāp galva … Taču tēvs steigšus visu paskaidro: viņa vienīgā meita Nadja sirgst ar kādu dīvainu slimību, kuru pat ārsti lāgā neizprot. Viņa jau mēnesi guļ gultiņā, kļūst ar katru dienu vājāka, vārgāka, ne par ko neinteresējas, garlaiko-

jas un lēnām izdziest. Ārsti liek viņu izklaidēt, bet viņai nekas nepatīk, liek izpildīt katru viņas vēlēšanos, bet viņa neko nevēlas. Šodien viņai iegribējās redzēt dzīvu ziloni. Vai patiešām tas nav iespējams?

Un viņš, saņēmis vācieti aiz mēteļa pogas, drebošā balsī piebilst:

—   Tā nu tas ir .. . Es, protams, ceru, ka mana meitiņa izveseļosies. Bet… dievs pasarg… ja nu pēkšņi viņas slimība slikti beidzas… ja meitenīte nomirst?… Iedomājieties tikai: mani taču visu mūžu mocīs doma, ka neesmu izpildījis viņas pēdējo, pašu pēdējo vēlēšanos! …

Vācietis rauc pieri un, pārdomās iegrimis, ar mazo pirkstiņu berzē kreiso uzaci.

Beidzot viņš pajautā:

—   Hm … Cik tad jūsu meitiņai gadu?

—   Seši.

—   Hm … Manai Lizai arī seši gadi. Hm … Bet, ziniet, jums tas dārgi izmaksās. Vajadzēs to ziloni aizvest pa nakti un tikai nākamajā naktī atvest atpakaļ. Pa dienu nedrīkst. Salasīsies

pulka ļaužu, un izcelsies skandāls … Tā nu iznāk, ka es zaudēju veselu dienu, un jums vajadzēs man samaksāt zaudējumus.

—         Jā, protams, protams .. . par to neraizējieties.

—         Tad vēl: vai policija atļaus to ziloni ievest iekš to māju?

—          Es visu nokārtošu. Gan atļaus.

—         Vēl viens jautājums: vai jūsu mājas īpašnieks atvēlēs iekš savu māju ievest to ziloni?

—         Atļaus. Es pats esmu šīs mājas īpašnieks.

—         Ahā! Tas jau ir labāk. Tad vēl viens jautājums: kurā stāvā jūs dzīvojat?

—         Otrajā.

—         Hm … Tas jau vairs nav tik labi … Vai jūsu mājā ir platas kāpnes, augsti griesti, liela istaba, platas durvis un ļoti izturīga grīda? Tāpēc ka mans Tomijs trīs aršīnas un četrus veršokus augsts un piecarpus aršīnas garš. Turklāt viņš sver simt divpadsmit pudu.

Nadjas tēvs uz brīdi nogrimst domās.

—         Vai zināt ko? — viņš saka. — Brauksim tūlīt pat pie

manis un visu apskatīsim uz vietas. Ja vajag, es sienās likšu paplašināt ieeju.

— Loti labi! — zvērnīcas īpašnieks ir ar mieru.

V

Naktī ziloni ved ciemos pie slimas meitenītes.

Ar baltu segu uz muguras viņš lepni soļo pa pašu ielas vidu. šūpo galvu un brīžiem saritina, brīžiem atritina snuķi. Kaut gan jau vēls, viņam apkārt sanācis liels pūlis. Taču zilonis tam nepievērš uzmanību: viņš katru dienu zvērnīcā redz simtiem cilvēku. Tikai vienu reizi viņš mazliet sadusmojās.

Kāds puika no ielas paskrēja zilonim zem pašām kājām un sāka ākstīties slaistiem par uzjautrinājumu.

Tad zilonis mierīgi ar snuķi noņēma tam cepuri un pārmeta pāri naglām nospraudītam žogam, kas atradās blakus.

Gorodovojs soļo ļaužu pūlī un ņemas to pierunāt:

—   Kungi, lūdzu jūs izklīst! Kas jums te liekas neparasts?

Taisni brīnums! It ka nekad nebutu uz ielas redzējuši dzīvu

ziloni.

Viņi tuvojas mājai. Uz kāpnēm, tāpat arī visā ziloņa ceļā līdz pat ēdamistabai plaši atvērtas visas durvis, kurām ar āmuru vajadzēja nodauzīt nost aizšaujamos. Tieši tāpat tika darīts kādu citu reizi, kad mājā nesa iekšā lielu brīnumdarītāja svētbildi.

Taču pie kāpnēm zilonis nemiera pilns apstājas un iespītējas.

—   Viņam vajaga iedot kāds gardums… — vācietis saka.

—     Kāds salds bulka vai kas cits … Nu … Tomij! … Skaties man … Tomij!

Nadjas tēvs aizsteidzas uz tuvāko maiznīcu un nopērk lielu, apaļu riekstu torti. Zilonis izrāda vēlēšanos to norīt veselu kopā ar kartona kārbu, bet vācietis viņam iedod tikai ceturtdaļtortes. Tomijam torte ļoti garšo, un viņš pastiepj snuķi pēc otra kumosa. Taču vācietis izrādās gudrāks. Turēdams rokā kārumu, viņš pakāpienu pēc pakāpiena iet augšup, un zilonis, snuķi izstiepis, ausis plati atšāvis, spiests viņam sekot. Uz kāpņu laukumiņa Tomijs dabū otru tortes gabalu.

Tā viņu atved uz ēdamistabu, no kuras jau iepriekš iznestas arā visas mēbeles un kuras grīda noklātā ar biezu salmu kārtu .. . Ziloni aiz kajas piesien pie grīdā ieskrūvēta riņķa. Viņam priekšā noliek svaigus burkānus, kāpostus un rāceņus. Vācietis novietojas blakus — uz dīvāna. Tiek nodzēsta gaisma, un visi dodas pie miera.

VI

Nākamajā dienā meitenīte pamostas mazā gaismiņā un tūdaļ pajautā:

—      Un kā tad ar ziloni? Vai viņš ir atnācis?

—      Jā, ir atnācis, — atbild māmiņa, —; bet viņš teica, lai Nadja vispirms nomazgājoties, pēc tam apēdot mīksti vārītu olu un iedzerot karstu pienu.

—   Vai viņš ir labs?

—   Jā, labs. Ēd, meitiņ! Tūlīt mēs iesim pie viņa.

—   Vai viņš ir jocīgs?

—   Mazlietiņ. Uzvelc siltu jaciņu.

Ola tiek apēsta, piens izdzerts. Nadju iesēdina tajos pašos ratiņos, kuros viņa brauca, kad bija vēl tik maziņa, ka nemaz neprata staigāt, un aizripina uz ēdamistabu.

Izrādās, ka zilonis ir daudz lielāks, nekā Nadja bija domājusi, apskatot viņu uz bildes. Augumā viņš gandrīz sasniedz durvju augstumu un garumā aizņem pusi no ēdamistabas. Ada viņam ir raupja, ar lielām krokām. Kājas resnas kā stabi. Garajai astei galā kaut kas līdzīgs slotai. Uz galvas lieli puni. Ausis milzīgas, izskatās pēc dadžu lapām, un tās ir lejup nokārušās. Acis gluži maziņas, taču gudras un labsirdīgas. Ilkņi ir nogriezti īsāki. Snuķis kā tāda gara čūska, tas nobeidzas ar divām nāsīm, un starp tām atrodas garš, kustīgs pirksts. Ja zilonis snuķi izstieptu visā garumā, laikam viņš ar to aizsniegtu logu.

Meitenīte nemaz nav izbijusies. Viņa tikai ir mazliet pārsteigta par dzīvnieka milzīgajiem apmēriem. Toties auklīte, seš-

padsmitgadīga Poļa, aiz bailēm ņemas spiegt. Ziloņa īpašnieks, vācietis, pieiet klāt ratiņiem un saka:

—   Labrīt, jaunkundz. Lūdzu, nevajag baidīties. Tomijs ir ļoti labs un mīl bērnus.

Meitenīte vācietim sniedz mazo, bālo rociņu.

—  Esiet sveicināti, kā jums klājas? — viņa atņem. — Es ne drusciņas nebaidos. Kāds viņam vārds?

—   Tomijs.

—   Esiet sveicināti, Tomij, — meitenīte saka un paloka galvu. Viņa neuzdrošinās ziloni uzrunāt ar «tu», jo viņš ir tik liels.

—    Kā jūs šonakt gulējāt?

Viņa arī zilonim sniedz roku. Tas uzmanīgi ar kustīgo, spēcīgo pirkstu saņem un paspiež viņas tievos pirkstiņus, turklāt daudz maigāk nekā ārsts Mihails Petrovičs. To darot, zilonis šūpo galvu un viņa mazās ačteles kļūst pavisam šauras, tās itin kā smejas.

—   Viņš taču visu saprot, vai ne? — meitenīte vācietim jautā.

—   Kā tad, pilnīgi visu, jaunkundz!

—   Viņš tikai nerunā, vai ne?

— Jā, tikai nerunā. Man, ziniet, arī ir meita, tada pati maziņa kā jūs. Viņas vārds ir Liza. Tomijs ar viņu ļoti lielos draugos.

—   Tomij, vai jūs jau esat dzēris teju? — meitenīte vaicā zilonim.

Zilonis atkal izstiepj snuķi un meitenītei tieši sejā pūš savu silto, spēcīgo elpu, un meitenītes vieglās matu cirtas plīvo uz visām pusēm.

Nadja skaļi smejas un sit plaukstas. Vācietis smej sulīgus smieklus. Viņš pats ir tik liels, resns un labsirdīgs, tieši kā zilonis, un Nadjai liekas, ka tie abi izskatās līdzīgi. Varbūt viņi ir radinieki?

—   Nē, jaunkundz, viņš nav dzēris tēju. Bet viņš labprāt dzer cukurūdeni. Tikpat kars viņš ir uz bulkām.

Tiek atnesta paplāte ar maizītēm. Meitenīte pacienā ziloni. Viņš ar savu pirkstu veikli satver maizīti un, saliecis lokā snuķi, noglabā to kaut kur leja zem galvas, kur viņam kustas jokaina, trīsstūraina, spalvaina apakšlūpa. Var dzirdēt, kā maizīte švīkst pret sauso ādu. To pašu Tomijs dara ar otru maizīti, tad ar trešo, ceturto un piekto un kā pateikdamies skurina galvu, un

aiz apmierinājumā viņa mazas ačteles top vel šaurākas. Un meitenīte priecīgi smejas.

Kad visas maizītes apēstas, Nadja ziloni iepazīstina ar savām lellēm.

—   Palūkojieties, Tomij, šo grezni ģērbto lelli sauc par Soņu. Viņa ir ļoti labs bērns, tikai mazliet niķīga un negrib ēst zupu. Bet šī ir Nataša, Soņas meita. Viņa jau sāk mācīties un zina gandrīz visus burtus. Bet šī ir Matrjoška. Mana pati pirmā lelle. Redziet, viņai nav deguna, galva ir pielīmēta un matu vairs nav. Bet vecenīti taču nevar dzīt laukā no mājas. Vai nav tiesa, Tomij? Viņa agrāk bija Soņas māte, bet tagad mums kalpo par virēju. Nu, Tomij, parotaļāsimies: jūs būsiet tētis un es māmiņa, bet lelles būs mūsu bērni.

Tomijs ir ar mieru. Viņš smejas, saņem Matrjošku aiz kakla un grasās ielikt sev mutē. Bet tas ir tikai joks. Mazliet pazelējis lelli, zilonis atkal to noliek meitenītei klēpī, tiesa gan — maķenīt slapju un saņurcītu.

Pēc tam Nadja viņam rāda lielu grāmatu ar bildēm un paskaidro:

—       Tas ir zirgs, tas ir kanārijputniņš, tā ir šautene… Redz, kur putnu būrītis, redz, kur spainis, spogulis, krāsns, lāpsta, varna .. . Bet šis te, skatieties, ir zilonis! Nemaz nav līdzīgs, vai nav tiesa? Vai tad ziloņi, Tomij, mēdz būt tik maziņi?

Tomijs domā, ka tik mazu ziloņu pasaulē nekad nemēdz būt. Vispār viņam šī bilde nepatīk. Viņš ar snuķi satver lappuses malu un pāršķir.

Pienāk pusdienu laiks, taču meitenīti nekādi nevar dabūt projām no ziloņa. Tad nāk talkā vācietis.

—      Atļaujiet, es visu nokārtošu. Viņi pusdienas paēdīs kopā.

Viņš pavēl zilonim apsēsties. Zilonis paklausīgi apsēžas, un

visā dzīvoklī nodreb grīda, skapī iešķindas trauki, un apakšējā stāva iemītniekiem no griestiem sāk birt nost apmetums. Meitenīte apsēžas pretī zilonim. Starp viņiem noliek galdu. Zilonim ap kaklu apsien galdautu, un jaunie draugi sāk ēst pusdienas.

Meitenīte ēd vistas zupu un kotleti, zilonis — dažādas saknes un salātus. Meitenītei dod izdzert mazītiņu glāzīti heresa, zilonim — siltu ūdeni ar glāzi ruma, un viņš labprāt no bļodas ar snuķi izsūc šo dzērienu. Pēc tam abi dabū saldo ēdienu — meitenīte tasīti kakao un zilonis pusi no riekstu tortes. Vācietis tajā laikā kopā ar tēti sēž viesistabā un ar tādu pašu labpatiku kā zilonis dzer alu, turklāt lielā daudzumā.

Pēc pusdienām atnāk tēva paziņas, tos jau priekšnamā brīdina, ka šeit atrodas zilonis, lai tie nenobītos. Iesākumā tēva paziņas netic, bet vēlāk, ieraudzījuši Tomiju, neziņā mīņājas pie durvīm.

—    Nevajag baidīties, viņš ir labs! — meitenīte tos mierina.

Taču paziņas aši aiziet uz viesistabu un, tur nenosēdējuši ne piecas minūtes, aizbrauc projām.

Pienāk vakars. Ir jau vēls. Meitenītei laiks iet gulēt. Bet viņu nekādi nav iespējams aizdabūt prom no ziloņa. Viņa iemieg tam blakus, un viņu ratiņos aizved uz bērnistabu. Viņa pat nejūt, kā tiek noģērbta.

Tonakt Nadja redz sapnī, ka viņa apprecas ar Tomiju un

viņiem ir daudz bērnu — mazu, jautru zilonenu. Zilonis, kurš naktī ir aizvests uz zvērnīcu, arī redz sapnī miju, jauku meitenīti. Bez tam viņam rādās sapņos milzīgas riekstu tortes — tik lielas kā vārti …

No rīta meitenīte pamostas moža, spirgta un, tāpat kā senāk, kad bija vēl vesela, skaļi un nepacietīgi sauc, tā ka visa māja skan:

—    Pie-ni-ņu!

Izdzirdējusi šo saucienu, māmiņa savā guļamistabā priecīgi pārmet krustu.

Tomēr meitenīte tūdaļ atceras vakardienu un vaicā:

—    Un zilonis?

Viņai tiek paskaidrots, ka zilonis aizgājis mājās, tam svarīgas darīšanas, zilonim ir bērni, kurus nedrīkst pamest vienus, viņš lūdzis Nadjai nodot sveicienus un pasacīt, ka gaidot Nadju ciemos, kad viņa būšot vesela.

Meitenīte šķelmīgi smaida un paziņo:

—    Pasakiet Tomijam, ka es jau esmu pavisam vesela!

А. Куприн СЛОН

Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке Перевод с русского Т. Ярмолинской Художник В. Пугачева

H5 № 4023

Pirmsskolas vecuma bērniem

A. Kuprins

ZILONIS

Redaktors A. Capiņš Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 07.09.83. Parakstīta iespiešanai 26.12.83. Formāts 70X90/16. Dobspiedes papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 2,05 uzsk. iespiedi.; 4,54 uzsk. krāsu nov.; 1,68 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. Ni 1218. Iz

devniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 53/31702/B-809. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 22G081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Cena 20 kap.

Content

Kuprins Aleksandrs Zilonis