Stāraste Margarita

Zīļuks

Margarita Stāraste

Zīļuks

.

ZĪĻUKS SĀK TIPINĀT

Maijiņa sēž zem liela ozola un veido no zīlēm visādus dzīvnieciņus.

Tur jau ir kucēns ar strupu purniņu, kaķis un zaķēns. Tur tup vāverīte ar smilgas asti, bet sivēntiņš ar pīlēnu — abi ēd no kopējas siles.

Visjaukākais gan laikam ir mazais zīles vīriņš. Tam ir īsas roķeles, kājās māla tupelītes, bet galvā — maza, apaļa cepurīte. Mazais vīriņš stāv, lielīgi vēderu izgāzis. Un kā gan šis lai nelepotos — viņam ir pat vārds: Zīļuks. Tā Maijiņa viņu nosaukusi.

Drīz vien pusdienlaiks klāt. Maijiņa savāc visas savas jaunās zīļu mantiņas, piespiež pie krūtīm un skrien mājup.

Zīļuks ir ziņkārīgs. Viņš izbāž galveli pa Maijiņas pirkstu starpu, pagrozās un izkrīt no Maijiņas rokām. Bet Maijiņa to nemaz nemana. Viņa aizskrien.

Nu Zīļuks guļ uz gludas ceļmallapas un vēro slaidos smilgu un vērmeļu kokus visapkārt. Kaut kur augstu virs ķimeņu galotnēm peld milzīgi mākoņi un reizēm paspīd zilas debess gabaliņš.

Pār sakaltušajiem zemes grubuļiem aiztipina brūna skudriņa ar prāvu nastu, aizlido bite ar smaržīgiem spainīšiem.

«Dzinn!» viņa dīc. «Kas nu dienas laikā par gulēšanu! Jāstrādā! Jāpilda medus kannas!»

«Jāstrādā?» prāto Zīļuks. «Paga, kam tad man kājas? Patekāšu, paskatīšos, ko citi dara.»

Zīļuks pieceļas un mēģina staigāt. No sākuma viņam gan nemaz neveicas: Zīļuks gāžas gan uz mutes, gan uz muguras, kūleņo un grīļojas. Bet pēc laiciņa viņš jau staigā tīri labi. Kājiņas veikli kustas, un Zīļuks priecīgi tipina pretim saulītei.

Visi lāčauzu puduri, visas vībotnes un skareņu stiebri vējā viegli līgojas. Bet Zīļukam liekas, ka tie visi viņu apbrīno un viņam klanās.

.

ZĪĻUKS PIE ZIRNEKĻA

Zlļuks tipina un tipina. Bet tad pēkšņi ceļu aizklāj tikls, ko zirneklis ieplētis starp zirgskābeni un prāvu suņuburkšķi.

Pats zirneklis — pelēks resnītis — tup tikla vidū un, dzijas šķeterēdams, strādā ar visām savām astoņām kājām.

«Klausies, pelekais,» Zlļuks viņam uzsauc, «pievāc savu tiklu!»

«Ej apkārt!» zirneklis atsaka un darbojas tālāk.

Bet Zīļukam nenāk ne prātā iet tiklam apkārt. Viņš metas tam cauri un sarauj pelēkos pavedienus.

«Bēdz, Zlļuk! Bēdz!» gaisā iespindzas zila mušiņa. «Zirneklis tevi apēdis!»

Zlļuks palūr augšup un tiešām ierauga, ka zirneklis jau steidzas pa skābeni šurp… Nu Zlļuks tā izbīstas, ka metas uz priekšu, ne atpakaļ neskatīdamies.

Bet kā nu aizmuksi, ja kājas pinas sarautajos pavedienos, ka nekādi paskriet! Zlļuks klūp, pieceļas, beidzot kājiņas bailēs tā samežģas, ka Zīļūks sāk ripot pa slīpo nogāzi lejup. Viņš ripo un veļas, ripo un veļas, bet tad — gadās priekšā stāva krauja. «Vai manu!» Zīļuks pagūst tikai iekliegties un jūt, ka zeme un debess sāk griezties vienā jūklī — aizvien ātrāk un ātrāk…

Beidzot — knakš! — Zīļuks atsitas pret akmeni un paliek guļot…

Tikai pēc laba laiciņa viņš attopas, uzraušas sēdus un tausta galvu. Tā tāda dīvaini viegla. Nu kā tad — Zīļuka lepnums — mazā, skaistā cepurīte pazudusi! Tādu nelaimi!

Augšā, kraujas malā, tup zirneklis un mierīgi visu noskatās.

«Redzi nu, kā izgāja!» viņš uzsauc Zīļukam, paņem atkal savu pelēko kamolu un rūpīgi aizlāpa izplēsto caurumu.

.

ZIĻUKS GRIB STRĀDĀT

Nav nemaz patīkami staigāt ar pliku pauri. Zīļuks tekā šurpu — turpu un visur meklē pazudušo cepuri. Tā viņš nonāk Strauta pļavā un satiek tur dunduru.

«Vai neesi kaut kur redzējis manu cepuri?» Zīļuks vaicā. Bet dundurs tikai groza galvu. Viņš nemaz nezina, kas cepure tāda ir.

Tad Zīļuks pamana sliekū.

«Vai neesi kaut kur redzējusi manu cepuri?» Zīļuks atkal prasa.

«Es necienu cepures!» slieka atbild un ierokas zemē.

Tad Zīļuks aiz kosu audzītes pamana rosāmies lielu kukaiņu baru un dodas turp.

Kukaiņi šovakar rīko lielu rudens mielastu un nu steidz darbus, lai laikus tiktu galā. Bet vēl tik daudz ko darīt!

Vesels vaboļu bars gatavo lapiņu salātus un tīra saknītes, smecernieki velk visādas odziņas, šķiro un krauj kaudzēs. Spāre piegādā ūdeni. Sirsenis mīca mīklu rieksta čaulas abriņā, bet knislīši un zāles blusiņas noloba ogām un sēkliņām mizas.

Visi kustas jautrā steigā — dūkdami un priecīgi sanēdami. Tas viss Zīļukam tā iepatīkas, ka cepurīte aizmirstas.

«Es ar gribu pastrādāt! Es ar!» sauc Zīļuks un jaucas visur pa vidu. «Es ar! Es ar!»

Turpat blakus zaļā vabole cītīgi stampā sakņu biezeni lielā kastaņčaulas baļļā. Tas viņai veicas tik viegli un ātri, ka prieks skatīties.

«Es ar gribu stampāt! Es ar!» iesaucas Zīļuks. Viņš

izrauj stampu zaļajai vabolei un sāk to cilāt. Bet stampāšana nemaz nav tik viegla, kā izskatās.

«Stampa par smagu!» Zīļuks saka un nomet stampu Tad viņš pamana, ka brūnā vabole slauka svētku laukumu ar kuplu smilgas slotiņu. *

«Es ar gribu slaucīt!» saka Zīļuks un atņem slotiņu brūnajai vabolei. «Es varu labāk!»

Švīks! švāks! — Zīļuks slauka. Švīks! Švāks! Gruži šķīst uz visām pusēm. Putekļi salien degunā, un Zīļukam jāšķaudās.

«Nē, slaucīšana nav patīkama!» viņš nosaka un nosviež slotiņu.

«Kā nu tā?» dūc brūnā vabole un paceļ nomesto slotiņu. «Jāslauka lēni. Nāc, Zīļuk, es tevi pamācīšu!»

Bet Zīļuks neļauj sevi mācīt. Degunu pacēlis, viņš tipina tālāk un meklē patīkamāku darbu.

Tad pie Zīļuka pieskrien melnā skrejvabole.

«Es esmu ķīseļa vārītāja,» viņa saka. «Man pietrūka katliņu. Pārteci nu, Zīļuk, pāri tam baltābola pakalniņam! Tur pie vīgriezes dzīvo raibā vabole. Tai ir tāds pavisam jauns katliņš. Viņa aizdos. Aiztec tik pakaļ!»

Atnest katliņu ķīseļa vārīšanai? Jā, to Zīļuks var. Un viņš tipina pāri baltābola pakalniņam.

.

ZĪĻUKS GREZNOJAS

Bet ceļā Zlļuks sāk pārdomāt: «Kāpēc man velti j staipās ar tādu katlu? Gan melnā skrejvabole pati aizskries pēc katliņa! Gan izvārīs ķīseli! Aiziešu tikai vēlāk pieēsties.»

Un Zīļuks noliekas garšļaukus baltajā āboliņā.

Bet pēc laiciņa Zīļukam galvā atkal jauna doma — kamēr citi strādā, viņš lieliski uzposīsies, aizies uz mielastu un visus pārsteigs ar savu greznumu.

«Vispirms gan jāapsedz tas plikais pauris!» Zīļuks nolemj un meklē kādu skaistu puķi, ko uzlikt galvā par cepurīti. Bet puķes visas jau noziedējušas.

Beidzot gan Zīļukam laimējas: viņš atrod novēlojušos žvaniņu. Tas izskatās ļoti glīts. Bet no zvaniņa pabāž galvu pavisam mazs, rūsgans tauriņš.

«Tā mana vasarnīca!» viņš saka.

Bet Zīļuks daudz neklausās. Viņš aiztriec rūsgano tauriņu, norauj zvaniņu no kāta un uzbāž sev galvā.

Bet nu vēl vajadzētu greznu apģērbu. Zīļuks tipina un meklē, tipina un meklē. Varbūt ņemt to robaino zemenes mētru? Bet varbūt vēl labāk ietīties koši dzeltenā bērza lapiņā?

Beidzot Zīļuks ierauga vēja atpūstu rozes ziedlapu.

«Tas tik būs mētelis!» Zīļuks iesaucas, aiz prieka palēkdamies.

Viņš ietinas sārtajā lapiņā, apjož vidukli ar liniņu un ar savu izskatu ir ļoti apmierināts.

ZĪĻUKS KUKAIŅU SVĒTKOS

Varen lepns savā jaunajā tērpā, krūtis cienīgi izgā-* zis, Zīļuks tipina uz kukaiņu mielastu.

Pretim nāk pelīte ar brūnu kāpuru sunīti. Bet Zīļuks ) nu kļuvis tik iedomīgs, ka paiet tiem garām, nemaz neq paceldams sveicienam savu jauno zvaniņa cepuri. >

Greznodamies Zīļuks ir aizklīdis tālu no svētku laukuma un nu nevar vairs to atrast. Sāk jau krēslot. Rasa sarodas zāļu galos, bet Zīļuks vēl aizvien maldās pa drebulīšu un grīšļu mežiem. Tad pēkšņi — tavu prieku! — tālumā sāk skanēt kukaiņu jautrais orķestris. Svētki sākušies! Nu Zīļuks palēkdamies vien dodas turp, no kurienes atskan circeņu un zemes vēžu kokļu aicinošās skaņas.

Jāņtārpiņi jau iedeguši spožas svētku laterniņas. Pie baltiem tāšu galdiem mielodamies dūc visādi kukaiņi. Tur lielas un mazas vaboles priecīgi cilā savus taustek-' ļus, spāre jautri čaukstina ar spārniem, bet punktainās mārītes čakli pienes ēdamo.

Ak, kas tur par gardumiem! Dzeltenos vaska kausos smaržo tumīgas ogu sulas un medaini dzērieni. Platas ziedu bļodas pilnas ar ogu ķīseļiem. Un kur tad vēl treknie sakņu plāceņi un gardie augļu šķiņķi uz zaļām lapu paplātēm!

«Nu tikai ātrāk pie baltā tāšu galda!» domā Zīļuks. Bet atkal nelaime: priekšā ieplēties garš peļķes ezers ar visiem saviem līčiem un pussalām. Kā nu tikt pāri?

Tad Zīļuks pamana slaidu smilgu, kas pārliekusies pār ūdeni līdz pat otram krastam. Zīļuks uzrāpjas uz smilgas un raušas pāri. Viņš raušas, raušas, bet smilga ir pārāk tieva. Zīļuks nenoturas un — pļekš! — ieveļas peļķes ezerā.

Tur viņš iestieg dubļos un ilgi kuļas un ķepurojas, kamēr ar lielām mokām izvelkas krastā.

Bet nu Zīļuks aplipis viscaur kā ar melnu mīklu un nevar ne redzēt, ne parunāt. Viņš tenterē uz to pusi, kur skan jautrā kukaiņu mūzika.

Bet kukaiņi, Zīļuku ie’raudzījuši, briesmīgi izbīstas. Neviens viņu vairs nepazīst un bēg kā no nezvēra, izbailēs sīkdami un dūkdami. Spēlētāji pamet savas kokles un dūdas, jāņtārpiņi aizbēg ar visām laterniņām, gāžas magoņu muciņas, plīst bļodas un ziedu šķīvji. Visi aizlec un aizbēg kur nu kurais.

Paliek tikai dubļainais Zīļuks. Ne vēsts vairs no greznā tērpa.

Zīļuks trinas gar grīšļiem, berzējas gar gundegu kātiem, bet nespēj sevi notīrīt. Tad tāds pats apķepis ielien biezajā biškrēsliņu birzē.

«Vai tagad man tādam būs jāstaigā visu mūžu — tik neglītam un ar tādu nejauku garozu visapkārt?» Zīļuks, izkāsējies un valodu atguvis, prasa biškrēsliņiem.

Bet tie jau iesnaudušies, stāv kā sastinguši un pat nepakustina nevienu no savām šaurajām lapiņām.

Tā Zīļuks notup biezajā biškrēsliņu birzē visu nakti. Tikai uz rīta pusi lietutiņš .iežēlojas par apķepušo Zīļuku, palīdz viņam nomazgāties un atgūt agrāko izskatu.

Gluds, lietutiņa tīri apmazgāts, Zlļuks atstāj biškrē liņu birzi un tipina pāri svētku laukumam.

ZĪĻUKA CEPURE

Bet kā tur tagad izskatās! Baltie tāšu galdiņi guļ ap gāzti, žagaru kājiņas nolūzušas. Lietus aizskalojis visas smaržīgās ogu tumes un labos sakņu biezeņus. Sūnās guļ tikai tukši vaska kausi un sašķīduši ziedu trauki.

Tad Zlļuks ierauga apvēlušos ķīseļa katliņu. Bet kas tad tas? Katliņš šķiet tā kā redzēts, tā kā pazīstams. Zlļuks paskatās vērīgāk. Nu kā tad — tā taču pazudusī cepure! Tiešām — Zīļuka cepure — tikai osiņa pielikta! Nu Zīļuks pavisam saskaišas.

«Šitā izniekot manu lepno cepuri!» viņš pukojas un izlej ķīseļa paliekas.

Zīļuks grib atraut arī osiņu. Bet — knakš! —1 un līdz ar osiņu cepures malā izlūst liels un neglīts robs.

Pavisam sapīcis, Zīļuks paņem cepuri padusē un tipina prom.

«Ko tu tāds sabozies?» kvakšķina varde, zem milzīgas dadžlapas tupēdama.

«Re, cik liels un neglīts robs!» Zlļuks saka. «Tādu cepuri nevaru valkāt, bet lietus lāses dauza manu pakausi.»

Tad arī varde apskata Zīļuka cepuri.

«Bet to jau var salāpīt!» viņa beidzot nosaka.

Vardei zem dadža ir visa iedzīve. Viņa parāda Zīļukam prāvu čaumalas kublu un zaļu lēpenes kanniņu.

«Kvakš, kvakš! Aizlāpīsim cepuri ar māliem!» varde saka. «Aizteci pēc ūdens! Bet es aizlēkšu pēc māliem. Kvakš! Kvakš!»

Zīļuks paķer zaļo kanniņu, aiztipina uz grāvi un ielaiž kanniņu ūdenī. Tā ātri piesmeļas un kļūst tik smaga, ka osiņa izslīd Zīļukam no rokas. Kanniņa nogrimst un pazūd grāvja dūņās. Tikai pāris burbuļu vēl uzpeld virs ūdens, par Zīļuku smiedamies.

Ko nu darīt?

Zīļuks velk uz grāvi lielo čaumalas kublu. Pasmels ar to! Bet grāvja malā Zīļuks vairs nevar noturēt lielo kublu. Tas sāk velties lejup, atsitas pret vecu siekstu un saplīst. Baltas druskas vien pašķīst… Ko nu? Atlēks varde ar mā,la piku un redzēs, ka Zīļuks izsaimniekojis visu viņas iedzīvi. Nepatikšanas vien būs!

Zīļuks paķer savu cauro cepuri un manās prom.

.

ZĪĻUKS PIE KAMENES

Pļavas tīteņos Zīļuks satiek kameni.

«Ko tu tāds sapīcis?» san kamene.

Zīļuks rāda arī kamenei savu cauro cepuri. Kamene to apskata, galviņu vērīgi grozīdama.

«Aizlīmēsim caurumu ar vasku,» viņa saka, «es vēl aizlaidīšos pie divām rudens puķēm. Bet tu tikmēr samīci muldiņā vasku!»

Kamene steidzīgi aizlaižas, bet Zīļuks sāk mīcīt. Viņš mīca un skatās apkārt.

Kamenei te daudz garu krūku, kas medaini smaržo, un tāds pavisam dīvains, dzeltens maisiņš. Kas gan varētu būt tajā maisiņā? Mazliet jāpaskatās!

Zīļuks pamet mīcīšanu un raisa vaļā maisiņa saitīti.

Bet, tiklīdz saitīte vaļā, no maisiņa sprūk ārā vesels mākulis dzeltenu ziedputekšņu. Nu viss gaiss ziedputekšņu pilns. Tie sēžas Zīļukam uz galvas, lien acīs un piepilda degunu. Šķaudīdams Zīļuks uzgrūžas vislielākajai krūkai. Tā gāzdamās uzkrīt citām un apgāž arī tās. Bet tas vēl nav viss: no visām krūkām līst medus un tā pielīmē Zīļuku, ka tam ilgi jācīnās, kamēr izķepurojas ārā no lipīgā salduma.

Nu Zīļuks gan saprot, ka nav vairs labi, — atlidos kamene, ieraudzīs izbārstītos ziedputekšņus un izlieto medus dīķi…

Zīļuks paķer cepuri un metas prom, cik ātri vien varēdams.

.

ZĪĻUKS STIEBRU CIEMĀ

Par caurumu cepurē Zīļuks vairs nedomā. Viņš velkas pār lauku, ar medu un gružiem aplipis. Viss viņam ķeras klāt.

Drīz vien Zīļuks jau ir tā piekusis, ka nokrīt pie grīšļa un tūliņ aizmieg. Viņš guļ tik cietā miegā, ka nekā vairs nemana.

Pa to laiku ap Zlļuku salasās vesels bars skudriņu ufi sāk viņu aplūkot.

«Viņš taču medū mērcēts!» kāda iesaucas, un nu visas ķeras laizīt viņa svārkus.

Kad Zīļuks beidzot pamostas, viņš ir atkal tīrs un glīts, bet no medus vairs ne vēsts.

«Kas jūs tādas?» Zīļuks jautā, no acīm miegu berzēdams.

«Mēs esam skudriņas-māsiņas no Stiebru ciema,» tās atbild.

«Stiebru ciems — kas tas tāds?» brīnās Zīļuks. «Es gribu to redzēt! Vediet mani uz Stiebru ciemu!»

Un skudriņas-māsiņas arī aizved.

Stiebru ciemam apkārt ir smilgu žogs, bet pagalmā — visādi mājokļi, un ap tiem rosās ciema iemītnieki: gan spārnaini, gan posmaini, gan ūsaini, gan kažociņos tērpti, ne izskaitīt nevar!

«Nāc paciemoties!» aicina skudriņas-māsiņas un ieved Zīļuku savā drumstalu namā. Viņas ved to pa šauru gaiteni, kas smaržo pēc skujām, un beidzot ieved plašā istabā.

Tur ir brūnas lapiņu grīdsegas, sienas pārklātas ar mizu drumstaliņām, bet griestus tur gari, kaltēti viršu kātiņi. Zīļuks nevērīgi pašvīkā ar savu tupeli pa lapiņu grīdsegu, papluina pie sienas tāsītes.

«Nē,» viņš vīzdegunīgi nosaka, «man nepatīk jūsu nams.»

Nevienu vairs neievērodams, Zīļuks tipina uz izeju. Skudriņas-māsiņas tīri pārsteigtas par tik nelaipnu ciemiņu. Zīļuks iet tālāk pa Stiebru ciemu un pamana, ka viņam māj punktainā mārīte. Arī tā ir ļoti viesmīlīga. Viņa satver Zīļuku aiz roķeles un pavelk zem dzīslainas lapiņas.

«Tā ir mana jaunā lapene!» saka mārīte un steidzīgi meklē savu balto ziedlapas’ galdautu, lai godam uzņemtu svešo ciemiņu.

«Tev nelāga māja!» nicīgi nosaka Zīļuks. «Vējš velk pa visiem pakšiem.» Par to mārīte ļoti apvainojas.

«Ja tev pie manis nepatīk,» viņa saka, «tad ej vien prom!»

Nu Zīļuks izlien no lapiņas apakšas un, galveli augstprātīgi pacēlis, staigā tālāk. Viņš iet un redz: spradzis dzīvo tukšā magones galviņā, gliemezis — savā kaula, mājā, kurmis — ieracies pazemē, bet kāpurs iekārtojies griķīša galotnē.

«Kas nu tās par mājām!» nievājoši noteic *Zīļuks. «Neviena nekam neder!»

«Uzcel tad labāku!» apvainojies saka spradzis.

«Uzcelšu ar!» lielās Zīļuks. «Un tādu, kādu jūs ne sapnī vēl neesat redzējuši!»

«Ko nu plāties! Vēl jau neko neesi uzcēlis!» nosaka pelīte un ielien savā mīkstajā miteklī. Pazūd arī citi, un Zīļuks paliek viens.

.

ZĪĻUKA MAJIŅA

Zīļuks uzmauc ciešāk savu cauro cepuri un sak celt māju.

Viņš nolauž dažus smilgu baļķus, atveļ pāris akmentiņu, liek tos gan blakus, gan citu uz cita, bet nekas neturas kopā.

Drīz vien Zīļuks noskaišas, aizsviež smilgu baļķus un iesper akmentiņiem — ja jau nav, lai nav nemaz!

Sāk atkal plikšķināt rudens lietus. Jau vakars, bet neviens vairs neaicina Zīļuku savā miteklī. Zīļukam tā pavēsi.

Pavisam sabozies, viņš ietīstās pūkainā lapiņā un iesnaužas.

Bet pa nakti Zīļukam blakus no zemes izspraucas sēne. Tā aug milzīgiātri. Kad rīta krēslā Zīļuks paver acis, viņš pamana sev virs galvas jumtiņu.

«Paskat tik!» Zīļuks priecīgi iesaucas. «Māja man ga-' tava!»

Nu Zīļuks ātri vien izkašā dobumu sēnes mīkstajā kātā un ielien iekšā. Viņš dzied un skaļi klaigā, lai ātrāk uzmodinātu Stiebru ciema iemītniekus:

«Lal-lal-lā! Ral-lal-lā!

Man ir jauna mājiņa —

Skaista tā kā pasaka!

Tral-lal-lā! Ral-lal-lā!»

Drīz vien atsteidzas skudriņas-māsiņas, pielec spožais spradzis, atnāk kurmis un vabole, attek pelīte un vēl daudzi citi.

«Lūk, kādu varenu māju es pa nakti uzcēlu!» plātās Zīļuks.

Nu visiem lieli brīnumi, jo sēnes šai ciemā neviens nepazīst.

«Esi gan tu varens namdaris!» skudriņas-māsiņas slavē Zīļuku. «Tāda jauka māja — baltām sienām, sarkanu jumtu!»

«Tā tikai es protu nokrāsot!» plātās Zīļuks.

Visu dienu ap Zīļuka māju ir liela drūzma. Smecernieks ar garo degunu tausta baltās sienas. Spāre pat uzsēžas uz košā jumta. Bet Zīļuks staigā ap savu sēni, roķeles sānos iespraudis.

Tikai vakarā kņada beidzas. Pēdējais aizvelkas gliemezis.

Nu arī Zīļuks ielien mājā, noņem cepuri un liekas uz auss

.

ZĪĻUKAM TOMER NEVEICAS

Nākamajā rītā Zīļuks mazliet aizguļas. Viņš būtu gulējis vēl ilgāk, bet viņu pamodina jautri smiekli.

Jā, kas gan tur smejas? Zīļuks izraušas no sēnes un skatās.

Pie viņa mājas ir atkal kurmis un spāre, spožais spradzis un pelīte, vesels pūlis vaboļu un skudriņu-māsiņu. Atvilcies arī gliemezis, un pat tārpiņš izracies no zemes.

Visi rāda uz Zīļuka māju un smej, vēderus turēdami. Pat lāčauza un vīķis lokās smējējiem līdzi.

Nu arī Zīļuks paskatās uz savu māju un satrūkstas. Kas tad tas? Kas gan pa nakti noticis ar viņa lepno mītni?

Šodien mājai pavisam nelāgs izskats — sašķiebusies uz vienu pusi, jumtiņš sarucis, baltās sienas kļuvušas tādas pelēkas un jēlas.

«Hi, hi, hi! Lepnā māja pārvērtusies!» smejas spāre, spārnus čaukstinādama.

«He, he, he — vai tu re:

Nav tev vairs ko lepoties —

Māja sāk jau šķobīties!

Re, re, re! He, he, he!» zobojas citi.

Brīdi Zīļuks ir tīri apstulbis un nezina, ko iesākt. Tad viņš steidz mājeli saglābt: lauž skābeņu un timotiņa stiebrus, velk tos elsdams un tusnīdams un kā mācēdams pieliek mājai balstus. Tikai no skatītājiem Zīļuks šodien vairās. Kad balsti pielikti, viņš ieiet savā mājelē un ārā vairs nerādās.

Bet nākamajā rītā, kad rasa vēl karājas visos Stiebru ciema zaļumos, kāds sāk smalkā balstiņā neganti brēkt un vaimanāt:

«Ai, ai, ai! Vai, vai, vai!

Palīgā! Palīgā!»

Pēc balss visi pazīst, ka tas ir Zīļuks.

Dūkdamas laižas resnās vaboles, skrien skudriņaš-māsiņas un pelēkā pelīte, steidzas spāre un kurmis — visi uz Zīļuka māju.

Kas tad nu? Zīļuka mājele ir saļimusi, bet zem nožēlojamās atlieku kaudzītes izbijies brēc pats Zīļuks…

Nu kurmis paķer lāpstu un sāk steidzīgi rakt. Visi naski palīdz — cits atkašādams, cits — aizvilkdams ļenganos sēnes gabalus.

Ar lielām pūlēm Zīļuks tiek ārā no savas mājeles drupām.

«Nu,» saka kurmis, lāpstu nolikdams, «šoreiz tevi izglābām. Bet citreiz cel labāku māju! Katrs darbs jādara pamatīgi, nevis šā un tā!»

Jā, ko gan Zīļuks te lai atbild, ko lai iebilst? Viņš taču savu māju nemaz nebija cēlis — tā pati bija uzradusies …

Zīļuks jūtas pavisam nelāgi.

Apkārt liels troksnis. Visi dīc un san, urrina, dūc un čirkstina. Bet Zīļukam tāds kauns, ka viņš nemaz nedzird, ko viņam saka. Viņš tikai jūt, ka visi viņu apsmej.

Nē, nē! Stiebru ciemā Zīļuks vairs nepaliks! Viņš uzmauc dziļāk uz acīm savu cepurīti un nokaunējies izbēg pa Stiebru ciema vārtiem.

ZĪĻUKA PLOSTIŅš

«Tikai tālāk no Stiebru ciema!» Zīļuks murmina pie sevis un skrien aizvien tālāk.

Beidzot, pavisam aizelsies, viņš nonāk pie strautiņa. Kalmes kā milzīgi zobeni*un meldri kā pīķi stāv abās pusēs ūdenim, bet straume, jautri guldzēdama, veļas pār oļiem un akmentiņiem.

Zīļuks apstājas pie pašas ūdens malas un skatās, kā ziedlapiņas un sīki gruzīši aizpeld garām.

«Man jātiek tālāk!» domā Zīļuks. «Te visi par mani zobojas.»

Tad Zīļuks pamana gludu skaidiņu, ko straume piedzinusi pie krasta.

Viņš steigšus sameklē nolūzušu meldra gabaliņu, paņem to padusē un uzraušas uz skaidiņas, ka tā nolīgojas vien.

«Tālāk — ar plostu!» nosaka Zīļuks un atgrūžas no krasta ar savu zaļo meldru airi.

Viegli šūpodamies gar kalmēm un ūdenszālēm, plostiņš lēnām iepeld straumē un nes Zīļuku garām akmeņiem, garām cekulainiem meldru pulkiem un cauri zelta vizuļiem, ko saule izbērusi uz pašas ūdens virsmas.

Bet tad straume kļūst aizvien spēcīgāka. Tā čalodama veļas pār zvirgzdiem un akmentiņiem, izrauj Zīļukam airi no rokām un dzen viņa plostiņu aizvien ātrāk un ātrāk.

Zīļuks pieķeras ar abām roķelēm pie plostiņa malas un turas cik spēdams.

Bet tad — baltas putas sagrābj plostiņu ar visu Zīļuku un ievelk mutuļojošā ūdenskritumā…

Tikai pēc laba laika straume Zlļuku izmet atkal krastā, bet plostiņš ir pazudis. Par to vēl nekas! Bet kāds gan tagad ir Zīļuks?

Tas nemaz vairs neizskatās pēc lepnā zīles vīreļa: rociņas salauztas, sāni pārplēsti, kājeles nolūzušas un aizpeldējušas ar visām tupelītēm. Bet cepurīte — tā guļ tālu otrā krastā, sašķēlusies divās daļās…

Zīļuks nevar vairs pakustēties. Tā viņš guļ ilgi, ilgi…

Zīļukam blakus aug laipna spilviņa ar sirmu galviņu. Vienīgi viņa reizēm noliecas un nopaijā Zīļuka sadauzītos sānus.

.

KAS NOTIEK TALAK AR ZĪĻUKU

Kādā rītā Strauta pļavā aiz grīšļu puduriem manāma liela rosme.

Pa kukaiņu taciņu daudzi steidzas uz lielo rudens tirgu. Tur vaboles nes sēklu tīnītes, kurmis aizstiepj sakņu nastiņu, pele velk skarainu vārpu, bet pavisam sīki knislīši stiepj brūnas sporu vācelītes. Visi uz tirgu, uz tirgu vien!

Uz tirgu steidzas ari pelēkais zirneklis ar saviem dziju kamoliem. Viņš ir tālu čāpojis, un visas astoņas kājas jau tā piekusušas, ka zirneklis nolemj atpūsties pie sirmās spilviņas. Bet kas tad tas? Pie spilviņas jau kāds guļ! Zirneklis tup un skatās.

Pēc laiciņa pielec arī varde ar salocītu lēpju lapas palagu, atlaižas kamene ar dzeltenu vaska rituli. Visi skatās un brīnās.

«Tas taču Zīļuks!» beidzot iedūcās kamene.

«Zīļuks gan!» piebilst zirneklis un varde.

Bet Zīļuks pats ir tā novārdzis, ka nevar ne muti pavērt, lai ko atbildētu.

To redzēdama, varde noliek pie spilviņas savu zaļo palagu, zirneklis — pelēkos dziju kamolus un kamene — dzelteno vaska rituli. Tirgus var pagaidīt!

«Mēs tev palīdzēsim!» tirdznieki saka un tūlīt sāk rīkoties.

Zirneklis savij kopā visas savas dzijas, lai tās būtu stiprākas, un aizlāpa rētu Zīļuka sānos. Varde piestiprina Zīļukam jaunas salmiņu rokas un kājas, sameklē

mālus un izgatavo glītas māla tupelītes, bet kamene — tā pārlaižas strautiņa otrā krastā un savāc tur Zīļuka cepures gabalus. Tos viņa salipina kopā ar vaskiem. Nu Zīļukam ir atkal cepurīte!

Bet pa šo laiku ap Zīļuku sapulcējas daudz ziņkārīgo: zaļā ķirzaciņa izlien no smilgu pudura, salasās mušiņas un atlien jāņtārpiņš. Odi un knislīši satupstas zāļu galos, bet resnais dundurs uzsēžas uz sirmās spilviņas, ka tā salīgojas vien.

Arī no Stiebru ciema jau steidzas šurp spāre un skrejvaboles, pelīte un visi citi, lai Zīļukam palīdzētu.

Nu atkal ap Zīļuku san un sisina, dīc, džinkst, pīkst un urrina. Stiebru ciema iemītnieki tik ļoti uztraukušies par Zīļuka nelaimi.

«Nāc pie mums atpakaļ!» čirkstina spāre.

«Nāc! Nāc!» dīkdami un džinkstēdami aicina visi pārējie.

Zīļukam acīs sakapušas prieka asaras. Kakls žņaudzas ciet, ka nevar vairs ne parunāt. Viņš nepagūst pat uzrausties kājās, kad labie tauriņi un kukainīši, omulīgi dīkdami, ņem viņu zem rokām un vada atpakaļ uz Stiebru ciemu.

Vēl tagad Zīļuks dzīvo Stiebru ciemā pie pelītes, pie kurmja un kukaiņiem. Bet nu tas ir pavisam cits Zīļuks. Un, ja tagad būtu jāstāsta tālāk par Zīļuku, tad iznāktu pavisam cits stāsts.

BEIGAS

Маргарита Старасте ЖЕЛУДЕНОК Сказка 2*е издание Иллюстрации автора Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке

ИБ № 3556 Pirmsskolas vecuma bērniem Margarita Stāraste ZIIUKS

Redaktore E. Marjutina Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis Tehniskā redaktore I. Soide Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 02.06.81. Parakstīta iespiešanai 08.06.82. Formāts 60 X 90/8. Ofseta papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Ofsetspiedums. 4 uzsk. iespiedi.; 25,5 uzsk. kr. nov. 5,78 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. № 100273. Cena 60 kap. (59 000 eks), 7. tipa iesējumā 75 kap. (1000 eks.). Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 2/31001/B—657. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

60 кар.

Content

Stāraste Margarita Zīļuks

ZĪĻUKS SĀK TIPINĀT

ZĪĻUKS PIE ZIRNEKĻA

ZIĻUKS GRIB STRĀDĀT

ZĪĻUKS GREZNOJAS

ZĪĻUKS KUKAIŅU SVĒTKOS

ZĪĻUKA CEPURE

ZĪĻUKS PIE KAMENES

ZĪĻUKS STIEBRU CIEMĀ

ZĪĻUKA MAJIŅA

ZĪĻUKAM TOMER NEVEICAS

ZĪĻUKA PLOSTIŅš

KAS NOTIEK TALAK AR ZĪĻUKU