Džeiks Braiens

Ķērpjziedu zeme

Braiens Džeiks

Ķērpjziedu zeme

Leģenda par Mārtinu Karotāju

.

...

.

.

.

PIRMĀ GRĀMATA KOTIRA

.

1 NODAĻA

Bija pats ziemas vidus. Ķērpjziedu zeme un mežs grima dziļās kupenās zem svina pelēkajām debesīm, un tikai pie apvāršņa krāsojās oranži sārtas svītras. Laukus un pļavas rietumpusē _klāja balta sniega sega. Sniegs bija it visur tas pildīja gravas un ietērpa kupenās krāmus, aizputināja takas… Uz visām pusēm pletās aukstās ziemas ainavas baltais līdzenums. Ķēipjziedu meža koku kailās galotnes nespēja dot patveramu no sniega tas krita un krita, līdz apsniga ari meža zemsedze un mūžzaļie krūmi paslēpās zem baltām sniega micītēm. Pār zemi bija nolaidies ziemas klusums. Šo brīnišķo mieru iztraucēja tikai kāda vientulīga gājēja soļi.

Jauns, spēcīgs pelēns ar spridzīgām, melnām ačtelēm apņēmīgi brida cauri piesnigušajiem laukiem. Viņam aiz muguras uz ziemeļiem stiepās un tālumā pagaisa vien viņa paša sniegā atstātās pēdas. Uz priekšu uz dienvidiem pletās nebeidzami līdzenumi, rietumpusē tālumā neskaidri vīdēja kalnu grēdas virsotnes, uz austrumiem skatiens atdūrās pret robaino mežmalu, kas iezīmēja Ķērpjziedu zemes dienvidu robežu. Pelēna degungals noraustījās, gaisā sajuzdams pavardā degošas malkas un vieglu kūdras smārdu. Ledains vējš purināja no koku galotnēm sniega vērpetes. Ceļinieks ciešāk saņēma savu noskrandušo apmetni, sakārtoja veco, aprūsējušo zobenu, kas karājās tam plecā, un apņēmīgi soļoja uz priekšu prom no tuksnesīgi pamestajiem klajumiem, turp, kur mitinās citas dzīvas būtnes.

Tā bija atbaidoša, nabadzības mākta vieta. Šur un tur manīja pa kādam apdzīvotam miteklim. Starp kupenām nožēlojami rēgojās noplukušas mītnes. Pāri šai postažai augstu slējās savāda celtne; aiz tās šalca Ķērpjziedu mežs. Pussagruvušais, nomācoši drūmais cietoksnis Ķērpjziedu meža iemītniekiem iedvesa bailes.

Tā Mārtiņš Karotājs ieradās Kotīrā, meža kaķu mītnē.

Uz dienvidiem no Kotīras, nožēlojamā būcenī pie padzisuša pavarda pulcējās Durstīgo ģimene. Vārgā liesmiņa raustījās naksnīgā vēja brāzmās, kas ielavījās caur šķirbām dēļu sienās, kur nebija atjaunotas saplaisājušās mālu šuves.

Pēkšņi pie durvīm kāds kautrīgi piegrabināja. Namiņa iemītnieki tramīgi sarāvās. Bens Durstīgais paķēra pagali, norādīdams sievai Labulei un viņu četriem mazuļiem, lai tie turas tālāk tumšajā kaktā.

Durstīgā sieva paslēpa mazuļus zem rupji austām segām, Bens ciešāk satvēra ķepā pagali un iespējami rupjākā balsī nikni uzsauca:

-    Lasies prom un liec mūs mierā! Mums pašiem, kārtīgai ežu ģimenei, nav ko ēst. Jūs jau esat atņēmuši mums pusi īpašuma, lai piegāztu pilnus Kotīras pieliekamos kambarus.

-    Ben, Ben, tas i' es, Zemsķeps! Laid iekš', brr, ir nu gan aukstumiņš!

Bens Durstīgais atvēra durvis, iekšā ievēlās drukns kurmis un tūlīt metās pie pavarda guns, un palika tur stāvam, berzēdams spēcīgās priekšķepas virs liesmām.

Mazie pabāza purniņus no segu apakšas. Bens un Labule bažīgi raudzījās negaidītajā ciemiņā.

Zemsķepa berzēja nosalušo degungalu un ierunājās savā jokaini strupajā kurmju izloksnē:

-    Tie mošķ' atkal patrulē, brr, zebiekst's un sermuļ' un tādi. Meklē, kur papildināt krājumus.

Labule pašūpoja galvu, noslaucīja ar priekšauta malu mazuļa purniņu.

-   Es taču teicu! Mums vajadzēja bēgt un pamest šo mitekli līdz ar citiem. Kur, mīļo adatiņ, ņemt ēdamo, lai maksātu viņu nodevas?

Bens Durstīgais izmisis nosvieda pagali zemē.

-    Kurp tad mēs ziemas spelgonī lai skrienam ar mūsu četriem mazuļiem? Pavasari tad viņiem nesagaidīt.

Zemsķepa pasniedza šauru, sudrabainu bērza tāss strēmeli un pielika pirkstu pie lūpām. Uz tāss gabala ar ogli bija uzrakstīts viens vienīgs vārds MEPREPA. Zem tā uzšņāpta vienkārša karte ar norādi uz ceļu, kas veda Ķērpjziedu mežā, tālu prom no Kotīras.

Bens pētīja karti, nespēdams izšķirties, ko darīt mēģināt bēgt vai palikt, jo viņa ģimenes drošība bija likta uz spēles abos gadījumos. Ežu tēva seja pauda neziņu.

Bang! Bang!

-   Ei, jūs tur! Atveriet! Kotīras oficiālā patruļa.

Kareivji!

Bens vēlreiz uzmeta skatienu tāss strēmelei un iemeta to ugunī. Tiklīdz Labule atcēla bultu, durvis atsprāga vaļā. Pagrūduši ezieni malā, kareivji iegāzās istabā, piepildot to ar ziemas nakts vēsumu. Kareivju bars rupji stumdījās un grūstījās. Sesks, vārdā Melnzobis, un sermulis Šķeltnāsis acīmredzot bija patruļas komandieri. Bens atviegloti uzelpoja, kad tie pagrieza muguru pavardā degošajam tāss gabalam.

-    Tā, adatmaisi, kur slēpjat savus maizes, siera un oktobra riekstu alus krājumus?

Bens nespēja slēpt savu nicinājumu, atbildēdams vīpsnājošajam Melnzobim:

-    Es jau mēnešiem neesmu baudījis sieru vai oktobra alu. Tur plauktā stāv maize, bet tās pietiek tikai manai ģimenei.

Šķeltnāsis iespļāva ugunī un pastiepās pēc maizes. Bens Durstīgais metās sermulim virsū, bet viņu apturēja durkļu mežs.

Labule samiernieciski ar ķepu noglāstīja dzīvesbiedra adatu kažoku.

-   Lūdzu, Ben, nevajag, ko gan tu tiem padarīsi! Zemsķepa piebalsoja:

-    Jārr, tā jau i' pret durkļiem nivar diezko vis padarīt, Ben. Melnzobis paskatījās uz kurmi tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi

mūžā.

-   Ē, ko tad tu te dari, mirkšķaci?!

Viens no ezēniem nogrūda segas un drosmīgi skatījās sermulim acīs.

-   Viņš ienāca pie mums sasildīties. Liec viņu mierā! Šķeltnāsis iespurcās, un no maizes pilnās mutes pa grīdu pabira drupačas.

-    Piesargies, Melni, tur zem tās segas viņu ir vesels bars. Es tavā vietā uzmanītos!

Zebiekste, kas stāvēja vistuvāk, norāva pārsegu, un tur viņi bija trīs pārējie ežu mazuļi.

Melnzobis tos nomērīja ar skatienu.

-    Hmm, izskatās pietiekami lieli, dienas darbu padarīs.

Labule Durstīgā saniknoti aizstājās ezēniem priekšā.

-   Tu liec manus mazos mierā! Viņi tev neko nav nodarījuši.

Melnzobis nelikās ezieni dzirdam. Viņš ar spērienu izsita Šķelt-

nāsim no ķepām maizes klaipu, tad pagriezās pret zebieksti un izrīkoja:

-   Savāc to maizi, un nekādas slepus našķēšanās. Nogādā to noliktavā, kad tiksim atpakaļ garnizonā.

Ar durkli viņš pamāja savai patruļai uz durvju pusi. Iedams prom, Melnzobis pagriezās un uzsauca ežu pārim:

-    Lai tie četri sīkaļas rīt būtu uz lauka. Ja ne, varēsiet turpmākos ziemas mēnešus vadīt siltumā un drošībā Kotīras cietuma pagrabos.

Zemsķepa pa durvju spraugu nolūkojās, kā patruļa attālinās Kotīras virzienā. Bens lieki nekavējās viņš steigšus vīstīja mazuļus segās, kādas vien ežu mājā bija atrodamas.

-    Tā, nu man reiz pietiek. Kas par daudz, tas par daudz! Šonakt mēs dodamies prom. Tev bija taisnība, mīļā, mums jau sen vajadzēja doties mežos līdz ar pārējiem. Ko tu par to saki, Zemsķepa?

Bet kurmis aizvien stāvēja pieplacis pie durvju spraugas.

-   Eu, panāk' šu', paskat!

Kamēr abi draudzīgi ķīķerēja pa spraugu, Labule turpināja tīstīt mazos segās.

-   Kas tur notiek, Ben? Viņi taču nenāk atpakaļ?!

-    Nē, sieviņ. Ha, ha, ha, paskat tik, nudien! Redzēji, kā šis ieblieza tai zebiekstei pa degunu? Jā, sadod šiem, puis!

Ezēns Fērdijs tas, kurš uzdrošinājās iebilst zebiekstei, piesteidzās un paraustīja tēvu aiz ķepas.

-   Ieblieza? Kurš ieblieza zebiekstei? Kas tur notiek? Es ari gribu zināt!

Bens, turpinot skatīties pa durvju spraugu, atbildēja:

-   Tā ir pele, viens ražens peļu jauneklis, es teiktu. Viņi grib to saņemt ciet… Jā, šitā! Gāz šim vēl, pelēn, sadod kārtīgi! Ha, ha, ha, varētu domāt kas gan veselai kareivju patruļai ko netikt galā ar vienu peli, bet šis te nav ar pliku ķepu ņemams. Izskatās, ka viņš ir īsts, prasmīgs karotājs. Bens iesvilpās. Re, Melnzobis gar zemi. Žēl gan, ka šie tā pieķērušies viņa zobenam. Zvēru pie savām adatām, tie nelieši dabūtu gan trūkties, ja tas zobens lai arī aprūsējis būtu pelēnam ķepās.

Fērdijs nepacietīgi lēkāja uz vietas.

-   Nu, ļauj paskatīties, es gribu redzēt!

Zemsķepa lēnām atvirzījās no durvīm.

-    Turr vairs nav ko redz', ežul'. Nogāza šo gar zem' un vel sasēj' a'. Tavu skād', bet ko ta' viš viens darīs, tiem bij pārsvars, lai ar' drosmīgs cīnītājs, jāsāk'.

Bens uz mirkli sadrūma, bet tad sasita ķepas.

-   Ir īstais brīdis, patruļa tagad cīnās ar to karotāju. Šiem būs ko noņemties, kamēr aizdabūs viņu uz kaķu pili. Nu, aiziet, ejam, kamēr varam.

Brīdi vēlāk tukšās būdas pavarda pelnos vairs tikai gailēja ogles bēgļu bariņš, niknajā vējā zemu liekdami galvu un mirkšķinādami asarojošās acis, aizsoļoja prom Ķērpjziedu meža plašumos. Zemsķepa gāja pats pēdējais un dzēsa sniegā atstātās pēdas.

2 NODAĻA

Zaglēns Gonfs klusītēm lavījās pa gaiteni, kas veda no Kotīras pārtikas noliktavas. Viņš bija mazs un tukls, tērpies zaļā kamzoli ar sasprādzētu platu jostu. Viltībā un veiklībā reti kurš varētu viņu pārspēt viņš prata lieliski tēlot, sacerēt balādes, dziedāt un atmūķēt slēdzenes, turklāt darīja to ar lielu jautrību. Meža iemītnieki mazo zaglēnu bija pat iemīļojuši. Gonfs par to tikai raustīja plecus un sauca ikvienu par savu draudziņu, atdarinādams ūdrus, kurus tas no tiesas apbrīnoja. Klusītēm ķiķinādams savā nodabā, Gonfs izvilka aiz jostas aizbāzto duncīti un nošņāpa šķēli no siera, ko nesa. Pār plecu pārmesta karājās paliela plūškoka augļu vīna

blašķe arī to viņš bija nočiepis pieliekamaja. Gonfs iekoda sieru, uzdzēra no blašķes vīnu un pa starpai klusiņām pie sevis dungoja:

Es, Zagļu princis izveicīgs, ļūs šodien pagodinu, Kur stāv jums gardie krājumi, To ļoti labi zinu. Ak, steidziet durvis aizdarīt Un visu labi glabāt, Jo smalko vīnu nobaudīt Būs pelēns atkal klāt!

Izdzirdis smagus soļus, Gonfs sastinga. Saplūzdams ar ēnām, viņš sakņupa un aizturēja elpu. Garām aizsoļoja divas bruņās tērptas zebiekstes ar durkļiem pār plecu. Abas karsti strīdējās:

-   Paklau, es netaisos atbildēt tavā vietā par zagšanu no pieliekamā kambara.

-   Es zogu?! Domā, ko runā, draugs! Es neesmu nekāds zaglis.

-   Zini, tu pēdējā laikā esi kļuvis visai apaļīgs, es teiktu.

-   Ha, ne uz pusi tik tukls kā tu, speķa muca!

-   Pats tu speķa muca! Varbūt vainosi vēl mani?

-   Ha, tu jau glabā atslēgas, kurš cits tad tas varētu būt?

-   Tikpat labi tas varētu būt tu. Tu vienmēr tur esi kopā ar mani.

-   Es nāku līdzi tikai tāpēc, lai pieskatītu tevi, tā ja.

-   Labi, nu tad uzmanīsim viens otru.

Gonfs aizklāja muti ar ķepu, lai noklusinātu spurcienu. Zebiekstes apstājās un palūkojās viena uz otru.

-   Ko tas nozīmē?

-   Ā, es zinu tu par mani vēl smej!

-   Negvelz muļķības.

-    Es gvelžu muļķības? Zebiekste aizvainoti uzgrieza muguru biedram.

Gonfs veikli uzsauca zebiekstes balsi:

-   Resnais zaglis!

Abas zebiekstes saniknotas apsviedās un metās viena otrai virsū.

-   Ak tad resnais zaglis?! Še tev!

-   Au, tu pretīgais krupis, še tev ar'!

Zebiekstes neprātā viena otru slānīja ar durkļu kātiem.

Kamēr abi pieliekamā sargi vārtījās pa gaiteņa grīdu un, durkļus metuši pie malas, koda un skrāpēja, Gonfs izlavījās no paslēptuves un aizslīdēja uz otru pusi.

-   Ai, vai, rrr, še tev!

-   Es tev rādīšu, zagli! Saņem tu arī! A, mana auss!

Iebāzis dunci makstī un līksmā satraukumā trīsēdams, Gonfs atdarīja loga slēģus, izspraucās ārā un nozuda sniegotajā mežā.

Jā, cīnieties vien, puiši, Skrāpējiet un kodiet, Gonfs baudīs sieriņu un vīnu, Kad mājās nokļūs šodien.

Mārtiņš atspēries turējās pretī zebiekstēm, kas viņu vilkšus vilka pa atbaidošo gruvešu ārējiem vārtiem, kurus viņš šodien bija iztālēm manījis. Bruņoto kareivju ieroči šķindot un žvadzot sitās cits pret citu, kad gūstekni aiz virvēm rāva iekšā neviens nevēlējās pietuvoties kareivīgajam pelēnam.

Melnzobis un Šķeltnāsis ar niknu blīkšķi aizcirta galvenos vārtus. No augstajiem mūriem pār viņiem nobira sniegs. Iekšpagalmā mācību laukums bija cieši nomīdīts un slidens, kareivji seski, zebiekstes un sermuļi skraidīja šurpu turpu ar aizdegtām lāpām ķepās. Viens no tiem uzsauca Šķeltnāsim: Ē, Šķeltais, nemanīji lapsu? Sermulis noliedzoši pagrozīja galvu.

-    To dziednieci, vai? Nē, no šīs nav ne smakas. Bet mēs notvērām peli. Paskat, kas tai bija. Šķeltnāsis pavicināja pāri galvai Mārtiņa aprūsējušo zobenu. Melnzobis pietupās.

-     Beidz vicināties, šitā nav nekāda spēļmantiņa, iešķelsi vēl kādam. Ak, tad atkal gaidām lapsu, ko? Vecis Zaļacis pēdējā laikā pavisam savārdzis. Ej, jūs tur, savelciet tās virves stingrāk. Turiet cieši, aitasgalvas.

Tikt iekšā pa durvīm izrādījās vēl grūtāk, jo karotājpele ieķērās durvju stenderē. Kareivjiem nācās viņu teju noplēst no stenderes ar durkļiem. Zebiekste, kam bija uzticēta maize, turējās no šiem pa gabalu un devās tieši uz noliktavu kambariem. Ejot cauri priekšnamam, viņu pavadīja skaudīgu acu pāri, kas kāri nolūkojās uz brūnajiem maizes kukuļiem. Tā bija grūta ziema, jo daudzi Ķērpjziedu zemes iemītnieki pēc pirmās rudens ražas bija pametuši savas mājas Kotīras apvidū, paņemot līdzi visu, ko jaudāja panest. Tādēļ ar nodevu vākšanu arī diez ko neveicās nebija jau, ko ņemt. Zebiekste piespieda maizi ciešāk un turpināja ceļu.

Telpa bija nemīlīgi auksta un mitra, zemos lodziņus aizsedza koka slēģi. Grīdu klāja tumšas, granītam līdzīgas akmens plātnes, zebiekstei sala ķepas. Šur un tur naktssargi stūros bija iekūruši nelielus ugunskurus, no kuriem sienas nokvēpa melnas. Tikai virsnieki drīkstēja nēsāt garus apmetņus, kas liecināja par viņu pakāpi, vairāki ierindas kareivji bija ietinušies vecās segās un maisaudeklos, kas nočiepti turpat apmetnē. Kāpnēs, kas veda lejup uz pagrabstāviem, mijās spirālveida un taisni akmens pakāpienu posmi, kas bija izkārtoti, kā pagadās. Puse no lāpām pie sienas bija apdzisušas, bet jaunas vietā nebija iedegtas, tādēļ daudzi kāpņu posmi bīstami grima tumsā. Lielākā daļa pagrabstāva sienu un kāpņu bija noaugušās ar ķērpjiem un sūnām.

Zebiekste aizsteidzās pa šauro gaiteni un spēcīgi pieklauvēja pie pagraba durvīm. Slēdzenē noskrapstēja atslēga.

-   Kas tev tur ir? Ā, maize. Stiep iekšā.

Abi kambara sargi, kas pirms brīža bija cīkstējušies, tagad sēdēja uz miltu maisiem. Viens alkatīgi nopētīja maizes klaipus.

-    Un tas ir viss, ko šovakar dabūjāt? Es tev saku, draugs, ar katru dienu iet arvien sliktāk. Kas tevi sūtīja lejā?

-   Melnzobis.

-   Ā, tas. Vai viņš saskaitīja klaipus?

-   Ē, nē, laikam jau ne.

-    Labi. Te ir pieci klaipi. Katrs paņemsim pa pusklaipam paliks trīs ar pusi. Zudību neviens nemanīs.

Abi badīgi krita virsū Labules Durstīgās krāsnī ceptajai maizei.

Augšstāvā Mārtiņam bija izdevies apmest kādu no virvēm ap akmens kolonnu. Kareivji ņirdza par patruļas pūliņiem dabūt šo augšup pa kāpnēm.

-   Ē, kas ir, veči, baidāties no viņa, vai?

Melnzobis pagriezās uz irdzēju pusi.

-   Varbūt kāds te grib pamēģināt, ko? Laikam jau ne?

Durvis aiz viņiem atvērās, un ar aukstu caurvēja brāzmu telpā

ielidoja sniega pārslas. Tērpusies noplukušā apmetnī, viņiem garām aizripināja lapsa un devās pa platajām lēzenajām kāpnēm uz augšstāvu. Kareivjiem atkal bija, par ko trīt mēles.

-   Ho, ho, pagaidi tikai, lapsa. Tu kavējies.

-   Tā ja, vecajam Zaļacim nepatīk gaidīt.

-   Es tavā vietā turētos tālāk no lēdijas Carminas.

Nelikdamās ne zinis, lapsa steidzās augšup.

Mārtiņš metās uz puspievērtajām durvīm, kas veda uz mācību laukumu, taču viņu nogāza pie zemes kareivju bars. Tomēr viņš joprojām turpināja drošsirdīgi cīnīties.

Kareivji irgodamies atsāka klaigāt un dot ironiskus padomus. Melnzobis mēģināja apklusināt viņus ar bargu skatienu, bet šoreiz tie nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību.

Šķeltnāsis riebumā pavīpsnaja:

Kopš Lords Verdauga ir slims, disciplīna izkūpējusi skurstenī.

Lapsa Fortunāta nemierīgi mīņājās drēgnajā Kotīras priekšnamā. Vārga ugunskura blāzma raustīdamās apgaismoja mitrās smilšakmens sienas. Zaļas, gļotainas aļģes un sēnes auga starp izmirkušajiem karogiem tie pakāpeniski saira noplīsušās skrandās, kas karājās no aprūsējušiem dzelzs turekļiem. Lapsa neviļus nodrebinājās. Viņai pievienojās divi neērtos bruņukreklos tērpti seski. Abi turēja vairogus, kas izgreznoti ar viņu pavēlnieku simboliem ļaunu, zaļu acu plejādēm, kas raugās visos virzienos. Sargi ar durkļiem pamāja, lai lapsa tiem seko, un Fortunāta aizsoļoja tiem līdzi pāri garajai, drēgnajai telpai. Viņi apstājās milzīgu divvini ozolkoka durvju priekšā, seski pabungoja ar durkļu kātiem pa grīdu, un durvis atsprāga vaļā. Lapsai pavērās zudušās godības aina.

Telpu vārgi apspīdēja sveces un lāpas; griestu sijas tumsā tikpat kā nebija redzamas. Vienā telpas galā trijos bagātīgi rotātos krēslos sēdēja divi meža kaķi un viena meža cauna. Aiz tiem stāvēja plata gulta ar baldahīnu, to aizsedza cieši savilkti appelējuši zaļa samta aizkari, gultas galā bija iegriezti tādi paši simboli kā uz aizsargu vairogiem.

Piekliboja cauna un pārmeklēja Fortunātas ncšļavu. Lapsa vairījās pieskarties kroplajam radījumam. Caunai Oškājim bija koka kāja un viss ķermenis sašķiebies uz vienu pusi tā, it kā tas būtu smagi sakropļots. Lai to slēptu, viņš nēsāja ārkārtīgi garu sarkanu apmetni, kas izrotāts ar meža baloža spalvām. Ar veiklu kustību Oškājis izkratīja nešļavas saturu uz grīdas. Tikai čupa parastu lapsas dziedniecības līdzekļu dažādas zālītes, saknītes, lapas un sūnas.

Pienācis pie gultas, Oškājis baisā, pa pusei dziedošā balsī sāka godbijīgu runu:

-   Ak, varenais Verdauga, Ķērpjziedu zemes ķēniņ, Tūkstoš acu pavēlniek, Naidnieku kāvēj, Kotīras valdniek…

-    Ai, beidz gaudot, Oškāji. Vai tā lapsa ir klāt? Aizvāciet tos smacējošos aizkarus no manām acīm! Valdonīgā balss otrpus aizkariem izklausījās aizsmakusi, tomēr rūcoši draudīga.

Carmina lielākā no abiem sēdošajiem meža kaķiem vienā lēcienā bija klāt un atrāva vaļā putekļainos aizkarus.

-   Fortunāta ir klāt. Neuztraucies lieki, tēvs.

Lapsa ar ierastu izmanību pieslīdēja pie gultas un sāka izmeklēt savu neganto slimnieku. Tūkstoš acu pavēlnieks Verdauga reiz bija visvarenākais karakungs visā zemē, reiz… Tagad zem rūsganā kažoka, kas klāja viņa lielo, slimības novārdzināto ķermeni, bija palikuši vairs tikai kauli un vāra dzīvība. Viņa purns liecināja par neskaitāmām pārciestām kaujām. Spicās ausis slējās virs galvas, ko līdz pat ūsām klāja senu rētu raksts. Fortunāta raudzījās uz baismīgajiem dzeltenīgajiem zobiem un mežonīgajām zaļajām acīm, kurās joprojām dega savāda guns.

-   Mans kungs šodien izskatās labāk, vai ne?

-   Ne labāk par tavu tukšo vāvuļošanu, lapsa!

Mazākais no abiem meža kaķiem piecēlās no krēsla ar rūpju pilnu skatienu dižciltīgi maigajā purnā.

-   Tēvs, nedusmojieties. Fortunāta ļoti cenšas, lai jūs atkal atlabtu.

Carmina nicīgi pagrūda viņu nost.

-   Ai, aizveries, Džindživer, liekulīgais…

-    Carmina! Verdauga pierausās sēdus un draudīgi ar ķepu norādīja uz savu ietiepīgo meitu. Nerunā tā ar savu brāli, skaidrs?

Tūkstoš acu pavēlnieks lēni pagriezās uz vienīgā dēla pusi.

-    Džindživer, neļauj viņai sevi iebiedēt. Turies pretī, dēls!

Džindživers paraustīja plecus un klusēdams noraudzījās, kā

Fortunāta piestā berž zālītes un sajauc ar tumšu šķidrumu raga biķerī.

Verdauga neuzticīgi nopētīja lapsu.

-   Nekādas dēles, lapsa. Es necietīšu, ka tie pretīgie gliemji sūc manas asinis. Tad lai labāk mani nobeidz ienaidnieka zobens, nevis šitie pretekļi. Ko tu tur atkal brūvē?

Fortunata atbruņojoši uzsmaidīja.

-   Tā ir pavisam nekaitīga dzira, jūsu augstība, no māteres lakstiem. Būs labāks miegs. Skvair Džindživer, vai jūs neiedotu to savam tēvam?

Džindživers iedeva Verdaugam zāļu devu, un neviens no abiem nemanīja samirkšķināšanos un viltīgos skatienus, ko pārmija Fortunata un Carmina.

Verdauga atlaidās spilvenos un nogaidīja, līdz zāles iedarbojas. Pēkšņi mieru iztraucēja skaļa ķīvēšanās ārpusē. Divviru durvis atsprāga vaļā.

3 NODAĻA

Bens Durstīgais teju vai izlēca no ādas, kad viņa priekšā naksnīgajā mežā no piesniguša krūma pēkšņi parādījās Gonfs.

Bā! Uzmini, kas nāk! Ha, ha, ha, Ben, draunu tev, vecais, vajadzēja redzēt savu ģīmi! Kas tad tev par pārgājienu šitādos sniegos? Bens ātri atguvās.

Ā, Gonfs, nu, no tevis to varēja sagaidīt! Paklau, pelēn draudziņ, man tagad nav laika stāvēt un pļāpāt ar tevi. Esam beidzot pametuši savu māju, un es meklēju būdu, ko Meprepa sarūpējusi tādiem kā mēs.

Peļu zaglēns pamāja Zemsķepam un sveiciena vietā sabučoja Labuli.

-   Ak, to, nu tad seko man, draudziņ. Aizvedīšu, ka kaķis i ne ūsu nepakustinās.

Labule noskurinājās.

-   Tā labāk nerunā, tu mazais palaidni.

Bet Gonfs nemaz neklausījās, viņš jau lēkšoja pa priekšu kopā ar mazajiem, kam šis gājiens šķita viens liels piedzīvojums.

-   Vai tā ir jauka vieta, Gonfa kungs?

-   Nu, ciešama. Labāka nekā pēdējā, kur mitinājāties.

-   Kas jums tur azotē, Gonfa kungs?

-   Nav tava darīšana, puišel. Noslēpums.

-   Vai vēl tālu, Gonfa kungs? Es jau piekusu.

-   Nu jau vairs ne, Pušķīt, dārgumiņ. Es jau tevi panestu, ja ne tās adatas.

Labule Durstīgā nošūpoja galvu un pasmaidīja. Gonfs viņai vienmēr bija licies jauks.

Meprepas būda bija labi paslēpta, pietiekami dziļi mežā, lai to nevarētu tik viegli uziet. Zemsķepa atvadījās un devās prom pie savējiem. Kamēr Gonfs rīkojās ar uguni, Bens nolūkojās aizejošajā draugā un sirsnīgi pamāja ar galvu.

-   Vecais, labais Zemsķepa. Esmu drošs, ka viņš apmetnē palika tikai mūsu dēļ.

Kad uguns dega sārtās liesmās, Labule nosēdās pie tās kopā ar Gonfu un Benu. Visi četri ežu mazuļi izbāza degunu no segapakšas un lūkojās uz pavarda pusi.

-   Atkal zagi no Kotīras, Gonf? Ko tad šoreiz nočiepi?

Zaglīgais pelēns pasmējās par Labules sašutumu. Viņš pasvieda mazuļiem siera gabalu.

-   No Kotīras nav nekāda čiepšana vai zagšana, draudziņ. To sauc par atgūšanu. Jūs tur, šņakājiet iekšā un liecieties uz auss.

Bens Durstīgais sūca tukšu pīpi un ar zani parušināja degošās malkas šķilas.

-   Gonf, esi nu gan piesardzīgāks. Ar to, kas mums ir, mēs visi varam līdz pavasarim kaut kā iztikt. Mēs ar Labuli sev nepiedosim, ja kaķu pilī tevi pieķers ar sieru un vīnu.

Labule noslaucīja acis puķainajā priekšautā.

-   Nē, nemūžam, jaunais rakari. Mīļo adatiņ, es pat bīstos iedomāties, kas var notikt, ja tie mūdži tevi pieķertu, Gonf.

Gonfs saudzīgi papliķēja viņas plecu.

-    Nu, nu, Labulīt. Vai nu draugi nedalīsies maizes riecienā un dzēriena malkā? Mazuļiem vajag savu tiesu. Turklāt kā es jelkad varētu aizmirst to, kā jūs ar Benu mani uzaudzinājāt un rūpējāties, kad biju vien mazs meža bārenis?

Bens iesūca malciņu vīna un papurināja galvu.

-    Tik un tā esi piesardzīgs un paturi prātā Meprepa likumu nogaidi, līdz pienāks izdevība, un tikām vairies nonākt viņu nagos. Gan kādu dienu mēs atgūsim savu zemi.

Maisīdama putras katlā rītdienas brokastu devu, Labule nopūtās:

-    Skaisti vārdi, taču mēs esam miermīlīgas radības. Kā lai atgūstarn savu zemi, ja pretī mums stājas visi tie mācītie kareivji, tas ir pāri manai saprašanai.

Gonfs piepildīja Bena Durstīgā biķeri ar plūškoka vīnu un raudzījās šaudīgajās liesmu mēlēs. Viņa parasti jautrais vaigs bija nomācies.

-   Lūk, ko es jums teikšu, draugi, pienāks reiz diena, kad notiks kas tāds, kas visu mainīs, gan redzēsiet. Kāds, kurš nebīsies nenieka, ieradīsies Ķērpjziedu zemē, un, kad pienāks šī diena, mēs būsim tai gatavi. Mēs atmaksāsim tai neliešu bandai un viņu pavēhriekiem meža kaķiem par visu, ko tie mums nodarījuši, tā, ka viņi vēl ilgi to atcerēsies.

Bens lēni paberzēja nogurušās acis.

Tu domā varonis. Savādi, ka tu to tagad saki. Man šķita, ka es tieši vienu tādu šovakar redzēju. Eh, bet nu viņš droši vien jau ir pagalam vai ari cietuma pagrabos. Liksimies uz auss. Esmu pamatīgi noguris.

Mazā būdiņa ziemas nakts spelgonī bija kā siltuma un drošības saliņa, kamēr ārā, gaudodami un brāzmodami ap kailajiem Ķērpjziedu meža kokiem, ziemeļu vēji dzenāja sniega vērpetes.

j

4 NODAĻA

Divi sermuļi gūstekni ievilka meža kaķu apartamentos. Lai gan sargi viņu turēja cieši sasietā garā virvē, pelēns tiem nerimtīgi pretojās locījās un lēkāja, skrāpējās un koda, ļāva vir,vei uz mirkli atslābt, tad rāvās uz priekšu tā, ka abi sargi saskrējās ar pierēm acumirkli pelēns bija tiem virsū un tik koda un spēra, kaut arī virve turēja viņa ķepas cieši gar sāniem. Pie durvīm stāvošais sesku sardzes virs metās klāt, lai palīdzētu. Trijatā šiem izdevās piespiest kareivīgo pelēnu pie grīdas. Tie sakrita gūsteknim virsū, cenzdamies izvairīties no sitieniem ar galvu un aso zobu

kodieniem. Pelēns smagi elsa, acis zibēja nevaldāma spītība un nepakļāvība gūstītājiem.

Verdauga pierausās sēdus. No miegainības vairs nebija ne vēsts, un viņš sāka izprašņāt abus sermuļus.

-   Ziņojiet! Kas jums tur ir?

Viens no seskiem veikli atbrīvoja savu ķepu militāram sveicienam.

-    Kungs, šo noķēra jūsu zemes robežās. Svešinieks, bruņots.

Iesoļoja zebiekste un novietoja ceļotāja senlaicīgo aprūsējušo

zobenu gultas kājgalī.

Verdauga caur puspievērtajiem plakstiņiem palūkojās uz zobenu un spēcīgo pelēnu uz grīdas.

-    Staigāt bruņotam manā zemē vai pārkāpt tās robežas ir stingri aizliegts.

Pelēns cīkstējās ar saviem gūstītājiem un skaļi un dusmīgi uzkliedza:

-    Nezināju, ka tā ir tava zeme, kaķi. Pasaki, lai tava sardze novāc savus nagus un liek mani mierā. Jums nav nekādu tiesību apcietināt brīvdzimušu radību.

Verdauga nespēja vien nobrīnīties par gūstekņa acīmredzamo drošsirdību. Viņš jau vēra muti, lai bilstu kādu vārdu, kad Carmina paķēra senlaicīgo zobenu un nostājās gūstekņa priekšā, turēdama tā aso smaili viņam pie rīkles.

-    Tu, nekaunīgais salašņa! Tūdaļ pat nosauc savu vārdu. Kur tu nozagi šo sarūsējušo ieroci?

Sardze turēja kareivīgo pelēnu pie zemes, bet viņa balss dusmās drebēja.

-     Mans vārds ir Mārtiņš Karotājs. Tas zobens reiz piederēja manam tēvam, tagad tas ir mans. Es eju tur, kur man tīk, kaķi. Vai tā jās izrādāt cieņu ceļotājiem?

Carmina ar zobena galu piespieda Mārtiņu nolaist pacelto galvu.

-    Pele būdams, tu pārāk daudz runā pretī augstākstāvošiem, viņa nievājoši teica. Tu esi ienācis Ķērpjziedu zemē. Viss, ko tu skaidrā dienas laikā vari saskatīt līdz pat apvārsnim, pieder mums šis zemes iekarotājiem. Mana tēva likumos noteikts, ka neviens nedrīkst būt bruņots, izņemot viņa kareivjus. Tie, kas to pārkāpj, tiek sodīti ar nāvi. Viņa pamāja sardzei ar vieglu kaķa kustību. Aizvest un nogalināt!

Lorda Verdaugas balss apturēja sargus, viņš pagriezās pret savu dēlu.

-   Džindživer, vai tev nekas nav sakāms? Ko iesāksim ar to peli?

-   Nu, mēdz teikt, ka likuma nezināšana neatbrīvo no atbildības, noteica Džindživers, nepaceldams balsi, tomēr būtu netaisni sodīt Mārtiņu. Viņš ir svešinieks kā viņš varētu zināt par mums un mūsu likumiem? Nogalēt viņu būtu pārāk vienkārši. Man šķiet, ka viņš ir godavīrs. Ja man būtu teikšana, es pavēlētu bruņotai sardzei izvadīt viņu aiz mūsu zemes robežas un tad atdotu viņa ieroci. Nedomāju, ka viņš gribēs te otrreiz rādīties.

Verdauga lūkojās te uz dēlu, te meitu.

-    Tagad es teikšu savu lēmumu. Pasaulē jau tāpat pietiek gļēvuļu, lai nogalinātu drošsirdi tik niecīga iemesla dēļ. Šis Mārtiņš ir īstens karotājs. No otras puses, ja mēs ļautu viņam brīvi klejot pa mūsu zemi, kā pašam tīk, to citi varētu uzskatīt par mūsu vājuma izpausmi. Mans lēmums ir šāds paturēt viņu cietuma cellē, lai brīdi atvēsina ķepas. Pēc kāda laika viņu varētu atbrīvot ar nosacījumu, ka turpmāk viņš tik neapdomīgi nespers savu kāju manā zemē.

Klank р!

Visi klātesošie dzirdēja spalgo blīkšķi. No dusmām, ka viņas lēmums grozīts, Carmina iegrūda zobenu starp durvju stenderi un akmens durvīm. Ar milzu spēku viņa atspiedās pret diženo zobenu. Pēkšņi tas pārlūza; senatnīgais asmens noklankstēja pret grīdu, kaķes ķepā palika vien zobena rokturis, kuru tā pasvieda sargam.

-    Še, iemetiet viņu cietuma cellē ar šo te ap kaklu. Ja kādreiz viņu atbrīvosim, tad citi to redzēs un sapratīs, cik žēlsirdīgi mēs varam būt. Vediet to nožēlojamo prom, nespēju uz viņu ilgāk skatīties.

Sargi parāva virvi, bet Mārtiņš stāvēja stingri un turējās pretī. Uz bridi viņa un Carminas acis sastapās. Viņa balss skanēja skaidri un bezbailīgi:

-    Tava tēva lēmums bija taisnīgs. Bet tavējais pareizs. Tev vajadzēja mani nogalēt, kad bija tāda iespēja, jo zvēru, ka reiz es nogalēšu tevi.

Burvība pagaisa. Sargi ar virvēm aizvilka Mārtiņu uz cietuma pagrabiem.

Iestājās klusums. Carmina atkrita savā krēslā un iesmējās.

-   He, pele mani nogalēšot, tā jau gan! Nav vērts par šo pat uztraukties!

Verdauga sāpīgi noklepojās. Viņš atlaidās spilvenos.

-   ja tu tā domā, meit, tad smagi maldies. Esmu redzējis drošsiržus lielus un mazus. Tas, ka viņš ir pele, nenozīmē, ka viņš ir vājāks karotājs nekā es. Viņam ir cīnītāja sirds redzēju to viņa acīs.

Carmina neklausījās tēvā un uzsauca Fortunātai:

-   Lapsa, iemaisi lordam Zaļacim spēcīgāku devu. Pēc visiem šiem uztraukumiem viņam jāatpūšas. Džindživer, iedod tēvam zāles. Tu esi vienīgais, no kura viņš tās pieņems.

Fortunata iedeva Džindživeram biķerīti ar sagatavoto dziru. Carmina tai pamāja, un abas izgāja no istabas reizē. Gaitenī meža kaķe sagrāba lapsas "ķepu savos asajos nagos.

-   Nu, iedevi zāles?

Fortunata sāpēs sarāvās, kad asie nagi iespiedās viņas kažokā.

-    Pat divreiz. Pirmo reizi, pirms ienāca pele, un otro reizi tagad, pirms izgājām. Viņš ir izdzēris tik daudz indes, kas nogāztu no kājām pusi armijas.

Carmina pievilka lapsu klāt, ļaunās acis gailēja.

-    Labi, bet ja viņš rit no rīta vēl būs dzīvs, tad labāk pagatavo kaut ko pati sev. Tas būs daudz vieglāk nekā tikties ar mani, ja būsi kļūdījusies.

Cietuma celles atradās dziļi Kotīras pagrabos. Tās bija sensenas, nelabi oda, tur bija tumšs un mitrs. Abi sargi, kas peļu jaunekli bija vilkuši lejup pa gaiteni un kāpnēm, tagad iegrūda Mārtiņu Karotāju kādā no šādām cellēm. Viņš pretojās tiem ik uz soļa, tāpēc sargi bija priecīgi tikt no gūstekņa vaļā. Mārtiņš gulēja, piespiedis vaigu aukstajai akmens grīdai, uz kuras viņu bija nogrūduši sargi. Kad durvis aiz viņa ar troksni aizcirtās, viens no sermuļiem pagrieza slēdzenē atslēgu un palūkojās caur režģoto durvju lodziņu.

-    Tu esi dzimis zem laimīgas zvaigznes, pelēn. Ja notiktu pēc Carminas prāta, tu tagad būtu kādā no vistumšākajām un vismitrākajām cellēm gaiteņa otrā galā. Lords Zaļacis vēlēja tevi turēt labā kamerā, jā, arī dot maizi un ūdeni, un kādas sausas salmu cisas, kur gulēt. Ha, laikam būsi viņam iepaticies. Savādnieks tas vecais Verdauga, nudien.

Mārtiņš gulēja un klausījās, līdz sargu smagie soļi pagaisa tālumā un viņš palika viens. Piecēlies kājās, viņš sāka pētīt celli. Labi, ka no lāpas gaiteņa tālajā galā atspīdēja gaisma. Sajutis vieglu vēsmu, pelēns palūkojās augšup. Sienā gandrīz pie pašiem griestiem vīdēja šaura, restota loga aila. Mārtiņš pavirzījās sāņus, joprojām lūkodamies augšup, līdz ārā, naksnīgajās debesīs varēja saskatīt mirdzošu zvaigznīti. Tā bija viņa vienīgā saikne ar brīvību un ārpasauli. Viņš nosēdās zemē, atspieda muguru pret sienu un sarāvies ietinās noplīsušajā apmetnī, lai būtu kaut nedaudz siltāk.

Pārējā telpas da[a bija gluži parasta cietuma celle vien četras kailas sienas, nekādu ērtību vai iespēju kaut ko pasākt. Viņš bija cietumnieks, viens pats svešā vietā.

Noguruma mākts, pelēns iemiga. Brīdi pirms rītausmas viņu uzmodināja rosība kādas ķepas kaut ko uzmeta pāri viņa galvai un ap kaklu. Vēl pusmiegā Mārtiņš centās satvert uzbrucējus. Kāds ar rupju spērienu nogrūda pelēnu, tad durvis aizcirtās un slēdzenē noskrapstēja atslēga. Mārtiņš pielēca kājās un metās uz durvīm. Sermulis, kas sargāja durvis, ķiķinādams skatījās caur restoto lodziņu un māja ar ķepu.

-   Tu mani toreiz gandrīz uzveici, pele.

Karotājpelēns nikni ieņurdējās un lēcienā metās pie lodziņa, bet sermulis atkāpās, smīnēdams par pelēna veltīgajām pūlēm.

-    Paklau, tavā vietā es te sēdētu klusi klusītiņām, lai nepiesaistītu lēdijas Carminas uzmanību nedomāju, ka tu to gribētu. Sēdi mierā un uzvedies rātni, tad varbūt kādreiz kāds, piemēram, Džindživers, atcerēsies par tevi un atbrīvos.

Kad sargi bija prom, Mārtiņš pamanīja, ka vienā stūrī tie bija atstājuši tīru salmu klēpi un arī mazliet maizes un ūdens. Pelēns metās turp un sajuta kaut ko atsitamies pret krūtīm. Tas bija zobena rokturis, kas karājās ap kaklu apsietajā auklā. Mārtiņš pacēla to acu augstumā un ilgi, ilgi pētīja. Viņš nēsās to kaklā nevis kā piespriestā soda zīmi, bet kā atgādinājumu pašam sev, ka kādu dienu viņš nogalinās ļauno kaķi, kas salauza viņa tēva zobenu.

Nosēdies sausajos salmos, pelēns padzērās ūdeni un badīgi ņēmās tiesāt appelējušo maizi. Viņš jau atkal grasījās laisties miegā, kad pēkšņi kāpņu augšgalā atskanēja saucieni un izcēlās kņada. Piespiedis ausi pie durvju lodziņa, Mārtiņš klausījās skaņās, kas atbalsojās cietuma gaiteņu klusumā.

-   Ak Kungs, lords Zaļacis ir miris!

-   Lēdija Carmina, nāciet ātri, jūsu tēvs…

Bija dzirdams, kā noskan durkļu spali, bruņotajiem vīriem skraidot šurpu turpu, blīkšķēja durvis.

Cauri visam skanēja Carminas sāpju pilnie vaidi:

-   Slepkavība, slepkavība! Mans tēvs nogalināts!

Oškājis un Fortunāta pievienojās gaudošanai:

-   Slepkavība! Džindživers noindējis Verdaugu!

Sacēlās pamatīgs jandāliņš. Mārtiņš vairs nespēja izšķirt, kas īsti notiek. Vēl pēc brīža uz kāpnēm bija dzirdami smagi soļi, likās, ka nācēju ir daudz. Mārtiņš pieplaka pie lodziņa vienā pusē un vēroja. Carmina gāja pa priekšu, viņai pakaļ pa gaiteni ar lāpām ķepās aizsoļoja kareivju bars, kura vidū manīja arī Oškāji un Fortunātu. Kad tie pagāja garām Mārtiņa celles durvīm, viņš saskatīja lēnprātīgā meža kaķa Džindživera nesapratnes pilno seju. Džindživers bija saslēgts ķēdēs. No brūces galvā sūcās asinis. Abu acis uz mirkli sastapās, tad sagūstīto kaķi aizrāva tālāk nikno kareivju plūsma, kuru sejas izķēmoja lāpu raustīgā gaisma, kad tie skandēja: «Slepkava! Slepkava! Nāvi slepkavam!»

Mārtiņš vairs nespēja viņus saskatīt, jo lodziņš durvīs bija pārāk mazs, bet dzirdēt joprojām varēja. Mazliet tālāk uz priekšu gaitenī nodārdēja kādas celles durvis un noskrapstēja slēdzene. No trokšņa izlauzās Carminas balss:

-   Klusumu! Es teikšu, kas šai lietā darāms. Kaut arī mans brālis ir slepkava, es nespēju nodarīt viņam ļaunu. Viņš paliks ieslodzīts te līdz mūža galam. Man viņš ir miris. Lai Kotīras mūros vairs nekad netiktu pieminēts viņa vārds!

Mārtiņš dzirdēja Džindživera vārgos mēģinājumus iebilst, ko tūlīt pat apslāpēja Oškājis un Fortunāta, sākot skandināt jaunu saukli, ko kareivji tūdaļ atkārtoja, aurodami pilnā balsī:

-    Lai dzīvo pavēlniece Carmina! Lai dzīvo pavēlniece Carmina!

Kad pūlis atkal virzījās garām Mārtiņa cellei, pelēns parāvās nostāk. Cauri pūļa auriem viņš dzirdēja, kā Cannina, iedama gar viņa durvīm, klusām pavēl Oškājim:

Nes šurp no pagrabiem oktobra alu un plūškoka vīnu. Lai pietiktu visiem!

Ar ķepām aizsedzis ausis, lai nedzirdētu aurošanu, Mārtiņš nokrita salmos, zobena rokturis spiedās pret viņa krūtīm. Nu viņa pēdējās cerības bija zudušas un izskatījās, ka priekšā būs gara un grūta ziema.

.

5 NODAĻA

Caur pavasara ziedu pļavām Prom Zagļu princis slepus steidz, Šis puisis stalts un bezbailīgs, Ik putniņš to ar dziesmām sveic. Bet, ja šis puisis lieliskais Jūs nolemj apciemot, Tad sargiet savus dārgumus, Cik katrs spēj un prot.

Strautiņš, kas visu ziemu bija klusi plūdis zem ledus, tagad čalodams rotājās saules staros. Siltajā dienvidvēsmiņā sniegpulkstenītes maigi pamāja krokusiem. Pavasaris

bija it visur. Ķērpjziedu meža koku zaros brieda pumpuri, to pakājē galvas slēja koši dzeltenas narcises un to bālākās draudzenes, ziemu pārcietušie mūžzaļie augi raisīja atkal jaunus dzinumus.

Gonfs nāca mājup pēc kārtējās veiksmīgās viesošanās Kotīrā. Vīna blašķes klunkšķinājās pie viņa platās jostas, kad pelēns, pavisam apskurbis no pavasarīga prieka, skaļi dziedādams un palēkdamies, līkumoja cauri plaukstošajam mežam.

Kūko, mana dzeguzīte, Sveika, mazā draudzenīte, Māki svešā ligzdā likt, Meistarīgi lietā likt Savu jauko viltību, Bet es veiklāks nekā tu, Manu draudzenīt, ku-kū…

Asinis Gonfa dzīslās neprātīgi joņoja gluži kā strautiņš, kas priecīgi burbulēja pelēns kļuva pavisam pārgalvīgs un iedams meta gaisā kūleņus. Laiku pa laiciņam viņš no azotes izvilka niedres stabulīti un bezrūpīgi iestabulējās no tīra prieka, ka var baudīt tik skaistu rītu kā šis. Vienā lēcienā Gonfs nometās uz biezu zāli apauguša ciņa. Gulēdams viņš vēroja maigi zilās debesis virs galvas, pa kurām vieglajā vēsmiņā peldēja balti mākonīši. Gonfs iztēlojās, kā būtu, ja viņš gulētu uz tāda maiga, balta mākonīša un liegi slīdētu saulainajās debesu pļavās.

Aaaaidāāāā, eeeiiij, uzmanies, bums, šviuks! Malā, lielie mākoņi! Aizrāvies ar savu iedomu spēli, peļu zaglēns stingri turējās pie zāles ceriem un šūpojās no vienas puses uz otru.

Tā viņš gulēja un nemaz nemanīja divas bruņotas Kotīras zebiekstes, līdz bija jau par vēlu. Ar drūmu skatienu sejā abi stāvēja un nolūkojās guļošajā pelēnā.

Gonfs nekaunīgi uzsmaidīja, labi apzinādamies, ka pie jostas klunkšķinās vīna blašķes.

-    Ē, ahā, hā. Sveiki, draudziņi, es te, redz', lidinājos ar savu mākonīti…

Lielākā no zebiekstēm iebikstīja viņam ar durkļa galu.

-    Nu, rausies augšā. Kotīra tevi jau gaida.

Gonfs viņam jautri pamirkšķināja.

-    Kotīra? Nevar būt! Nē, nu tas gan ir laipni! Klausieties, lāga zēni, teciet nu un pasakiet, ka šodien man nav laika, bet rīt no rīta noteikti iegriezīšos.

Durkļa gals pie Gonfa rīkles atņēma viņam jebkādu vēlmi turpināt zobgalības. Mazākā zebiekste pelēnam iespēra.

-   Nāc tik šurp, zagli. Nu ir skaidrs, kur visu ziemu zuda labākie sieri un plūškoka vīns, nu tu samaksāsi par zagšanu no Kotīras.

Gonfs lēni piecēlās. Uzlicis ķepu uz mazā, apaļā vēderiņa, viņš ar nevainīgu skatienu lūkojās no viena sardzes vīra uz otru.

-    Es, un zagt? Atvainojiet, kungi, jūs laikam nezinājāt, ka galvenais pavārs man deva atļauju aizņemties no viņa pieliekamajiem, ko vien vēlos. Patiesībā es jau grasījos viņam pateikties un nosūtīt pāris labu recepšu. Es tā noprotu, ka šajā jomā derētu šo to uzlabot.

Lielā zebiekste neskanīgi iesmējās.

-   Zini, ko es tev teikšu, zaglēn? Galvenais pavārs pats personīgi nozvērējās nodīrāt tevi ar sarūsējušu nazi un to, kas būs palicis pāri, uzcept vakariņās.

Gonfs atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Ā, ļoti labi, es ceru, ka viņš arī man pataupīs kādu gabal… au!

Divu durkļu ielenkts, pelēns sargu pavadībā aizsoļoja Kotīras

virzienā.

Blāva saules gaisma spraucās caur augstās loga ailas dzelzs režģiem. Cietuma celles sienas no mitruma pilēja, un cietumnieka ausis dažbrīd sasniedza tālīni cīruļa treļļi. Mārtiņš zināja, ka pavasaris ir pašā plaukumā. Viņa seja bija izmocīta, stāvs pavisam izkāmējis, bet acīs joprojām mirdzēja kareivīgs spožums.

Mārtiņš piecēlās un, likdams pēdu pie pēdas, izmērīja cietuma celli. Zobena rokturis joprojām karājās viņam kaklā; likās, ka ar katru bridi tas kļūst arvien smagāks. Piecpadsmit pēdas vienā virzienā un piecpadsmit otrā no durvīm līdz sienai un no sienas līdz sienai vienmēr tieši piecpadsmit pēdas. Viņš šo attālumu bija mērojis jau neskaitāmas reizes, līdz dienas pārvērtās nedēļās un nedēļas mēnešos. Džindživers bija pārāk tālu, lai varētu ar viņu sarunāties, turklāt tas tikai saniknoja sargus. Par mēģinājumu uzrunāt to, kura vārdu bija aizliegts pat pieminēt, tie pārtrauca dot pelēnam maizi un ūdeni. Nu Mārtiņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tagad, kad pie varas ir Carmina, visi par viņu aizmirsuši un viņš te ir nolemts nāvei. Tā viņš stāvēja vārga saulesstara blāvajā gaismā un centās nedomāt par pasauli tur ārā, kur zilgoja debesis un ziedēja puķes.

-    Tā, mazais nelieti, veicīgi iekšā! Ar diviem reizē būs mazāk klapatu. Au, mana kāja!

Domās nogrimis, Mārtiņš pat nemanīja, ka tuvojas sardze, kas atveda cietumnieku pie viņa kameras durvīm.

-     Aāāāu, laid vaļā manu ausi, tu, maitasgabals tāds! Čammājies ātrāk ar tām durvīm, kamēr šis vēl nav man to pavisam nokodis.

-    Ai, au! Viņš man ieknieba! Turi šo mierā, kamēr es meklēju atslēgu.

Stīvēšanās un ķīlēšanās turpinājās, līdz slēdzenē noskrapstēja atslēga. Mārtiņš metās uz durvīm, bet viņu notrieca no kājām jaunpienācējs, kas iebrāzās pa durvīm tieši viņam virsū. Abi nokūleņoja uz grīdas, un celles durvis ar skaļu troksni atkal aizcirtās. Gūstekņi palika guļam, līdz sargu soļi attālinājās pa cietuma gaiteni.

Mārtiņš piesardzīgi pakustējās, cenzdamies atvirzīties no ķermeņa, kas bija uzgāzies viņam virsū. Jaunpienācējs ieķiķinājās. Viņš izvilka kameras biedru gaismas strēlē, lai varētu to kā nākas apskatīt.

Gonfs izteiksmīgi piemiedza ar aci, uzrāva īsu meldiņu uz savas niedru stabulītes un iedziedājās:

-   Viens peļvīrs šajā cietumā Jau simtu gadu mita,

Tam acis blāvas, spalva sirma, Zobi ārā krita, Un ūsas stiepās garumā Pa visu celles grīdu. Bet šis tik smējās:

-    Ko mans vectēvs teiktu, Ja šito ieraudzītu?

Mārtiņš atspiedās pret sienu. Viņš nespēja slēpt smaidu par savādo likteņa biedru.

-   Kā gan simtgadīgas peles vectēvs varētu kaut ko teikt? Atvaino, mans vārds ir Mārtiņš Karotājs. Un kā sauc tevi?

Gonfs pastiepa pretī ķepu.

-   Mārtiņš Karotājs, tu saki. Nudien, Mārtiņ, tu tiešām esi viens brašs zellis, lai gan mazliet uzbaroties tev nekaitētu. Mani sauc Zaglis Gonfs, vari saukt mani par Peļu Zagļuprinci, draudziņ.

Mārtiņš sirsnīgi paspieda Gonfa ķepu.

-   Peļu Zagļuprincis, paties'. Nu, kaut vai Debesu Ķēniņš, ka tik ir ar ko parunāt. Par ko tad šie tevi te ielika?

Gonfs novaibstījās.

-   Ja beigsi spiest manu ķepu, es izstāstīšu.

Berzēdams ķepu, Gonfs nosēdās salmu cisās līdzās Mārtiņam.

-   Redzi, šie noķēra mani pagrabā pie vīna un siera krājumiem. Bet neraizējies nenieka, draudziņ, es vaai atvērt jebkuru slēdzeni Kotīrā. Mēs te ilgi nepaliksim, gan redzēsi. Paļaujies uz Gonfu.

-    Tu gribi teikt, ka vari tas ir, ka mēs varam tikt no šejienes ārā? Kā, kad, uz kurieni? Mārtiņa balss aizlūza, drebot aiz satraukuma.

Gonfs atspieda muguru pret sienu un smējās.

-   Ūūūja, draudziņ, ne tik strauji! Neuztraucies, tiklīdz visu saorganizēšu, mēs teiksim atvadas šim ūķim. Bet vispirms vajag tevi krietni pabarot. Viņiem vajadzētu kaunēties turēt tādu varenu viru kā tu uz maizes un ūdens.

Mārtiņš paraustīja plecus un pakasīja tukšo vēderu.

-    Un kas tad cits atliek? Ja paveicas, dažreiz dabūju maizi un ūdeni. Ko tad tu piedāvā svaigu pienu un auzu cepumus?

-    Piedod, draudziņ. Piena un auzu cepumu gan man nav. Vai siers un plūškoka vīns derēs? viņš nopietni apjautājās.

Kad Gonfs pavēra savu kamzoli un no azotes izvilka gabalu siera un plakanu vīna blašķi, Mārtiņš zaudēja valodu.

-    Šito es vienmēr turu neparedzētiem gadījumiem vai izdevīgam darījumam. Še, vari ņemt. Es kādam laikam to visu jau esmu atēdies.

Mārtiņam nebija divreiz jāsaka. Viņš kāri metās virsū sieram un nošļakstījās ar vīnu, liedams to mutē un rīdams lieliem malkiem.

Gonfs nogrozīja galvu, pārsteigti lūkodamies, cik ātri pazūd vīns un siers.

-    Lēnāk, draudziņ, citādi pārēdīsies un tev kļūs slikti. Nesteidzies!

Mārtiņš centās, cik spēja, bet pēc tik ilgas dzīves pusbadā bija ļoti grūti klausīt labajam padomam.

Ēzdams viņš izprašņāja Gonfu.

-    Pastāsti man, kur tad es īsti esmu nokļuvis? Esmu vientuļš ceļotājs un gāju savu ceļu; es neko nebiju dzirdējis par tādu Ķērpjziedu zemi un meža kaķiem.

Peļuzaglēns domīgi noglaudīja ūsas.

-    Hmm, padomāsim, ar ko sākt. Sensenos laikos, pirms es vēl biju piedzimis, vecais tirāns Verdauga Zaļacis, Tūkstoškādstur pavēlnieks un tā tālāk, jau valdīja Ķērpjziedu zemē. Kādā jaukā dienā viņš uzradās te ar visu savu armiju. Viņi ieradās no ziemeļu puses, protams. Verdaugam acīmredzot iepatikās cietoksnis. Mežinieku acīs tās bija tikai drupas, kas vienmēr te bijušas; bet meža kaķu vadonim šķita citādi tā bija pārtikusi zeme, kur viņš varētu apmesties. Tā nu viņš tur ievācās, atjaunoja, ko jau varēja, nosauca to par Kotīru un iecēla pats sevi par tirānu. Neviens arī nepretojās; meža iemītnieki ir miermīlīgi radījumi tie nekad nebija redzējuši veselu armiju mācītu kareivju un arī meža kaķus ne. Verdauga varēja darīt visu, kas tam ienāk prātā, bet viņš bija gudrs ļāva mums dzīvot viņa aizsegā un kopt zemi. Puse no tā, ko mēs izaudzējām, bija jāatdod viņam, lai pabarotu viņu un viņa mošķus.

-   Vai neviens necīnījās? Mārtiņš pārtrauca.

Gonfs skumji pašūpoja galvu.

-    Kā nu ne, vēl šodien dažs labs večuks bīstas atcerēties, kā Verdauga un viņa ļaunā meita apspieda vārgos sacelšanās mēģinājumus. Tie, kas pēc slaktiņa palika dzīvi, sapuva šajā pašā cietumā. Dzirdēju, ka ari mani vecāki bija starp viņiem, bet nezinu, vai tā ir taisnība. Kad dumpi apspieda, Verdauga parādīja, cik viņš ir gudrs vadonis. Viņš pat noslēdza tādu kā mieru ar mežiniekiem. Meža ļaudīm tika atļauts dzīvot Kotīras aizsegā un kopt zemi. Viņš teica, ka aizsargās mūs pret citu ziemeļu sirotāju uzbrukumiem. Tā mūs pa pusei paverdzināja, pa pusei pakļāva. Mēs nebijām vienoti, mums nepietika spēku, lai cīnītos, visi dumpinieki bija cietumā, tāpēc lielākā daļa, šķiet, vienkārši samierinājās ar likteni.

Tad pagājušajā vasarā Verdauga savārga. Kopš slimības sākuma viņš apmetnes pārvaldību ir atstājis savas meitas Carminas ziņā. Carmina ir vēl nežēlīgāka un ļaunāka par tēvu. Meža iemītniekus viņa bez žēlastības dzen darbos un neatstāj viņiem ne tik daudz, lai varētu izdzīvot. Eži, piemēram, Bens Durstīgais ar ģimeni, neuzdrošinājās bēgt kurp tad lai viņi ietu, viņiem jādomā par mazuļiem. Tomēr apstākļi kļuva tik neciešami, ka daudzi nolēma riskēt un pameta savas mājas. Tā kā iemītnieku skaits arvien mazinājās, Carmina no atlikušajiem pieprasīja arvien lielāku un lielāku daļu sev. Es tev saku, draudziņ, tas ir skumjš stāsts.

Abi pelēni sēdēja plecu pie pleca un nolūkojās saulstara strēlē, kas krita uz grīdas. Mārtiņš pastiepa Gonfam vīna blašķi.

-   Ko tu zini par meža kaķi, vārdā Džindživers?

Gonfs iesūca malciņu vīna un padeva to atpakaļ.

-   Es zinu, ka viņš nekad nav piedalījies nevienā slaktiņā. Mežinieki vienmēr cerēja, ka Verdauga nodos troni viņam. Viņš ir lāga vīrs, cik jau nu meža kaķis tāds var būt. Bet viņa māsa Carmina ir ļaunuma iemiesojums runā, ka šī kaķe ir daudz nežēlīgāka par Verdaugu. Vai zini, draudziņ, staigādams pa Kotiru, dzirdēju baumojam, ka vecais Verdauga esot miris un viņa dēls iemests cietumā. Tad jau laikam Carmina tagad ir jaunā valdniece.

Mārtiņš pamāja.

-   Tas ir tiesa. Es pats visu redzēju un dzirdēju. Džindživera celle ir gaiteņa otrā galā. Es mēģināju ar viņu runāt, bet viņš ir pārāk tālu. Karotājpelēns bezspēcīgi iebelza ar dūri pa sienu. Kāpēc neviens neko nedara, Gonf?

Peļuzaglēns paberzēja degunu un ierunājās pavisam klusi.

-    Sēdi rāms un klausies, draudziņ. Tagad apmetni ir pametušas pēdējās ģimenes uiVmums ir plāns. Visas apvidū reiz izkaisītās ģimenes un meža iemītnieki ir apvienojušies un apmetušies Ķērpjziedu mežā. Vecais cīņas spars ir atgriezies, viņi atkal mācās nepadoties un nesamierināties. Mums ir īstas kaujas mācības ne tikai ežiem un kurmjiem, bet arī ūdriem un vāverēm un tādiem kā es. Mūsu rindās ir pat āpsiene, Brokholas Bella. Viņas ģimene vecajos labajos laikos pārvaldīja Ķērpjziedu zemi. Tev viņa noteikti patiks. Visi kopā mēs esam Mežinieku pretošanās padome Meprepa redzi, tas ir slepenais vārds, kas veidots no padomes nosaukuma vārdu pirmajām zilbēm. Ha, mēs ar katru dienu kļūstam arvien spēcīgāki!

Mārtiņš atkal juta augam satraukumu.

-    Vai tu domā, ka Meprepa zina, ka mēs esam te ieslēgti? Vai viņi palīdzēs mums tikt ārā?

Gonfs izteiksmīgi piemiedza ar aci un draiski pasmaidīja.

-   Kuššššš, ne tik skaļi, draudziņ. Pagaidi, gan redzēsi.

Viņš atkal pasniedza vīna blašķi Mārtiņam.

-     Saki man, draudziņ, kāpēc tevi sauc par karotāju? No kurienes tu nāc? Vai no tādas zemes kā Ķērpjziedu zeme? Vai tā bija jauka vieta?

Mārtiņš nolika malā vīna blašķi, atlaidās salmos un, lūkodamies griestos, stāstīja:

-   Tur, no kurienes es nāku, Gonf, nav mežu, tikai akmeņi, zāle un kalni. Jā, tāda ir tā ziemeļzeme. Es nepazinu savu māti. Mani izaudzināja tēvs Lūks Karotājs manā ģimenē visi vienmēr ir bijuši karotāji. Mēs dzīvojām alās, mums bieži uzbruka klejojošu kuģa žurku bari, kas nokļuvuši krastā. Nācās aizstāvēt savu alu, zemi, citādi būtu beigas. Tur bija vēl citas ģimenes tādi paši kā mēs. Man bija daudz draugu Trags Stiprinieks, Bultastis, Feldo Cīkstonis, Timbalisto…

Mārtiņš pasmaidīja, atcerēdamies savus biedrus.

-    Ai, laikam jau nebija nemaz tik slikti. Tajos laikos mēs tikai ēdām, gulējām un cīnījāmies. Tiklīdz biju izaudzis pietiekami liels, es iemanījos cilāt tēva zobenu un vingrinājos ar to.

Viņš pieskārās salauztā ieroča rokturim, kas karājās tam kaklā.

-     Daudzus naidniekus viņš pārmācīja ar savu zobenu kuģa žurkas, pat alkatīgas lapsas. Reiz tēvu ievainoja un viņam bija jāpaliek alā. Ha, es vēl atceros to vasaru, kad nemitīgi bija jāatvaira ienaidnieki, kamēr tēvs gulēja pie ieejas alā, gatavodams ēdienu un izkliedzot man padomus. Tad kādu dienu viņš devās prom kopā ar vecāku cīnītāju vienību, lai stātos pretī kuģa žurkām tāltālas jūras krastā. Ar to vajadzēja uz visiem laikiem darīt galu žurku iekarojumiem. Tā bija drosmīga apņemšanās. Pirms došanās ceļā viņš iedeva man savu veco, uzticamo zobenu un aizgāja prom ar durkli un vairogu. Tēvs man teica, lai palieku un sargāju mūsu alu un zemi, bet, ja nu viņš līdz radens beigām neatgrieztos, tad lai rīkojoties pēc saviem ieskatiem.

Gonfs pamāja.

-   Un viņš tā arī neatgriezās?

Mārtiņš aizvēra acis.

-    Nē, tā ari neatgriezās. Es viens pats sargāju mūsu zemi pret visiem ienācējiem. Tad arī mani sāka dēvēt par Mārtiņu Karotāju, nevis Lūka Karotāja dēlu. Cīnījos, cik vien ilgi varēju, līdz pašam vēlam rudenim, bet tad sapratu, ka nav jēgas sargāt alu un zemi tikai sev vienam pašam. Tā nu viens devos uz dienvidiem. Kas zina, cik tālu es būtu nonācis, ja mani neaizturētu Kotīrā.

Gonfs pietrausās kājās un izstaipījās.

-    Es priecājos, ka esi šeit aizkavējies, draudziņ. Man nemaz netiktos sēdēt šajā cellē vienam un sarunāties pašam ar sevi. Es labprātāk runājos ar tādu karotāju kā tu.

Mārtiņš pasniedza atpakaļ vīnu.

-   Tā ja, un es atkal labprātāk palieku ieslēgts vienā cellē ar tādu zagli kā tu nekā klīstu apkārt viens pats, draudziņ.

6 NODAĻA

Savādi, bet tieši tajā pašā brīdī, kad Gonfs un Mārtiņš runāja par Meprepu, šī pati padome sprieda par viņiem. Bena Durstīgā pieticīgajā miteklī bija sapulcējušies meža iemītnieki, no kuriem lielākā bija āpsiene Brokholas Bella. Viņa vadīja sanāksmi. Piedalījās arī ūdru pārstāvis, vārdā Kapteinis, vāveru vadone lēdija Dzintaraste, Bens Durstīgais un uzticamais kurmis Billems, kas bija ieradies sava vadoņa vietā. Visi sasēdās ap pavardu, un vāverēns Skābardis atbildēja uz padomes jautājumiem.

-   Kur tu redzēji Gonfa sagūstīšanu?

-    Rietumu pusē, gandrīz pašā meža malā pie Kotīras.

-   Ko Gonfs tādu darīja, ka viņu varēja sagūstīt?

-   Ai, to pašu ko parasti, trallināja un blēņojās.

-   Tu minēji, ka tur bija divi Verdaugas kareivji.

-   Jā, bez šaubām. Kareivju ģērbā un ar durkļiem.

-   Kur biji tu pats, kad tas viss notika, Skābardi?

-   Sēdēju vecā ozolā netālu no tās vietas.

-   Vai dzirdēji, ko tie teica?

-   Dzirdēju šos sakām, ka vedīšot viņu uz Kotīru. Jūs taču pazīstat Gonfu. Viņš izturējās tā, it kā tas būtu varens joks, patiesi. Nešaubos, ka vecā Zaļača cietuma celle viņa muļķīgo smaidu nu jau būs izdzēsusi.

Lēdija Dzintaraste palocīja galvu.

-   Paldies par ziņojumu. Vai ir vēl kas?

-   Nē, kundz'. Es sekoju viņiem, cik tālu vien varēju, bet tad pamanīju eglē tupam Arguloru. Nevarēju saprast, vai viņš guļ vai ne, tāpēc nolēmu labāk griezties atpakaļ un ziņot padomes sanāksmē.

Bens Durstīgais piemiedza ar aci Skābardim.

-    Jā gan, un ir jau arī vēla pēcpusdiena. Tur ir katls ar vasaras dārzeņu zupu, siers un riekstmaize. Varbūt gribēsi kādu nieku, Skābard?

Vāverēns tāpat piemiedza ar aci Benam, cienīgi paklanījās Meprepas vadītājiem un nozuda, pirms kāds sadomā vēl ko vaicāt.

Bella ar varenajām ķepām paberzēja acis un, smagi nopūzdamās, adaidās krēslā.

-    Tā, mūsu zaglēns atkal iekūlies pamatīgā ķezā. Vai ir kādi priekšlikumi?

Dzintaraste nosodoši iečakstējās:

-    Ja būtu mana teikšana, es atstātu to vieglprāti uz kādu brīdi Kotīrā, lai pārdomā dzīvi. Tā viņam būtu laba mācība.

Atskanēja piekrītošu balsu murdoņa.

Ūdru pārstāvis Kapteinis nopllkšķināja pavarda priekšā savu plato asti, kas noderēja gluži kā laivai stūre.

-   Kaunieties tā runāt, draugi. Jūs visi zināt, ka mazie daudzkārt būtu palikuši tukšiem vēderiem, ja nebūtu mūsu zaglēna, Kapteinis labsirdīgi norūca. Šitādi, kā tas Gonfs, man patīk, īsts biedrs, vienmēr padalīsies. Varbūt drusku vēl trūkst dzīves pieredzes, bet labsirdīgs un turklāt vēl talantīgs dzejdaris.

Bens Durstīgais pacēla ķepu.

-    Es balsoju par to, ka mums jāglābj Gonfs. Kas mēs par Mežinieku padomes biedriem, ja atstāsim vienu no savējiem Kotīras cietuma mūros.

Billems pacēla samtaino ķepu.

-   Klau, voij man' bals' ar skaitās, kam' pats Priekškurm's nav klātu?

Bella brīdi apdomājās, kamēr pārējie centās saprast, ko kurmis savā aprautajā kurmju mēlē bija gribējis sacīt.

-    Protams, Biliem. Galu galā tu taču esi Priekškurmja vietnieks un Meprepa uzticas tavam saprātīga kurmja viedoklim.

Glaimots par pagodinošo izteikumu, Billems samiedza acis.

Ikkatrs pacēla ķepu un vienprātīgi nobalsoja par lēmumu glābt Gonfu. Tad bija neliels pārtraukums, lai ieturētu maltīti. Sapulces dalībnieki lēja sev Labules Durstīgās izslavēto vasaras dārzeņu zupu, sniedzās pēc siltas riekstumaizes šķēlēm un zeltainiem nogatavināta siera gabaliem.

Lēdija Dzintaraste mīļi uzsmaidīja diviem ežuļiem, kas centās izskatīties ļoti nikni un drosmīgi, zinot, ka viņa vienmēr meklēja piemērotus jaunkareivjus savai cīnītāju grupai. Viņa izturējās tā, it kā tās būtu divas brašas vāveres.

-    Parādiet ķepas. Hmm, jums varētu būt labi panākumi kāpšanā, ja vēl mazliet pamācītos… Jūs noteikti izskatāties pietiekami braši. Labulīt, vai šie te jaunie rakari ir ļoti spēcīgi?

Eziene nolika zupas kausu sāņus un noslaucīja ķepu priekšautā.

0, jā, ir gan. Fērdijs un Robainis ir visspēcīgākie. Tu neticētu savām acīm, ja redzētu, kā šie abi stiepj visus tos milzīgos, smagos šķīvjus un katlus. Nav stiprāku ežu par šiem.

Abas tik smaidīja un samirkšķinājās, kamēr Fērdijs un Robainis, cenšoties pierādīt savu varēšanu, veikli novāca visus traukus un, aiz piepūles ņurdēdami, pa abiem aizvēla milzīgo zupas katlu.

Padome atkal pievērsās Gonfa glābšanai un sāka kalt viņa atbrīvošanas plānu.

Argulors bija atgriezies Ķērpjziedu mežā. Neviens nezināja, kādēļ viņš pametis savu kalnu cietoksni tālajos rietumos varbūt tādēļ, ka meža tuvumā bija vairāk medījuma? Argulors bija cienījama vecuma klinšu ērglis. Viņš bija kļuvis pārāk lēns, un arī acis vairs nerādīja tik labi, lai varētu izsekot sīkākus radījumus, tāpēc atrasties Kotīras un Verdaugas kareivju tuvumā viņam bija izdevīgi. Tomēr ērgļa biedējošais spēks un nežēlība viņam piemita vēl joprojām, un, ja radās izdevība notvert kādu lielāku dzīvnieku, viņš to nelaida garām, sagrābdams upuri ar asajiem nagiem un spēcīgo, līko knābi. Seski, žurkas, zebiekstes un sermuļi bija laba maltīte, un piedevām Kotīrā mitinājās arī meža cauna. Runāja, ka tā esot pa pusei šķība un kliba, bet Argulors meža caunu nekad agrāk nebija ēdis un bija nolēmis kādu dienu to nosmēķēt. Ērgļa un meža kaķu ceļi gadu laikā bija krustojušies vairākkārt. Tie izturējās ar cieņu viens pret otru. Izņemot Carminu. Pamanot Arguloru riņķojam debesīs virs Kotīras, Verdaugas meita skubināja kareivjus šaut bultas un mest akmeņus lielā putna virzienā, solīdama labi atalgot to, kas putnu notrieks. Argulors īpaši nesatraucās par mošķu baru, kas velti tērēja bultas, viņš varēja pacelties augstāk par visu, ko tie varētu viņam raidīt. Dažreiz lielais putns planēja tikai mata tiesu augstāk par bultu lidojuma robežu un ar vājo redzi centās saskatīt kāroto caunu vai Carminu, kuru viņš nevarēja ciest. Spoža pavasara saule sildīja viņa spārnus, kamēr viņš laidās virs cietokšņa.

Oškājis kliboja aiz savas pavēlnieces meža kaķes, kura stāvēja un nikni nolūkojās ērglī.

-   Šaujiet, muļķi tādi! Ne jau tur, lempji! Re, kur, tieši virs jūsu dumjajām galvām.

Kareivji turpināja šaut, bet joprojām bez panākumiem. Carmina sagrāba kādu īpaši lēnīgu sesku un iebelza tam pa galvu. Viņa pagrūda apdullušo dzīvnieku malā, paķēra viņa loku un nospriegoja bultu. Rūpīgi nomērķējusi, Carmina brīdi nogaidīja, līdz ērglis nolaižas zemāk. Tad viņa strauji atlaida smailo bultu, kas ar svilpienu uzšāvās debesīs. Vērotājiem par pārsteigumu Argulors strauji pasviedās sāņus, tad uzšāvās augšup līdz ar bultu. Viņš tai sekoja, līdz bulta sasniedza maksimālo augstumu, un tad veikli metās atpakaļ, satvēra bultu nagos un nicinājuma pilns to pārlauza. Strauji šaudamies lejā, viņš noplanēja tik zemu, lai uz brīdi uzmestu skatienu Carminai, tad spēcīgi savicināja milzīgos spārnus un pagaisa tālēs.

Carmina grasījās izgāzt visas savas dusmas pār Oškāji, bet tas, redzēdams, ka ērglis šaujas lejup, bija nozudis cietoksnī.

-   Prom no manām acīm, bezjēdzīgo klaunu bars!

Kareivji metās ko kājas nes pakaļ Oškājim, neviens negribēja palikt pēdējais. Carmina šobrīd bija gatava pārmācīt kuru katru par biedinājumu pārējiem.

Meža kaķe palika stāvam viena pati, viņai nelika mieru kāds jautājums kur gan viņa bija redzējusi šo pašu atriebības pilno un bezbailīgo skatienu? Pareizi, pelēns! Viņa pat nespēja atcerēties tā vārdu, nu, vienalga, viņš jau tāpat nebūs izvilcis šo ziemu tumšajos cietuma pagrabos.

Carmina vēroja, kā zaglīgiem soļiem, līkumodams līču loču un cenzdamies turēties ēnā, pāri pagalmam tuvojās kāds stāvs. Kaķe nicīgi nošņācās tā bija tikai lapsa Fortunāta.

-   Kas ir, lapsa, baidies no veca, akla ērgļa?

-   Nē, milēdij, es tikai izvairījos no jūsu kareivju raidīto bultu un akmeņu krusas, bet jūsu šāviens gan bija labs, bilda Fortunāta medainā balstiņā. Žēl gan, ka ērglis to pusceļā pārtvēra.

Lapsa strauji pacirtās sāņus, kad Carmina izšāva bultu no seska loka. Tā ieurbās vietā, kur vēl pirms mirkļa bija lapsas ķepa.

Acīm zvērojot, Carmina uzvilka loku vēlreiz.

-    Nu ko, palūkosim, ko tu, lapsa, labāk proti ķert bultas vai pazust iekšā un valdīt mēli.

Viņa nolaida loku un ļauni ieķiķinājās, nolūkodamās, kā Fortunāta palēkdamās attālinās. Agrāk vai vēlāk, bet Tūkstošacu pavēlniecei vienmēr pieder galavārds.

Pie šaurā lodziņa virs Mārtiņa un Gonfa galvas kaut kas nograbinājās un aizvēlās pa grīdu. Pustumsā abi taustījās pa salmiem, līdz Gonfs uzgāja meklēto.

Mārtiņš nespēja slēpt vilšanos.

-    Mīļā pasaulīt, sprungulis. Cik noderīgi! Ar šito puļķi mēs te visus uzveiksim viens un divi! Liels paldies, tiešām gudra doma!

Tas nebija nekāds sprungulis. Gonfs nelikās ne zinis par sava biedra pukošanos un ņēmās tīt vaļā smalko stieplīti, ar kuru pie mizas sloksnītes bija piesiets plāns asmens. Viņš atritināja sloksnīti un pavirzījās gaismā, kur skaļi nolasīja to, kas bija rakstīts zīmītē.

«Gonf!

Te ir tavi darbarīki. Dodies no Kotīras uz meža pusi, tiklīdz svīdīs gaisma. Mēs tevi gaidīsim un piesegsim.

Meprepa»

Gonfs klusītēm iesmējās un saplēsa zīmīti sīkās driskās.

-    Lūk, tas ir tas, ko mēs gaidījām, draudziņ. Protams, par tevi viņi neko nezina. Plānā ir paredzēta tikai mana bēgšana, bet neraizējies, gan mēs to nokārtosim. Padome tikai priecāsies uzņemt savās rindās īstu mācītu kareivi. Redzi šo necilo stieples gabaliņu un naža asmenīti? Tas palīdzēs mums tikt laukā no šejienes, draudziņ. Katra cienījama zagļa neiztrūkstošie darbarīki.

Mārtiņš sirsnīgi paspieda Gonfa ķepu.

-    Piedod, Gonf, par manu muļķīgo izrunāšanos pirmīt. Tu esi sava amata meistars. Kopš šā brīža tev ir palīgs, kas gatavs mācīties no tavas pieredzes. Vai, pareizāk sakot, būšu tev īsts biedrs!

Gonfs reizē iesmējās un sāpīgi saviebās.

-   Jā, labi, draudziņ, tad nu pirmais padoms būs mēģināt nesalauzt meistara ķepu, tik stipri spiežot, jo tu pat neaptver savu spēku. Tad nu tā. Kad gaidāma nākamā sardzes apgaita?

-    Apmēram pēc stundas, precīzi kā pēc pulksteņa, kopš esmu šeitan. Pēc tam neviena nebūs līdz pat brokastlaikam divas stundas pēc rītausmas, kad šie nes maizi un ūdeni.

-    Labi, tad mums vēl ir laiciņš, lai mazliet atpūstos, Gonfs noteica, ērti izstiepies salmos.

Arī Mārtiņš atgūlās, cenzdamies slāpēt augošā satraukuma vilni. Gonfs brīdi pastabulēja, tad klusi iedziedājās:

Slēdz slēgdama, atslēdziņ, gan nožēlosi to,

Ka ieslodzīji cietumā peļzagli diženo.

Nu, muļķa kaķe, nagus kod, ja vien tas tev ko līdz,

Jo biedri karotājs un zaglis īsts -

Būs prom, pirms ausīs rīts!

Mārtiņš gulēja ar aizvērtām acīm un klausījās.

-   Kas tev iemācīja tādu dziesmu?

Gonfs paraustīja plecus un nobēdzināja stabuli.

-     Neviens. Tās man vienkārši iešaujas prātā. Jocīgi, vai ne? Dažreiz Labule Durstīgā kundze saka, ka Ķērpjziedu mežs dzied caur mani. Citreiz atkal viņa saka, ka tā skan nākamības dižā balss.

Mārtiņš apbrīnas pilns atkārtoja tikko dzirdēto teicienu:

-    Nākamības dižā balss, tu saki? Man tas patīk. Izklausās, ka tavi draugi ir patiesi jauki.

Gonfs pakošļāja turpat pagalvī atrasto salmu.

-   Tev patiks Labule Durstīgā. Ja man arī kādreiz ir bijusi māte, diezin vai viņa bijusi jaukāka pa Labuli. 0, un kad nogaršosi viņas gatavoto vasaras dārzeņu zupu, viņas karstos sviestā ceptos auzu un medus plāceņus vai viņas ābolu un kazeņu pudiņu ar kanēli un putukrējumu, vai svaigo zeltaino sieru ar karstu krāsnī ceptu maizi un svaigas selerijas gabaliņiem, o, jā, un bļodiņu piena, kam pārkaisīts muskatrieksts…

Salms izslīdēja Gonfam no lūpām. Mārtiņš bija priecīgs, ka Gonfs iesnaudies. No pieminētajiem gardumiem viņam saskrēja mutē siekalas. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Labule Durstīgā viņam patiks. Te nu bija kāds, kas bija gatavs kļūt par pastāvīgu viņas talanta apbrīnotāju, pat ja izrādītos, ka viņa ne uz pusi nav tik prasmīga pavāre, kā Gonfs aprakstīja.

7 NODAĻA

Līdz rītausmai bija vēl trīs stundas, kad glābšanas vienība ar Dzintarasti un Kapteini priekšgalā atstāja ežu ģimenes mitekli. Labule iespieda viņiem ķepās pusdienu sainīšus un raižpilni pukojās:

-    Tad nu skatiet, ka netiekat to trako meža kaķu nagos. Tie jūs noēdīs kā likts.

Vāveru vadone Dzintaraste pasmaidīja, cilādama pārtikas sainīti.

-     Neraizējies ne adatas, Labulīt. Mūs drīzāk piebeigs šitie ēdamā saiņi, ko tu dod mums līdzi, nekā ienaidnieks.

Kapteinis ielūkojās savā sainītī.

-   Mīļstundiņ, mans noies pa burbul', pat ja es sastumtu vēderā tik pusi no tā. Veselu nedēju vajadzēs, lai atgūtos.

No Dzintarastes vāveru loka šāvēju un Kapteiņa ūdru vidus tika rūpīgi izraudzīti daži spēcīgi un veikli mežinieki. Viņi pārbaudīja bruņojumu. Ūdri grieza gaisā lingas un piemeklēja akmeņus, daži iešūpoja vieglus metamšķēpus. Vāveres ievaskoja loku stiegras un nodrošinājās ar pamatīgu bultu krājumu.

Ezis Bens ieminējās sievai:

-   Lieliska mežinieku vienība, labāku neesmu redzējis. Cerēsim, ka viņi spēs izpestīt mūsu Gonfiņu.

Brašā solī ieradās Fērdijs un Robainis, lai pievienotos glābēju vienībai. Abiem ežuļiem galvā bija putras katlu ķiveres, ap pleciem segu apmetņi un katram ķepā pa pagalei tā viņi stāvēja vāveru un ūdru vidū un raudzījās ar kareivīgas apņēmības pilnu skatienu.

Ūdru vadonis Kapteinis ar ķepu iebelza sev pa pieri un sagrīļojās tēlotās šausmās.

-    Zibens sasper, vai nav divi asinskāri mežoņi! Jau no šāda skata vien kaķim būs dūša papēžos un šis muks ko kājas nes.

Fērdijs un Robainis lepni maršēja pa pagalmu, klupdami pār segām, tomēr joprojām niknuma pilnu skatienu. Slēpdama smaidu, lēdija Dzintaraste paņēma abus jaunkareivjus pie ķepas un nostādīja ežu ģimenes mājas priekšā. Viņi nostājās katrs savā durvju pusē un drūmu skatienu sejā durstīja gaisu ar saviem pagales mietiem. Odai un vāveru vienība tikpat drūmi raudzījās tiem pretī, izrādīdami cieņu saviem cīņubiedriem.

Kapteinis izteiksmīgi piemiedza savējiem ar aci un pamāja ar spēcīgo asti, lūdzot klusumu.

-    Mutes ciet un klausīties! Šiten tie skarbie puisieši piedāvājās liet savas asinis Kotfrā, bet es teikšu tā atstājiet labāk vieglo darbiņu mums, gan kaut kā tiksim galā. Bet tas, kas mums tiešām vajadzīgs, ir divi brašuli, kurus nekas nespēj apturēt, kuri varētu uzraudzīt un sargāt mūsu mītnes vietu, kamēr būsim prom. Es jums saku, ūdri un vāveres, tas ir viens grūts un bīstams uzdevums, tāpēc atstāšu savu ēdamā saini, lai jums, rakariem, pietiktu spēka stāvēt sardzē. Protams, ja jūs domājat, ka varēsiet tikt galā ar šo uzdevumu.

Fērdijs un Robainis stāvēja miera stājā, adatas izslējuši, vaigus aiz lepnuma piepūtuši, no degsmes vai pušu plīsdami. Abi bravūrīgi salutēja, kad glābējvienība devās ceļā uz Kotīru.

Dzintaraste paostīja gaisu pūta viegls vējiņš.

-   Nu jau ne vairāk kā divas stundas līdz rītausmai.

Kapteinis aptina ap ķepu lingas auklu.

-    Tā gan. Ja raiti kustēsim uz priekšu, laika mums būs gana.

Ķērpjziedu meža malā drūmi draudīgā Kotīra pats ļaunuma

un tirānijas iemiesojums gatavojās sagaidīt saullēktu.

Sadzirdējis ārā iečivināmies putnu, Mārtiņš uzlēca sēdus. Viņš sparīgi sapurināja Gonfu.

-   Ej, celies, miegamice! Līdz rītausmai palicis mazāk par stundu.

Zaglēns pierausās sēdus. Berzēdams miegpilnās acis, pelēns palūkojās uz šauro debess strēli, kas bija redzama caur restoto loga aiļu.

-    Laiks doties, draudziņ!

Gonfs izvilka no azotes plāno asmenīti. Ieslidinājis to durvju atslēgas caurumā, viņš kustināja to šurpu turpu.

-   A, labi gan, nebūs grūti.

Acīm ciet un apmierinātu smaidiņu apaļīgajā sejā viņš dīdīja asmenīti tik ilgi, līdz atslēga noskrapstēja.

-   Tā, gatavs! Taisi vaļā.

Mārtiņš pagrūda durvis, bet tās vaļā nevērās.

-    Netaisās. Kā tā?

Gonfs uzmanīgi pagrūstīja durvis, līdz kaut kas klusītēm nograbēja.

-    Aizšaujamās bultas. Man vajadzēs balstu. Vai varēsi mani pacelt, draudziņ?

Mārtiņš atspieda muguru pret durvīm, sakrampēja ķepas un sasprindzināja plecus.

-    Mēģini.

Zaglēns uzrāpās uz drauga pleciem, cenzdamies noturēt līdzsvaru.

Mārtiņš pacietīgi balstīja draugu, cerēdams, ka Gonfa prasmes vainagosies panākumiem.

-   Nu, kā tur izskatās? viņš bažīgi ievaicājās.

Gonfs pūlējās koncentrēties, tāpēc viņa balss izklausījās saraustīta.

-     Nekādu problēmu, draudziņ. Nu vismaz nekā tāda, ar ko Zagļu princis nevarētu tikt galā. Ha, vecas, aprūsējušas bultas, nekā vairāk, pabāzt tik ar manu asmenīti gabaliņu trekna siera, apmest stieplīti ap aizbīdņa galu un tad tik dīdīt un bīdīt šurpu turpu, kamēr vaļā ir, re, tā kā šitā. Ha, dabūju gan!

Mārtiņš vēlreiz sasprindzināja plecus, lai noturētu Gonfu, kas centās atbalstīties ērtāk, lai tiktu pie otras bultas.

-   Tā, tagad šī. Hi-hī, šitais nudien ir labāk nekā nopūlēties rāpties augšā pa durvīm viens spēcīgs drauga plecs balstam. Mārtiņ, tu stāvi gluži kā klints!

-    Var jau būt, Mārtiņš atņurdēja. Bet tik ciets gan es neesmu, tā ka beidz šitā dīžāties pa manu sprandu. Es te stāvu jau veselu mūžību.

Gonfam atbilde nebija kabatā jāmeklē.

-    Mūžību, ko tu neteiksi? Tu te neesi ne desmit sekundes, un es jau esmu gandrīz galā. Ir arī tādi lempīgi zagļi un laupītāji, kas tev liktu stāvēt, līdz ūsas nosirmo. Pateicies savai laimīgajai zvaigznei, draudziņ, ka esi saticis tādu godīgu zagli kā es, kas parūpējas par tevi. Skat, izdevās gan!

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā un abi klupšus krišus ievēlās gaitenī. Gonfs sāka nevaldāmi smieties. Mārtiņš ar ķepu aizspieda sava trokšņainā drauga muti.

-    Kuššššš! Tūlīt saskries sardze skatīties, kas te par troksni.

Mārtiņš uzmanīgi aizvēra durvis un no jauna tās aizbultēja.

Gaiteņa vidū Gonfs attapās, ka Mārtiņa nav līdzās. Atskatījies

viņš ieraudzīja draugu stāvam pie kādas kameras gaiteņa tālākajā galā. Tā bija Džindživera celle, Mārtiņš runājās ar meža kaķi.

-   Džindživer, vai atceries mani? Es esmu Mārtiņš Karotājs. Kad mani saņēma ciet, tu biji vienīgais, kas centās mani izpestīt. Es to neesmu aizmirsis, lai arī mēs esam katrs savā nometnes pusē. Tagad man jāiet, bet, kolīdz tikšu brīvībā, ja varēšu kā līdzēt, es noteikti mēģināšu.

Mārtiņš izdzirdēja Džindživera balsi. Tā izklausījās vārga un izmisuma pilna.

-   Glābies, Mārtiņ. Bēdz no šejienes un manas māsas.

Gonfs vilka Mārtiņu prom, pa ceļam uzsaukdams:

-   Es esmu Gonfs, pelēns Zagļu princis. Tagad mums jāsteidzas, bet, ja tu palīdzēji manam draugam, kādu dienu mēģināšu palīdzēt arī tev.

Skriedami prom, viņi dzirdēja gaitenī atbalsojamies Džindživera balsi:

-   Paldies, un lai veiksme stāv jums klāt, draugi!

Abi nonāca gaiteņa galā un metās augšup pa vītņu kāpnēm. Gonfs bija nedaudz aizelsies, tādēļ Mārtiņš pagaidīja, līdz draugs atgūst elpu. Kāpņu augšgalā bija koka durvis. Gonfs pielika pie lūpām pirkstu un pagrūda durvis. Neviena nemanīja. Abi iznāca plašā gaitenī, kas aizstiepās gan pa kreisi, gan pa labi.

Mārtiņš pakasīja pakausi.

Uz kuru pusi nu? Pa kreisi vai pa labi?

Gonfs nolika uz grīdas savu plāno asmenīti un iegrieza to.

Abi nogaidīja, līdz tas apstājās.

-   Pa kreisi. Ejam, draudziņ.

Ejot pa gaiteni, viņi pamanīja augstu logu, caur kuru uz platajām, lēzenajām kāpnēm krita rīta saules spožie stari. Gonfs ievaidējās:

-    Ak vai, mēs esam par vēlu! Mēs esam nepareizi noteikuši laiku, jo celle bija pārāk tumša. Nu, neko darīt, bet labāk pasteigsimies, varbūt viņi mūs vēl gaida. Uz kuru pusi tagad?

Aiz kāpņu līkuma viņi nonāca nelielā priekšnamā, no kura uz abām pusēm veda durvis. Varēja dzirdēt Carminas balsi. Pelēni sastinga.

-    Ja par to kāds uzzinās kaut pušplēstu vārdu, kaut vai tikai vienu pašu, tevi, lapsa, un tevi, Oškāji, likšu saķēdēt un izcept uz iesma. Armija klausīs tikai likumīgo vadoni, un nu, kad mans brālis ir cietumā, tā esmu es. Es esmu Tūkstošacu pavēlniece! Es valdu Kotīrā un Ķērpjziedu zemē!

Bēgļi metās atpakaļ lejup pa kāpnēm, pa kurām viņi tikko bija uzkāpuši, Carminas vārdi atbalsojās visapkārt, viņi strauji apcirtās ap stūri…

Mārtiņš un Gonfs ieskrēja tieši krūtīs Carminai, Oškājim un Fortunātai, kuri, neko nenojaušot, bija kāpuši augšup pa kāpnēm tieši aiz viņiem!

Kotīrai tuvajā mežmalas krūmājā, zemei pieplakuši, gaidīja ūdri un vāveres. Rīts laistījās visā savā spožumā, saule jau sen bija uzlēkusi. Dziedāja putni. Zeltainie saules stari slīdēja pār krūmu pavasarīgo zaļumu, ko caurvija sārti, dzelteni un balti ziedi.

Nemanīdams dabas daili sev apkārt, Kapteinis sačukstējās ar Dzintarasti. *

-    Mēs esam te noenkurojušies pārāk ilgi, kundz'.

Dzintaraste palūkojās uz Kotīras drūmajiem mūriem.

-   Tev taisnība, Kaptein. No mūriem gaišā dienas laikā mūs var visai viegli pamanīt. Kur gan, kažociņ, aizblandījies tas mūsu zaglēns?

-   Mēs varam tikai vēl mazliet nogaidīt, tas ari viss. Kapteinis paraustīja plecus. Tad nāksies vien atkāpties un mēģināt citu dienu.

Cauri zālei, līzdams uz vēdera, pietuvojās kāds tumšpelēks ūdrēns un pamāja sveicienu.

-    Ha, tu neticēsi savām acīm, Kaptein, bet šurp cauri mežam soļo vesela flote peļu jokainos ģērbos. Savu mūžu neko dīvaināku neesmu redzējis.

Kapteinis un Dzintaraste neticīgi palūkojās uz jauno izlūku:

-   Kur?

-   Tā mazliet ieslīpi no dienvidu puses. Re, tur!

Patiesi, nebija nekādu šaubu, ka ūdrēns teicis patiesību. Cauri mežam maršēja bariņš peļu zaļganbrūnos tērpos ar kapuci un ap vidu apjoztu virves jostu.

Dzintaraste izbrīnā nogrozīja galvu. Viņa pamāja vāverei tuvākajā kokā.

-   Ātri, ņem līdzi šo ūdru. Skrieniet un pasakiet tam sīkuļu baram, lai gulstas pie zemes. Vai tad šie nezina, kur atrodas?!

Pirms abi metās prom, Kapteinis uzsauca:

-    Palieciet kopā ar viņiem. Tiklīdz būs droši, paņem šos tauvā un dodieties uz Brokholu tur vietas pietiks. Sameklējiet Bellu un ziņojiet viņai. Pasakiet, ka mēs ar lēdiju Dzintarasti viņu uzmeklēsim, pirms satumst. Nu, aiziet!

Dzintaraste nolūkojās, kā abi izlūki līkumodami un pussakņupuši dodas prom. Bija jāvairās ne tikai no Kotīras armijas, bet arī no Argulora nagiem! Viņa pagriezās pret Kapteini:

-   Nu, vai nav viens varens muļķu bars? Iedomājies, gaišā dienas laikā maršēt uz Kotīru! Nez no kurienes šie varētu būt?

Ūdrs nosprauslājās:

-    Prasi vēl man. Gan jau Bella zinās, viņa savulaik ir gana daudz apkārt klejojusi. Hmm, bet, runājot par laiku, nedomāju, ka Gonfam tā būtu palicis īpaši daudz, ja vien viņš netaisās drīzumā uzrasties.

Pat tik agrā rīta stundā saule jau krietni sildīja, un vecajam Arguloram uzmācās snaudiens. Ērglis tupēja augstu egles zarā, viegli atbalstījies pret stumbru. Miegā tas apmierināti murdēja un boza spalvu, lai brīnišķīgais siltums piekļūtu viņa salīgajai miesai un vecajiem kauliem. Eh, ja varētu dzīvot tur, kur nav ne aukstas ziemas, ne slapja un vējaina rudens, kur valda mūžīgs pavasaris un vasara…

Todien apkārt notiekošais augstu zarā dusošajam ērglim slīdēja garām nemanīts. Tas viņam paslīdēja garām ūdra un vāveres izskatā, kuri dīvaini tērptu peļu bariņa priekšgalā devās tieši garām eglei, kurā viņš snauda.

Bija grūti pateikt, kurš bija vairāk pārsteigts abi bēgļi vai meža kaķe ar saviem pakalpiņiem.

Mirklī, kad viņi saskrējās, Carmina izdvesa niknu ņaudienu un vairāk sagadīšanās pēc nekā ar nodomu sagrāba Gonfu aiz kājas. Tam sekoja vēl niknāks sāpju pilns bļāviens, kad Mārtiņš izrāva aiz Gonfa jostas aizbāzto asmeni un iecirta Carminai tieši ķepā tā, ka tai nācās palaist Gonfu vaļā.

-   Šurp! Mārtiņš satvēra Gonfa ķepu un metās atpakaļ augšup pa kāpnēm un, skriedams garām Fortunātai, krietni iešķēla ar asmeni arī viņai. Lapsa uztriecās Oškājim, un abi novēlās uz grīdas. Carmina paklupa pār viņiem. Izkliegdama lamas, viņa centās pieķepuroties kājās un ar dūrēm kulstīja abus nelaimīgos pakalpiņus.

-   Stulbeņi, aitasgalvas, nost no ceļa!

Mārtiņš un Gonfs pa galvu, pa kaklu izskrēja cauri priekšnamam, iebrāzās durvīs pa labi un aizcirta tās aiz sevis.

Tā bija guļamtelpa, kurā Lords Zaļacis bija aizvadījis mūža pēdējās dienas. Vajātāju kliedzieni bija dzirdami arvien tuvāk, tādēļ bēgļi steigšus pamuka zem lielās gultas ar baldahīnu.

-    Mēs nevaram te ilgi palikt! Mārtiņš elsa, taustīdamies tumsā, līdz atkal satvēra Gonfa ķepu.

-    Neraizējies, draudziņ. Esi gatavs šauties kā bulta, kad es iekliegšos.

Garākiem paskaidrojumiem neatlika laika, jo vajātāji ar troksni ielauzās istabā. Carmina pagrūda savus pakalpiņus un aizcirta durvis. Kaķe laizīja savainoto ķepu. Fortunāta jau tā bija zaudējusi cieņu viņas acīs, tādēļ centās neberzēt savainojumus. Oškājis kliboja šurpu turpu un mēģināja izlikties izpalīdzīgs.

-    Nu, vismaz mēs zinām, ka esam iedzinuši viņus stūrī kaut kur šeit.

-   Jā, kaut kur šeit, piebalsoja lapsa, bet kur tieši?

Carmina pasauca abus tuvu klāt un klusinātā balsī teica:

-    Mēs nezinām, cik daudz tās peles dzirdēja no mūsu sarunas. Tāpēc dzīvi viņi no šīs istabas ārā netiks. Rūpīgi pārmeklēsim katru kaktu.

Gulēdams zem gultas, Mārtiņš varēja saskatīt savu vajātāju ķepas. Viņš nolūkojās, kā tie pašķiras katrs uz savu pusi, tad pagriezās pret Gonfu.

Žēlīgā ala! Tas mazais zaglēns ir vienkārši neiespējams. Gonfs tik tiešām bija aizvēris acis un, kā likās, snauda! Mārtiņš viņu nepacietīgi iedunkāja. Tā kā citas iespējamās slēptuves jau bija pārmeklētas, visi trīs vajātāji arvien vairāk pietuvojās gultai.

-   Oškāji, vai kārtīgi pārbaudīji sienas paklājus?

-   Jā, milēdij. Varbūt viņi paslēpušies uz baldahīna?

Oškājis stāvēja, atbalstījies pret gultas malu. Līzdams garām draugam, Gonfs mierinoši paplikšķināja Mārtiņam pa plecu. Karotājpelēns varēja vien mēmā apbrīnā noskatīties, kad viņa mazais, pārdrošais draugs ķērās pie lietas.

Gonfs uzmanīgi pavilka Oškāja garā apmetņa malu zem gultas, meistarīgi iešķēla to ar asmenīti un palīda tuvāk gultas galvgalim, kura malā stāvēja liels, smags aizslietnis. Kamēr meža cauna stāvēja un neko ļaunu nenojauta, viņš veikli sasēja apmetņa galus ap aizslietņa kāju.

Tad Gonfs gandrīz vienā acumirklī izdarīja trīs lietas. Viņš nikni iecirta caunas veselajā kājā savu asmeni, saķēra Mārtiņu aiz ķepas un izšāvās no gultapakšas, nelabā balsi bļaudams:

Re, kur viņi! Ķer ciet!

Izcēlās neaptveramas jukas. Oškājis iespiedzās un sagrīļojās, un līdz ar viņu arī smagais aizslietnis. Tas sasvērās un gāzās. Carmina paguva palēkt malā, bet lapsai nepaveicās, aizslietnis uzkrita viņai virsū. Pa pusei apdullusi, Fortunāta nogrūda to nost. Nejēdzīgais aizslietnis sāniski iegāzās kamīnā un uzkrita tieši uz režģa, kur vēl kvēloja pagājušajā nakti kurinātās uguns ogles. Acumirklī uz visām pusēm pajuka pelni, putekļi un gruzdošas ogles un telpu piepildīja biezi, smacējoši dūmi.

Mārtiņš un Gonfs atgrūda vaļā durvis. Telpā iebrāzās divas sardzes zebiekstes, kas garāmejot bija dzirdējušas troksni. Mārtiņš un Gonfs steigšus metās tām garām un izskrēja priekštelpā. Troksnis guļamistabā pieņēmās spēkā, kad neaizsargātās ķepas saskārās ar sarkani nokaitētajām oglēm, kas bija izkaisītas pa grīdu.

Tagad pa priekšu skrēja Mārtiņš, un abi draugi aizsteidzās pāri priekštelpai un iemuka pa durvīm tās otrā galā.

Viņi bija ieskrējuši augšstāva ēdamistabā, kurā mudžēja no kareivjiem sermuļiem, seskiem un zebiekstēm, kas visi kopā brokastoja pie gara kopgalda, kura galā rēgojās logs. Aiz pārsteiguma kareivji sēdēja un pavērtu muti blenza uz abiem bēgļiem.

-    Ķeriet ciet tās peles! Nogalināt viņus! viņi izdzirda nikni kliedzam Carminu, kas skrēja uz ēdamtelpas pusi.

Gonfs acumirkli novērtēja stāvokli bija jārīkojas ātri. Ilgi nedomādams, viņš paķēra Mārtiņu aiz ķepas. Abi pārlēkšoja pāri istabai, atsperdamies uz tukša krēsla, uzlēca uz galda un aiznesās uz priekšu, pa ceļam gāzdami traukus un izšļakstldami ēdienus un dzērienus uz visām pusēm. Tad zaglēns un karotājs abi reizē izlēca pa atvērto logu, bļaudami, cik tik jaudas:

-Jāāāāāāāā-ā-ā-ā!

Kapteinis un Dzintaraste izdzirdēja kliedzienu.

To sadzirdēja arī Argulors.

Tas nāca no Kotīras ziemeļu puses, netālu no vietas, kur kokā tupēja meža vāveru izlūks. Viņš vienā lēcienā bija lejā un ziņoja Dzintarastei:

-   Tas bija Gonfs, bet viņam līdzi ir vēl viena pele. Viņi izlēca pa augšējo baraku logu.

-   Steigsimies turp. Vai viņi ir savainoti?

-    Nē, bet tā bija tīrā veiksme, ka viņi piezemējās tieši lielās, vecās īves lapotnē, kas aug tajā pusē.

Dzintaraste pielēca kājās.

-   Pasauc Skābardi un pārējos. Vajadzēs dabūt viņus no turienes prom divtik ātri. Kaptein, ved šurp savu komandu un piesedz mūs.

Argulors, smagi savicinājis spārnus, pacēlās no egles. Ticis gaisā, viņš atkal sajutās lepns un spēka pilns. Riņķodams, lai uzņemtu vajadzīgo augstumu, viņš pētīja vietu, no kuras nāca skaņas. īves zaļā galotne šūpojās. Ērglis traucās lejup, lai apskatītos, vai tas ir kas ēdams.

Tajā pašā laikā Carmina ēdamtelpā ar pamatīgu koka pavārnīcu zvetēja pa labi un pa kreisi.

-   Nestāviet, muti atplētuši, varžu bars! Mudīgi viņiem pakaļ un notvert viņus!

Visi tūlīt pat sarosījās un ķērās apjozt ieročus. Tomēr nevienam nebija vēlmes lēkt laukā pa logu, lai gan visi centās izlikties izpalīdzīgi un nodarbināti ar kaut ko lietderīgu.

Carmina no dusmām kulstīja visus ar pavārnīcu. Pēkšņi kāds jauns, sprigans sermulis, kas bija drosmīgāks par citiem, gribēdams izcelties savas pavēlnieces acīs, uzlēca uz galda.

-   Ļaujiet man, milēdij! Es viņus notveršu.

Braši izslējies, sermulis pieskrēja pie loga un nostājās uz dzegas, saņemdams dūšu lēcienam.

Argulors noplanēja pie pašas īves galotnes. Viņa vājās acis zarotajā lapotnē nespēja neko lāgā saskatīt. Viņš jau grasījās atmest domu par ātru ķērienu un ar vareno spārnu vēzienu sviesties riņķī, kad pēkšņi pie loga parādījās brangs sermulis un ar varonīga pienākuma skatienu sejā palēcās un… nonāca lidojošajam ērglim tieši pa tvērienam.

Argulors apmierināti ieķērcās, bet sermulis izbailēs izdvesa vien nožēlojamu spiedzienu. Sirmais ērglis ar dārgo nastu priekpilns aizlaidās atpakaļ uz savu egles zaru.

Gonfs no ūsām noslaucīja sviedrus.

-     Žēlīgā ala un mežāboli! Tas vecais mūs gandrīz noknāba, draudziņ!

Mārtiņš pamāja uz atvērtā loga pusi.

-   Nekas vēl nav galā. Paskat!

Logā stāvēja Carmina un nikni raudzījās uz viņiem. Ēdamtelpā drūzmējās pārbiedētu zvēru bars, neviens vairs neuzdrošinājās tuvoties logam.

Oškājis nodrebinājās un piespieda ķepas miklajai pierei.

-   Redzējāt tos nagus? Šausmas, kas par milzu knābi!

Carmina sagrāba viņu aiz garā apmetņa.

-   Aizver savu klabekli un sadabū manu loku un bultas. Paskat tik, kas par apbrīnojami klaju nekaunību!

Gonfs mēdījās un vaibstījās uz meža kaķes Carminas pusi. Viņš piepūta vaigus, parādīja garu degunu un izbolīja acis, cik vien spēja.

Carmina paķēra šķēpu un svieda, bet smalki savijušies īves zari novirzīja to no mērķa. Te labāk derētu precīzi mērķēta bulta, viņa nodomāja.

-   Kur palika tas drebelīgais kokkājis ar manu loku un bultām?

Lēkādamas pa īves zariem tā, it kā tas būtu līdzens ceļš, tuvojās astoņas brašas rudas vāveres. Viņas sadalījās divās grupās, katrā pa četrām vāverēm, lai palīdzētu abiem bēgļiem.

Šūpodamās parādījās lēdija Dzintaraste. Viņa bargi uzrunāja Gonfu.

-   Tagad nekādu pigoru, jaunais zaglēn. Tu, lai kas tu būtu, vari būt mierīgs, pārējo paveiksim mēs. Tu esi drošās ķepās.

Pirms Mārtiņš paspēja bilst kaut pušplēstu vārdiņu, kāds viņu sagrāba aiz ķepām un astes. Likās, ka viņu mētā šurpu turpu kā tādu pingponga bumbiņu. Nekad vēl viņš nebija ticis lejā no tik liela augstuma tik ātri un viegli gluži kā ziedlapiņa maigā vēsmiņā.

Pēc mirkļa viņi abi ar Gonfu jau stingri stāvēja uz zemes.

No Kotīras izbira bruņotu kareivju orda. Mārtiņš tvēra pēc ieroča jebkā, ar ko varētu aizstāvēties. Atskanēja švīkstoņa, un pirmie četri kareivji, kas skrēja pa priekšu, nolikās gar zemi tā, it kā grasītos nosnausties. Vēl divi palika kā nopļauti. Mārtiņš ieraudzīja ūdru rindu, kas grieza ap galvu lingas un ar nāvējošu precizitāti raidīja kareivju virzienā lielus upes oļus.

Pieskrēja liels, drukns ūdrs. Gonfs satvēra viņa spēcīgās ķepas.

-    Kaptein, es zināju, ka mans vecais ciņu biedrs neatstās savu draugu zagli uz sēkļa. Jā, starp citu, šis ir Mārtiņš Karotājs. Mēs esam draugi, saproties.

Kapteinis deva zīmi savējiem atkāpties un, iestiprinājis lingā vēl vienu akmeni, pamāja lēdijai Dzintarastei.

-     Laipni lūdzam uz klāja, Mārtiņ. Tomēr tas, kā viens tāds godīgs puisis kā tu var sapīties ar šito mazo pirātzelli, man nav saprotams.

Kapteinis iepazīstināja Mārtiņu ar lēdiju Dzintarasti, kas, nemierīgi raudzīdamās apkārt, ātri nobēra:

-   Priecājos iepazīties, no tiesas, Mārtiņ. Klau, Kaptein, man tas nepatīk, viņi kaut ko perina…

Tobrīd kareivju orda ar Carminu priekšgalā un Tūkstošacu vairogiem ķepās straumēm vien plūda ārā pa galvenajiem vārtiem. Viņu bija pārāk daudz, lai stātos tiem pretī.

Dzintaraste Kapteinim pačukstēja:

-    Aizved Mārtiņu un Gonfu. Met visu pie malas un dieb, ko kājas nes. Mēs jūs piesegsim.

Carmina bija nikna. Viņa bija uzminējusi, kas notiek vāveres centās viņus aizkavēt, kamēr ūdri kopā ar bēgļiem lavās prom uz Ķērpjziedu mežu. Kaķe izkliedza pavēli sesku komandierim Grābstām:

-    Lai kareivju vads paliek uz vietas un stājas pretī vāverēm. Es ar pārējiem apmetīšu loku un nogriezīšu viņiem ceļu. Viņi nenojautīs, ka es viņiem sekoju, un sāks iet lēnāk, tiklīdz domās, ka gaiss ir tīrs.

Grābsts kaujinieciski pacēla ķepu.

-     Kā teiksiet, milēdij. Ei, tu, Skrāpi, un tu, Biezaste, ņemiet savus vīrus un sekojiet pavēlniecei.

Abi zebiekšu komandieri sveicienā pacēla durkļus, tad norīkoja savus vīrus sekot Carminai. Meža kaķe bija devusies prom pirmā, izmezdama lielu likumu dienvidu virzienā un tad atpakaļ uz austrumu pusi.

Nekas tā nespēja Grābstu nokaitināt kā vāveru kaujinieki; te viņi bija, te vairs ne ķer nu vēju laukā! Viņš nomērķēja un svieda šķēpu vāveru vadones virzienā, bet tā bija velta laika šķiešana. Dzintaraste nesatricināmā mierā izvairījās un, turpinādama griezt lingu, pietupās, kamēr šķēps, nespēdams neko kaitēt, aizsvilpa tai garām. Vadīdama savus kareivjus atpakaļ pāri atklātam laukam, viņa palaida vaļā smago akmeni, kas aizlidoja ar neticamu ātrumu. Pašā beidzamajā mirkli Grābsts pasvieda gaisā vairogu un, akmenim triecoties pret vairogu, grīļodamies paspēra dažus soļus atpakaļ. Kad sesks vairogu atkal nolaida, no vāverēm Kotīras teritorijā vairs nebija ne miņas, it kā tās te nekad nebūtu bijušas.

Tās bija nozudušas Ķērpjziedu mežā.

Augstu mežmalas koku zaros vāveres klusītēm ķiķināja par apstulbuma izteiksmi Grābsta purnā. Viņš draudīgi pavicināja ieroci uz meža pusi.

Nāciet šurp un stājieties pretī, gļēvuļu bars!

Pār viņiem nogranda pēdējā akmeņu, bultu un šķēpu zalve, Kotīras karapulks glābdamies pajuka uz visām pusēm.

Koku galotnes čabēja un šūpojās. Iztālēm dzirdamie smiekli liecināja, ka vāveres attālinās, lēkādamas pa saules pielietā Ķērpjziedu meža zaļajām lapotnēm.

8 NODAĻA

Brokholas Bellas lielajā svītrainajā purnā iemirl dzejās prieks.

Kāds rets un brīnišķīgs pārsteigums, abate Žermēna. Nāciet vien iekšā, visi, visi, laipni lūdzu Brokholā.

Abate Žennēna ieveda Ķīļzemes brāļus un māsas no sentēviem mantotajā Bellas mītnē, devās uz priekšu pa garu, līkumotu gaiteni, līdz nonāca milzīgai alai līdzīgā galvenajā zālē, kuras griestus veidoja varena ozola saknes, kas vijās virs Brokholas. "Visi ērti iekārtojās ap platu pavardu, kamēr ūdriene Bula un vāvere Bumbiere, kas bija rādījušas ceļu uz Brokholu, izstāstīja Bellai jaunākos notikumus.

Āpsiene sēdēja atzvēlusies savā vecajā krēslā un uzmanīgi klausījās.

-   Man jau likās, ka tā būs. Tāpēc jau es no Labules Durstīgās mājas nācu šurp. Ar Gonfu nekad nekas nenotiek, kā plānots. Bet satraukumam nav pamata, tas mazais rakaris tiks cauri sveiks un vesels, gan redzēsiet. Taču svarīgākās lietas vispirms. Man jūs krietni jāpabaro, jo noteikti esat izbadējušies. Mums te tieši top viens kastaņmaizes cepiens. Tūlīt jau būs gatavs. Pagatavošu vēl seleriju un diļļu sautējumu ar lazdu riekstu klimpām un uznesīšu no pieliekamā sieru. Ei, jūs abi, beidziet tēlot cēlsirdību. Es jau nu zinu, kas augošiem ūdriem un vāverēm vajadzīgs. Pēc maltītes jūs varat pagaidīt šeit, līdz atgriežas pārējie. Sameklējiet plauktā bļodas mūsu viesiem. Lūk, tā jau ir cita lieta!

Mežinieki čakli darīja, kā likts, un tad nosēdās līdzās Ķīļzemes brāļiem un māsām. Bella piecēlās un apskāvās ar abati Žermēnu.

-    Manu mīļo draudzenīt, cik gan vasaru aiztecējis, kopš mēs pēdējoreiz ieturējām kopīgu maltīti!

Abate uzlika smalku padzīvojuša mežinieka ķepu uz Bellas sirmās delnas.

-   Jā, vasaras mūžīgi nāk un iet, bet mēs kļūstam vien vecākas, draudzenīt.

-    Ak, ne jau tu, Žermēn, Bella iegrudzinājās. Tu izskaties tikpat jauna kā toreiz. Kas jauns Ķīļzemē?

Abate nespēja novaldīt asaru, kas ritēja pār viņas sirmajām ūsām.

-    Ak, brīnišķīgā Ķīļzeme, tās labie laiki nu ir zuduši, gluži kā rudens lapas, kas aizpeldējušas straumē. Vai neesat dzirdējuši par ļauno slimību?

Bella pamāja.

-   Jā, ceļinieki kaut ko stāstīja, bet man šķita, ka tas ir tālu dienvidos. Nebiju domājusi, ka tā būs tikusi arī līdz jūsu mītnei.

Žermēna nodrebinājās un pievēra acis, it kā censtos atgaiņāt atmiņas.

-   Tikai tie, ko šeit redzi, tika cauri sveikā. Tas bija briesmīgi. It viss, ko slimība skāra, iznīka un gāja bojā, es nevarēju…

Bella noglāstīja sirmgalves plecu.

-   Nu, nu, nesaki vairs neko. Mēģini to aizmirst. Vari saukt manas mājas par savām, gan tu, gan tavi biedri varat te mitināties, cik ilgi vien vēlaties, un nevajag pateikties tu taču darītu tieši to pašu, ja patvērumu vajadzētu man. Patiesībā tu jau man to reiz devi, pirms daudziem gadiem, kad biju vēl jauna un ceļoju pa pasauli.

Abas senās draudzenes devās uz virtuvi un sāka gatavot maltīti. Bella izstāstīja Žennēnai visu, kas pa šīm vasarām norisinājies Ķērpjziedu zemē.

-   Jūs esat nonākuši drūmā un apspiestā zemē, kaut arī reiz tā bija prieka un laimes pārpilna, kad to pārvaldīja mans tēvs Boks Cīnītājs. Toreiz es vēl biju jauna. Biju atgriezusies no klejojumiem kopā ar savu draugu Strīpaini; mēs iepazināmies tālu dienvidaustrumos un pārnācānr uz šejieni, mana tēva pārvaldīto Brokholu. Man šķiet, ka tēvs jau ilgi gaidīja, kad tas notiks. Mana māte jau sen bija devusies uz Tumšā meža vārtiem; viņa nomira, kad es vēl biju tikai nieka kucēns. Boks Cīnītājs bija labs tēvs, bet īsts nemiera gars. Viņam apnika valdīt Ķērpjziedu zemē, viņš gribēja doties meklējumos, tāpat kā to savulaik bija darījis viņa tēvs, sirmais lords Broktrijs. Tā kādu dienu viņš atstāja šo vietu Strīpaina valdījumā un devās prom. Tie bija skaisti laiki. Mums ar Strīpaini piedzima dēlēns, kuru nosaucām par Saulstariņu, jo viņa pieres strīpa bija ar īpatnēji zeltainu nokrāsu. Viņš bija varen dūšīgs puika.

Tā gada rudenī uzradās meža kaķi. Verdauga un viņa pēcnācēji pārņēma savā ziņā vecās cietokšņa drupas. Nebija neviena, kas stātos viņam pretī, un viņš atveda sev līdzi veselu armiju riebīgu salašņu. Sākumā mēs mēģinājām pretoties, bet viņi bija tik nežēlīgi un ļauni, ka pilnībā mūs sakāva. Strīpainis veda savus vīrus uzbrukumā Kotīrai, bet viņu nogalēja, tāpat kā daudzus citus. Tos, kas nepaglābās Ķērpjziedu mežā, notvēra, un viņu dzīvība izgaisa Verdaugas cietuma kambaros. Tādi laiki reiz bija. Nu esam iemācījušies rast patvērumu šeit, meža biezoknī.

Žermēna ar garo maizes lizi izvilka kukuļus no krāsns.

-   Un kur ir tavs dēls, Saulesstars? Nu jau viņam jābūt krietnam vīram.

Bella klusēdama novietoja karstos maizes klaipus vēsumā.

-   Es aiz bēdām saslimu. Kamēr sēroju par Strīpaini, kādu nakti mūsu dēls slepus izzagās no mājām. Runā, ka viņš devies uz Kotīru atriebt sava tēva nāvi, bet viņš bija vēl pārāk jauns. Kopš tā laika neviens Saulstariņu nav redzējis, ne arī ko par viņu dzirdējis. Nu jau aizritējušas daudzas vasaras, tāpēc, visticamāk, šādi vai citādi, bet viņš beidzis savas gaitas pie Tumšā meža vārtiem, tāpat kā viņa tēvs.

Tikmēr Ķērpjziedu mežā pēcpusdienas garās ēnas jau stiepās pāri koku zariem, kuros brieda raženi pumpuri un plauka lapas, kas solīja sakuplot biezā jo biezā smaragdzaļā lapotnē. Otrā meža malā līdzās Kotīrai no augsta egles zara noslīdēja bruņuveste un apmetnis ar Tūkstošacu zīmi un sakrita kaudzē koka pakājē. Argulors mīņājās no vienas kājas uz otru, ar knābi rūpīgi kārtodams garās spārngalu spalvas. Gards trekns sermulis bija tieši laikā, lai gan meža cauna… Ak, gan reiz viņš baudīs arī šo gardumu. Argulors varēja arī pagaidīt. Gan jau. Kur gan cauna ar koka kāju tālu aizbēgs! Ērglis pabāza knābi zem spārna. Pavasara siltās naktis priecēja kā jaunus, tā vecus. Cik labi atkal atgriezties savos vecajos medību laukos!

9 NODAĻA

Mārtina ausis maigi glāstīja putnu vakara kora liegās balsis, kamēr tas kopā ar Kapteini un Gonfu soļoja cauri mežiem, līksmodams par jaunatgūto brīvību pēc garās Kotīras cietumā. Ūdri ne mirkli nestāvēja mierā, tie bija rotaļīgi kā kucēni, lēkāja un draiskojās starp kokiem un krūmiem. Kapteinis mēģināja ierādīt Mārtiņam lingošanas mākslu. Ūdrs bija priecīgs par tik dedzīgu skolnieku un izmantoja katru iespēju sajūsmināt karotājpelēnu ar savu apbrīnojamo prasmi. Pametis augstu gaisā vienu oli, Kapteinis ielingoja otru un svieda, trāpīdams pirmajam,

vēl pirms tas paspēja nokrist atpakaļ zemē. Ūdrs pieticīgi paraustīja plecus.

Tīrā ķepu veiklība, mīlulīt. Varu arī tev iemācīt kaut tūlīt. Ha, varu derēt, ka vasara vēl nebūs galā, kad tu jau spēsi pārlingot jebkuru nelieša loku.

Gonfs ar ūdriem bija lielos draugos. Viņam patiesi piemita tā pati pārgalvība un nebēdnīgā jautrība. Mazais zaglēns precīzi atdarināja viņu jūrniecisko runas veidu, teikdams Mārtiņam, ka tas ir «tikpat droši kā laupīt provīziju no Kotīras kambīzes».

Mārtiņš priecājās par patīkamo pārmaiņu. Tik ilgu laiku bijis vientuļš karotājs, viņš jutās lieliski tādu aizrautīgu biedru pulkā. Kapteinis pasniedza viņam savu personīgo lingu un metamakmeņu somu. Mārtiņš pateicībā pieņēma cēlo dāvanu.

Protams, ūdri gribēja zināt, kāpēc Mārtiņam kaklā karājas salauzta zobena spals, tad nu viņš izstāstīja notikušo un jutās pagalam pārsteigts par to, cik ļoti ūdri ienīst Carminu. Lai gan, kā piebilda Kapteinis, «meža kaķi mūs netraucē. Kad mūsu komanda ir kopā, nav nekā tāda uz sauszemes vai ūdenī, par ko ūdru tautai vajadzētu satraukties.»

Lūkodamies apkārt, Mārtiņš atzina, ka tā arī varētu būt. Gonfs tik spriņģoja uz priekšu līdz ar diviem ūdriem, kas pelēna dziesmas pavadībā rāva vaļā jautai matrožu deju.

Es esmu pelēns garum garu asti, Man krūtīs laba sirds un skaņa balss, Es izspruku no meža kaķu nagiem, Vairs viņi mani važās neiekais.

Nu prom pāri pļavām, kur puķītes zied, Tik viegli kā vējpūsma Zagļprincis iet. Lai vienmēr tā diena ir sirdī mums dzīva, Kad Ķērpjziedu zeme būs droša un brīva!

Mārtiņš ar ķepu bungoja meldiņam līdzi, kad pēkšņi pamanīja, ka Kapteinis par dažiem soļiem palicis iepakaļ. Ūdrs apstājās un saspringtu skatienu, šūpodamies no vienas kājas uz otru, ošņāja gaisu. Viņš pamāja Gonfam, kas tūlīt pat pārtrauca dziesmu, un viss bars noklusa līdz ar viņu.

-    Kaut kādi zvēri aiz borta, draugi, Kapteinis piesmakušā balsī nočukstēja. Viņi tuvojas gan ne no aizmugures klāja. Tur, no turienes. Putni vispirms noklusa tai pusē. Ha, varu derēt, ka tas ir kaķis. Kapteinis norādīja ar ķepu.

Drīz jau varēja saskatīt ēnas, kas slīdēja no koka uz koku. Kad nelūgtie viesi pienāca tuvāk, kļuva skaidrs, ka tie ir Kotīras kareivji pilnā bruņojumā ar valdonīgo Carminu priekšgalā; viņai mugurā bija grezns apmetnis, galvu sedza bruņucepure, kurā bija vien spraugas ausīm, acīm un mutei.

Pēc Kapteiņa pavēles ūdru komanda ar drūmu skatienu nostājās ierindā, turēdami ieročus kaujas gatavībā. Kapteinis bezbailīgi iznāca priekšā, lai Carmina viņu redzētu, un stāvēja, sakrustojis ķepas uz krūtīm, vienā šūpojās linga ar tajā iestiprinātu akmeni.

Carmina apstājās pa gabalu, izstiepa ķepu un, izlaizdama savus briesmīgos, asos nagus, norādīja uz Mārtiņu un Gonfu.

-   Tās peles ir manas, ūdr. Un es tās atgūšu.

Kapteinis nepakustējās ne soli.

-    Atkāpies, kaķi! Tu esi iepeldējusi manos ūdeņos, te tev nav Kotīra, bet gan Ķērpjziedu mežs.

-    Visa šī zeme pieder man, Carmina kundziski noskaldīja. Es esmu Carmina, Kotīras un Ķērpjziedu zemes valdniece. Šīs peles ir izbēguši gūstekņi. Atdod viņus man, un es tevi nesodīšu. Tavi vīri varēs netraucēti iet.

Kapteiņa purnam pārslīdēja viegls smīniņš.

-   Ej un ķer pati savu noplukušo asti, mincīt!

Carmina nikni nošņācās caur zobiem, dzirdot tādu bezbailīgu nekaunību. Viņa pacēla ķepu un pamāja saviem kareivjiem, kas tūlīt uzvilka loku stiegras. Taču acumirkli kaķei kāds sestais prāts lika palūkoties augšup. Augstas gobas galotnē tupēja lēdija Dzintaraste, atvēzējusi sviedienam vieglu šķēpu. Instinktīvi Carmina sagrāba pirmo kareivi, kas pagadījās pa ķepai, kādu sesku.

Švīks, paukš! Kaķe sajuta triecienu ar kādu viņai paredzētais šķēps iedūrās nelaimīgā kareivja ķermenī.

Vāveru pavēlniece, slēpdama vilšanos par to, ka metiens nebija izdevies, atvēzējās otrreiz un uzsauca:

-    Nolaidiet lokus, tūlīt! Viņa nevarēs visu laiku slēpties aiz kāda, un šis te trāpīs viņai tieši pierē, ja nedarīsiet, kā likts!

Carmina, joprojām turot priekšā beigtā seska caurdurto ķermeni, nikni nočukstēja:

-   Dariet, kā vāvere liek.

Visi acumirklī paklausīja.

Carmina palaida vaļā sesku un apsviedās riņķī. Kapteinis ar savu komandu atkāpās uz krūmāju pusi. Viņš pamāja Dzintarastei.

-    Mīļš paldiesiņš, cienītā kundze! Vai neuzmetīsi šiem modro aci, kamēr mēs atkāpjamies?

Pēkšņi meža kaķe izrāva šķēpu no kritušā kareivja ķermeņa un svieda ar to lēdijai Dzintarastei.

-    Laižam! Kapteinis nobļāvās un kā lode metās prom pakaļ pārējiem. Dzintaraste acumirkli palaida vaļā šķēpu un tik tikko paguva pietupties, kad viņas ierocis svilpdams jau lidoja atpakaļ. Carmina pat nepaskatījās, vai viņai izdevies trāpīt, bet metās pakaļ Kapteinim un viņa komandai, aurodama:

-   Šurp! Nogrieziet tiem ceļu caur krūmiem!

Kapteiņa skubināti, Mārtiņš un Gonfs līdz ar ūdriem lēkšoja cauri krūmājam.

-   Ātrāk, ātrāk! Dzintaraste nevar viņus aizkavēt mūžīgi viņu ir pārāk daudz. Dzirdat, viņi jau atkal dzenas mums pakaļ!

Carmina nebija muļķe; viņa nojauta, kurā virzienā bēgļi skries. Tādēļ viņa sākumā atkāpās, bet tad metās šķērsām atpakaļ pa taisnāko taku, lai nogrieztu viņiem ceļu. Piepeši Māitins un Gonfs attapās platas, straujas upes stāvajā, ar zāli noaugušajā krastā. Kapteinis sasita ķepas un noelsa-.

-   Tā, izmest tauvas. Ak vai, par vēlu, re, kur viņi nāk!

Carmina un viņas viri izlauzās cauri krūmiem un gar upes

krastu brāzās šurp.

Mārtiņš saprata, ka šoreiz nekādu paskaidrojumu nebūs. Viņš atvēzēja lingu tieši tāpat, kā to darīja ūdri. Pirmā kārta aizlidoja, pirms vēl pretinieki paspēja uzvilkt bultas un atvēzēt šķēpus. Ienaidniekus sagaidīja pamatīga akmeņu krusa, kas nobira pār to galvām un noklaukstēja pret bruņām. Carmina nometās guļus un uzkliedza saviem kareivjiem:

-   Gulties, visiem gulties un šaut!

Mārtiņš redzēja, kā smagie šķēpi notriec divus ūdrus. Nu Kapteiņa komanda bija sprukās starp atklāto krasta strēli un upi. Ūdri aizlingoja nākamo akmeņu zalvi.

Šoreiz Carmina tam bija gatava. Viņa pavēlēja kareivju priekšējām rindām atvairīt akmeņus ar vairogiem, kamēr aizmugurējās rindas pār viņu galvām aizsvieda šķēpus. Daļa no tiem aizlidoja pārāk tālu, tomēr viens rada savu mērķi kāds ūdrs, kas stāvēja un grieza lingu, atkrita atpakaļ, trāpīgā metiena notriekts.

Lēkādami no zara uz zaru, ieradās papildspēki vāveru strēlnieki ar lēdiju Dzintarasti priekšgalā un uzbruka Kotīras kareivjiem no aizmugures.

Kapteinis pamanīja, ka Carminas kareivji pievēršas jaunajiem draudiem, un acumirklī izmantoja izdevību. Mārtiņš juta, ka ūdru vadonis viņu sagrābj aiz čupra, Gonfu satvēra ūdrs, vārdā Sakne.

-   Ievelc krietni elpu, draudziņ. Nāksies drusku pamērcēt ķepas!

Visa ūdru komanda ar skalu plīkšķi atsperīgi ielēca upē.

Carmina tobrīd mērķēja ar bultu vāverēm. Viņa apsviedās riņķī

un palaida bultu, kas, pirms iekrist ūdenī, aizķēra pēdējā ūdra muguru. Tomēr ūdram izdevās ienirt un pazust upē.

Lēdija Dzintaraste saprata, ka zaudē savus kareivjus. Viņa nolēma veikli atkāpties, jo ūdri bija veiksmīgi tikuši prom. Vairīdamās no bultām un šķēpiem, vāveres nozuda koku galotnēs.

Carmina nikni norēcās. Pieskrējusi ūdens malai, viņa uzsauca kareivjiem, kas mērķēja ūdenī:

-   Pietiek! Pārtraukt uguni! Viņi ir prom. Visi mierā!

Kareivji sastinga miera stājā, kamēr meža kaķe pētoši raudzījās upes dzīlēs. Tad viņa atkāpās no krasta nogāzes, skurinādamas un purinādamās, un pie sevis murminādama:

-   Fu, tumšs, glums, slapjš ūdens visapkārt griežas un mutuļo,

fui!

Tikusi prom no ūdens, Carmina atguva cienīgo stāju. Nometusi bruņucepuri un apmetni, viņa saīgusi apmetās dižskābarža pakājē. Nemanot bija iestājusies tumsa. Kareivji izbrīnīti raudzījās savas pavēlnieces savādajā uzvedībā. Carmina iepleta acis.

-    Nu, ko visi blenžat? Stulmaini, Skretuli, klausieties uzmanīgi. Jūs dosieties atpakaļ uz Kotīru, sameklēsiet Fortunātu un liksiet atvest šurp Drūmiķi. Un lai jūs būtu atpakaļ pirms rītausmas. Nu, veicīgāk, jūs abi!

Stulmainis un Skretulis stāvēja kā pārakmeņojušies un no šausmām sāka murmulēt:

-   Drūmiķi, milēdij? Jūs taču nedomājat…?

-   Kundze, viņš taču ir pilnīgi traks!

Carmina ietinās apmetnī un saritinājās zem koka.

-    Pati zinu, muļķi. Bet es kļūšu vēl trakāka, ja tūlīt nesāksiet kustēties! Pazūdiet! Sardze, izveidot sargposteni pie upes! Ja kaut kas notiek, ziņot tūlīt pat, citādi netraucēt mani, līdz ierodas Fortunata ar Drūmiķi. Un, ja Stulmainis un Skretulis vēl ir šeit, sadodiet šiem pa muguru ar loka stiegrām par tūļāšanos!

Carmina iekārtojās uz guļu un, klausīdamās, kā cauri meža krūmājiem attālinās abi kareivji, ieslīga miegā.

Drūmiķim ūdenī nekas nepaslīdēs garām nemanīts. Meža kaķe šodien bija sajutusi uzvaras saldo garšu. Viņa neļaus tai izslīdēt no ķepām neprasmīgu kareivju dēļ. Bija nekavējoties jāatgādā šurp Drūmiķis, lai varētu svinēt īstu uzvaru!

10 NODAĻA

Visapkārt bija melna, ledaini auksta un slapja bezgaisa pasaule.

Mārtiņš pūlējās aizturēt elpu. Kad viņš uzdrošinājās pavērt acis, apkārtne kļuva drūmi -tumšpelēka, tomēr dažbrīd viņš varēja izšķirt garām slīdošas aprises. Viņš vēlējās, kaut būtu jebkur citur, tikai ne upes dzelmē kaut vai atpakaļ Kotīras pagrabos. Tur vismaz bija gaiss, ko elpot.

Kapteiņa spēcīgās ķetnas cieši turēja viņu aiz čupra. Spēcīgais ūdrs peldēdams vilka Mārtiņu sev līdzi, un pelēna ausīs guldzēja garām plūstošā ūdens straumes.

Gaisu, tikai vienu malciņu, viņš vēlējās kaut vienu reizīti ievilkt plaušās brīnišķa, tīra gaisa malku.

Kad Mārtiņš sāka izbailēs spirināties, Kapteinis to sagrāba vēl ciešāk. No viņa mutes plūda burbuļi, zobena stīpa sitās pret galvu. Vai tiešām Kapteinis grib viņu noslīcināt?

Mārtiņš atvēra muti, lai iekliegtos, bet tā pielija pilna ar ūdeni. Skanot rejām un klaigām, ūdri steidzīgi iznira virspusē un sāka purināties.

Kapteinis satvēra Mārtiņa ķermeni un izvilka krastā. Karotājpelēns gulēja zālē un rīstīdamies aizgūtnēm tvēra pēc tīra, svaiga gaisa malka. Nekad vairs viņš šo dabas dāvanu neuzskatīs par kaut ko pašsaprotamu!

Ūdri joprojām rotaļīgi šaudījās pa ūdeni, cits citu grūstīdami un izturēdamies tā, it kā viss šis būtu bijis viens varen liels joks. Mārtiņš raudzījās apkārt, līdz pamanīja Gonfu. Tūlīt pat viņš metās pie drauga. Gonfam zemūdens ceļojumā bija klājies plānāk; zaglēns gulēja ar purnu krasta smiltīs, ķermenis izskatījās atbaidoši šļaugans un nekustīgs. Saknis, lielais ūdrs, kas viņu bija vilcis cauri dzelmei, sāka ar spēcīgajām priekšķepām spaidīt un plikšķināt Gonfa sastingušo ķermeni.

Mārtiņš izbailēs nočukstēja:

-   Vai viņam nekas nekaiš? Viņš nav noslīcis? Viņš taču dzīvos, vai ne?

Saknis iesmējās un piemiedza Mārtiņam ar aci.

-   Paldies Dievam, draudziņ, dzīvos gan. Paskat tik, kas par palaidnieku, ņemt un šitā zagt mūsu upes ūdeni. Re, nu jau atgūstas.

Mirkli vēlāk Gonfs jau sašutuma pilns šķaudīja un spirinājās:

-    Sakni, tu lielais, lempīgais ūdensbriesmoni, tu gan noteikti peldēji šurp pa garāko ceļu. Vai būšu izklepojis visu ūdeni? Fui. Varu saderēt, draudziņ, ka upes līmeni būšu nolaidis par pāris pēdām. Ā, sveiks, Mārtiņ! Nu, kā tev patīk Vītolslēpnis, ko?

Mārtiņš pat nebija īsti paraudzījies apkārt. Nu, kad briesmas bija garām, viņš sāka pētīt, kur nonācis. Tas bija plašs, līdzens smilšu laukums, virs kura pletās vītola sakņu samezglotais mudžeklis. Upes straumes atspulgi vārgi apspīdēja pazemes alu labirintus, Vītolslēpnim cauri aizvijās kanāls, kas nozuda slepeno alu un neskaitāmo ieeju un izeju drūmajā tumsā.

Kapteinis lepni nolūkojās, kā Mārtiņš pēta apkārtni.

-   Labāku ūdru slēpni neatrast, Mārtiņ. Ūdri paši savām ķepām to ir uzbūvējuši.

Mārtiņš piekrītoši pamāja.

-   Turklāt varen labi uzbūvējuši, Kaptein.

Ūdrs lepni izgāza spēcīgās krūtis.

-   Ļoti jauki no tavas puses, draudziņ, bet pietauvojies uz brīdi, kamēr pārskaitu savus vīrus.

Drīz kļuva skaidrs, ka trīs ūdri gājuši bojā, varbūt pat četri; neviens nezināja teikt, kur palikusi jaunā ūdriene Atspole. Kapteinis sadrūmis lika diviem jauniem ūdriem, Ūdensziedam un Straumim, pārmeklēt upi un atrast pazudušo biedru. Teju nemanāmi abi ieslīdēja atpakaļ upē un prom bija.

Mārtiņš un Gonfs noslaucījās rupjos mizas audekla gabalos. Abi nosēdās pie ugunskura līdzās ūdriem, kas pelēnus cienāja ar pamatīgām burkānu un pētersīļu maizes rikām, ko tie mērca kūpošā upes vēžu un meldru buljonā, kam pievienoti ugunīgo upesnātru pipari. Tas bija gards ēdiens, bet ugunīgs, nudien.

Ūdri naski sukāja to iekšā, ķiķinādami par pelēniem un sacenzdamies senu upes sakāmvārdu teikšanā:

-    Kas var būt asāks nekā vien's ziv' asak's.

-   Karsts un ass ūdram nav nekas!

Mārtiņš un Gonfs uzdzēra aukstu ūdeni un smējās līdzi pārējiem.

Kad visi jau grasījās doties pie miera, atgriezās Ūdenszieds un Straumis. Slapji tie iznira un devās uz Vītolslēpni. Viņiem uz pleciem balstījās Atspole. Straumis izvilka no viņas muguras bultu. Par laimi, ievainojums nebija bīstams.

Kapteinis bija priecīgs un rūpīgi pārsēja viņas brūci.

-   Ho, tas esmu es, draudzenīt Atspolīt. Nebaidies nenieka, mazulīt. Ja viņi tev raidīja bultu, mēs viņiem atmaksāsim ar šķēpu krusu. Uzkod un liecies atpūsties. Jau rīt būsi atkal vesela kā upes olis.

Atspole izstāstīja, kas atgadījies.

-    Kad man trāpīja, es nepeldēju prom, bīdamās, ka aiz manis upē paliks asins grīste, tāpēc papeldēju mazliet nostāk un patvēros upmalā zem nokareniem krūmu zariem. Uzklāju brūcei krietnu dubļu sauju, lai neasiņotu, un gaidīju. Es zināju, ka Kapteinis drīz atsūtīs kādu palīgā. Es biju tik tuvu dažiem tiem neliešiem, kas sēdēja upmalā, ka teju vai ar pleznu aizsniegt. Viņi sprieda par kādu, ko sauc Drūmiķis teica, ka meža kaķe sūtījusi ziņnešus uz Kotīru, lai sameklē un ved to Drūmiķi šurp.

Kapteinis atzinīgi uzsita Atspolei pa plecu.

-   Malacis, draudziņ. Tagad gan atpūties un neraizējies nenieka! Vecais Kapteinis zinās, ko darīt!

Saknis ar spēcīgo ķepu uzsita sev pa sānu.

-   Ha, Drūmiķis man vajadzēja to paredzēt, Kaptein. Ko tagad iesāksim?

Durstīgo miteklī rāmi dega neliela liesmiņa, Labule nokopa istabu un iznāca ārā pie Bena. Bija mierīgs pavasara vakars. Bens uz vārtu staba izdauzīja savu pīpi.

-   Rītu jābūt labai dienai, mīļum.

Labule piekrītoši pamāja. Te pēkšņi viņa sasita ķepas.

-    Durstīgo adatiņ, paskat tik, kā šitie abi draiskuļi izlaidušies!

Fērdijs un Robainis bija nopietni pacentušies. No zariem tie bija

uzcēluši sardzes būdu un pārvilkuši ar segu. Turpat stāvēja pusiz

dzerta zemeņu dzēriena krūka un ābolkūkas paliekas, ko abi «dienesta vajadzībām» bija sadabūjuši no Labules pieliekamā. Abi ežuļi nošķiebtās katlu ķiverēs apķērušies gulēja un pavērtām mutēm krāca tā, ka būdai vai jumts cēlās nost.

Bens iegrudzinājās.

-    Nu, man liekas, mēs šonakt varam gulēt mierīgi, Labul, šie divi iedvesīs bailes ikvienam, kas te sadomās parādīties.

Labule salocīja segu, tikām Bens iestiepa Fērdiju un Robaini iekšā.

Pa miegam Fērdijs savicināja savu nūju.

-   Stāt! Kas nāk? Es jūs visus sešus uzveikšu!

.

11 NODAĻA

Kotīrā ari Fortunāta gulēja saldā miegā, līdz pie durvīm atskanēja durkļu galu klauvējieni un lapsa, žāvādamās un kājas šļūkādama, izrausās no gultas.

-    Kas tur dauzās? Ejiet un prasiet Oškājim, ne man. Stulmainis un Skretulis palēca malā, kad zebiekšu sardzes komandieris Klumpis ar spērienu atvēra durvis.

-    Veicīgāk, lapsa. Tevi sauc pavēlniece Carmina. Viņa apmetusies pie Ķērpjupes.

Fortunāta berzēja savainojumus.

-   Vai tad Oškājis nevar tur aiziet? Esmu savainota.

Klumpja purnā nepakustējās ne vaibsts.

-    Nē, pavēlniece gaida, lai tu jau līdz rītausmai būtu klāt. Tev jāved turp Drūmiķis. Stulmainis un Skretulis palīdzēs.

Fortunata izbīlī un riebumā atsprāga atpakaļ.

-   Drūmiķis! Man likās, ka tas preteklis jau gadiem kā beigts vai aizmucis.

Klumpis ar durkli pamāja uz lapsas pusi.

-    Nāc šurp, un nekādu muļķību. Tu zini, kāda milēdija ir, ja kāds neklausa pavēlei. Parūpēsimies, lai Drūmiķis būtu cieši saslēgts važās.

Kas gan Fortunātai atlika? Saīgusi viņa sekoja trim kareivjiem cauri gaiteņiem un lejup pa kāpnēm līdz pašām dziļākajām cietokšņa dzīlēm.

Dziļi zem cietuma pagrabu velvēm slēpās pazemes ala ar milzu ezeru vidū. Vienīgais, kas tur jelkad nokāpa, bija sargs, kam bija pavēlēts barot Drūmiķi. Reizi nedēļā viņš nonesa lejā kareivju pusdienu atliekas un atstāja tās krietnu gabalu no staba, pie kura ezermalā bija piekalta Drūmiķa garā ķēde.

Verdauga reiz sen bija sagūstījis Drūmiķi un ieslodzījis Kotīrā. Pēc daudzajiem ezera tumši drūmajos ūdeņos pavadītajiem gadiem baismīgā ūdensžurka bija zaudējusi redzi. Tā bija arī puskurla un mēma. Bet tam nebija nekādas nozīmes, kamēr vien tai bija tauste un oža Drūmiķis bija nežēlīgs un neprātīgs plēsoņa, jo īpaši, ja tuvumā manīja svaigu gaļu.

Fortunata bija pārbijusies šī nu nebija vieta, kurp doties vēlā nakts stundā. Bailīgi viņa satvēra ķēdi. Tās dzelzs posmu graboņa atbalsojās aukstajā, piesmakušajā alā, un lapsai dūša saskrēja papēžos. Viņa nometa ķēdi un lūdzoši paraudzījās uz Kluinpi.

-   Es esmu tikai lapsa. Te vajag kādu, kas ir tik spēcīgs un drosmīgs kā sardzes komandieris.

Klumpis saprata lapsas viltību, tomēr jutās glaimots. Stingri satvēris ķēdi, viņš pamāja pārējiem.

-   Tā, labi. Paiet visi malā, gan es tikšu galā ar Drūmiķi. Sparīgi vilkdams aprūsējušo ķēdi, Klumpis ar to kulstīja ezera

ūdeni. Ezers saviļņojās. Trīs vērotāji šausmās skaļi noelsās, kad no dzīlēm kā visļaunākais murgs iznira Drūmiķa baisais purns. Pretī blenza aklo acu marmora baltumi, ko caurvija sārtas asins stīdziņas, rētainais purns saraukts kā melns slapjas ādas gabals. Retā spalva uz galvas bija gludi pieglausta. Gar plaši atvērto muti straumītēm tecēja ūdens.

Pat Klumpim sāka drebēt ķepas, kad Drūmiķis peldēja malā. Neredzīgās acis kā piekaltas lūkojās uz zebieksti tā, it kā patiesi viņu spētu saskatīt. Mute badīgi vērās vaļā un ciet, biezās, sarkanās lūpas savilkās, atsegdamas greizus zaļgandzeltenus zobus, kas skatu padarīja vēl jo pretīgāku.

Klumpis nosvieda ķēdi un paķēra durkli. Viņa balss jūtami drebēja:

-    Stulmaini, Skretuli, pie durkļiem, un dariet, kā es. Centieties dzīt viņu uz riņķi ap stabu.

Drūmiķis brīdi palika seklumā, ūdenim pilot no neglītā kažoka, un grozīja derdzīgo galvu šurpu turpu, cenzdamies saost kareivjus un noteikt viņu atrašanās vietu pēc to radītās skaņas un kustībām. Te piepeši ūdensžurka ar nevaldāmu rāvienu metās virsū.

Trijotnei trīcēja kājas, tomēr viņi bija gatavībā. Vairīdamies un bikstīdami Drūmiķi ar šķēpu asajiem galiem, viņi vadīja savu vajātāju apkārt stabam, Klumpis vienlaikus izkliedza norādes:

-   Turpiniet skriet, neapstājieties, lai vai kas. Dzeniet viņu! Fortunāta viņu apbrīnoja plāns tiešām bija vienkāršs, bet drošs. Trijotne lēkšoja un skrēja, Drūmiķis bezprātā dzinās tiem pakaļ.

Un tikai tad, kad visa ķēde bija satinusies ap stabu, Drūmiķim nācās apstāties. Stabs zvārojās vien, kad satracinātais zvērs centās izrauties uz priekšu. Stulmainis un Skretulis bija pavērsuši pret viņa muguru durkjus, lai tas nevarētu ķēdi atkal attīt. Klumpis ar visu svaru uzgūlās ķēdei, lai to noturētu, un uzsauca Fortunātai:

-   Piestiprini kakla siksnai pavadas, ātri!

Lapsai asinis stinga dzīslās un sejā atspoguļojās riebums, tomēr viņa darīja, kā likts. Klumpis stingri turēja ķēdi un nepacietīgi raudzījās Fortunātā.

-    Beidz tur knibināties un šķobīties, lapsa. Sien klāt pavadas, vai arī es palaidīšu to ķēdi vaļā.

Fortunātā pie kniedētās dzelzs apkakles ap ūdensžurkas īso, spēcīgo kaklu apsēja pēdējo no trim pamatīgi ietaukotajām ādas pavadām. Atķēdējusi žurku, viņa atlēca nost un aiznesās uz kāpņu pusi.

-   Kārtībā! Šurp, es zinu ceļu. Jūs trīs turiet pavadas un sekojiet man.

Klumpis nikni viņai uzsauca:

-    Nāc atpakaļ, zaķpastala, es netaisos nekur skriet, es esmu sardzes komandieris. Ja pavēlniecei vajadzētu mani, viņa tā ari būtu teikusi. Nāc tik šurp un ņem pavadu.

Tiklīdz Fortunātā satvēra pavadu, Drūmiķis sviedās uz viņas pusi. Lapsa veikli rāvās uz priekšu, lai izvairītos no viņa. Stulmainis un Skretulis stāvēja katrs savā pusē un no visa spēka turēja pavadas, lai Drūmiķi savaldītu. Klumpis noskatījās, kā tie aizjož, laimīgs, ka savu nepatīkamā darba daļu paveicis.

Fortunātā rādīja ceļu. Pavadījusi Ķērpjziedu mežā visu savu mūžu, viņa zināja katru taku šai apvidū. Viņa pielika soli, lai būtu cik iespējams tālāk no milzīgā pelēkmelnā zvēra. Drūmiķis šņāca un raustījās no vienas puses uz otru; Stulmainis un Skretulis pievilka pavadas, lai virzītu viņu, kur nākas. Caur koku zariem mēness apspīdēja savādo trijotni un viņu baismīgo gūstekni, kas klupšus krišus brāzās cauri Ķērpjziedu mežam, traucēdami naktsmiera un sēdami visā apkārtnē bailes.

12 NODAĻA

Mārtins pamodās pirms rītausmas. Viņš jekūra uguni un nosēdās pie tās.

Pienāca Kapteinis un notupās viņam līdzās.

-   Kas lēcies, draugs? Tev ģīmis tāds kā slapjas ūdensvaboles vectēvam. Par ko tā raizējies?

Mārtiņš sāji pasmaidīja.

-    Ai, laikam saklausījos tos stāstus par Drūmiķi. Manis dēļ jums tādaš nepatikšanas, Kapteini.

Lielais ūdrs tik sirsnīgi uzsita Mārtiņam pa plecu, ka tas tik tikko neapmeta kūleni.

-    Ha, hā. Ak tu, mazā karotāja sirds. Klausies nu vēl visādas pļāpas. Un tas ir viss, kas tev dara raizes? Nāc šurp, iepazīstināšu tevi ar mūsu Viesuļspuru.

-   Viesuļspuru?

-   Jā, jā, Viesuļspuru, draudziņ. Nāc šurp, alas dziļumā.

Alas pustumsā Kapteinis parādīja Mārtiņam slūžu vārtus, kas nosprostoja kanālu tieši pa vidu. Tajos varēja samanīt šauras spraugas, caur kurām plūda ūdens. Vienā pusē stāvēja doba runga.

Kapteinis pacēla vāli un padeva to Mārtiņam.

-    Klausies, draudziņ, tai meža mincei ir Drūmiķis, bet mums, ūdriem, ir Viesuļspura. Tu sāc dauzīt ar to rungu, es pacelšu slūžas. Tikai uzmanies no ūdens straumes.

Pavisam samulsis, Mārtiņš sāka bungot. Baisās skaņas atbalsojās alas velvēs, Kapteinis izcēla no ūdens slūžu vārtus.

Ūdrs atzinīgi pamāja.

-   Tas ir brīdinājums mukt visiem, kas ūdenī Viesuļspura nāk. Vēro kanālu un esi piesardzīgs.

No alas dziļumiem kaut kas tuvojās. Ūdens saviļņojās un izšļācās pār kanāla malām, varēja jaust, ka to virza kāds varens spēks. Mārtiņš jau grasījās ko jautāt Kapteinim, kad ūdrs nolaida slūžu vārtus mazliet zemāk un ūdens sāka mutuļot un vārīties. Pazibēja garš ķermenis, resns kā baļķis, ar varenu, dzelkšņainu astes spuru.

Mārtiņš noeisās un palēca malā.

-   Tā ir Viesuļspura?

-     Jā, draudziņ, Viesuļspura gan. Mēs ar brāli viņu noķērām pirms daudziem gadiem. Kapteinis paliecās uz priekšu un noglāstīja milzu līdakas spuru, tā acumirklī sāka ar vareno asti kult ūdeni. Tas sagriezās baltās putu vērpetēs, ūdrs smiedamies atlēca malā.

-   Ho, ho, ho! Paskat, Mārtiņ. Šitādam gan tu negribētu ceļā gadīties, ja peldētu upē, vai ne, draugs?

Mārtiņš pastiepa kaklu. Viņš saskatīja spēcīgu galvu ar blāvām acīm un garu, augšup uzliektu apakšžokli. Mute nedaudz pavērās. Mārtiņš nekad nebija redzējis tik daudz zobu vienā mutē tā bija pilna robotu, atskabargainu plēsējzobu rindām, pienbaltie zobi bija asi kā adatas. Likās, ka Viesuļspura smaida nepacietīgā nojausmā. Ar varenā sudrabaini melnsvītrotā ķermeņa spēku zivS svaidījās pret nolaistajiem slūžu vārtiem, gribēdama tikt brīvos ūdeņos.

Kapteinis ar abām ķepām uzspiedās vārtu svirai.

-    Nu ko, vecais jūras laupītāj. Tikai nerij šo nost par strauju, aizrīsies vēl.

Mārtiņš pielika svirai arī savu spēku. Slūžu vārti pacēlās. Viesuļspura izbrāzās cauri, saceldama nelielu paisumu. Kapteinis atstāja vārtus vaļā.

-    Pēc pāris dienām viņa būs atpakaļ. Ievilināsim ar ēsmu. Žēl, ka viņiem nav vairāk tādu Drūmiķu. Tai līdakai ir varena apetīte.

Elsdams un rēkdams Drūmiķis vilka pavadas. Trijotne lūkojās pēc Carminas. Viņi bija iecirtuši papēžus zemē, tomēr turpināja bezcerīgi šļūkt arvien tuvāk Ķērpjupei.

Fortunātā neizturēja:

-    Milēdij, sakiet savu vārdu ātri, citādi tas mūs ievilks ūdenī!

Carmina izstiepa ķepas un pacēla gaisā gluži kā pirms sacīkšu

starta.

-   Tā, klausieties, kad nolaidīšu ķep…

Par vēlu. Drūmiķis pārrāva pavadu, ko turēja Fortunātā, un abi sargi nostiepās garšļaukus. Acumirklī tie palaida vaļā savas pavadas un Drūmiķis ar skaļu plunkšķi ielēca upē.

Milzu ūdensžurka lēni un pētoši apmeta dažus lokus upes straumē. Tad pēkšņi tā ieriira un aizpeldēja uz Vītolslēpņa pusi.

Kotīras kareivji skrēja līdzi gar krastu, vērodami Drūmiķa peldējumu un satraukti klaigādami.

-    Re, skaties, viņš kaut ko uzgājis. Hei, Drūmiķi, aprij kādu ūdru ari par mani!

-    Nē, nerij tos, Drūmiķi, labāk saplosi viņus gabalu gabalos!

Sesks, kas skrēja visiem pa priekšu, uzsauca pārējiem:

-   Kaut kas tuvojas! Man šķiet, ka tie ir ūdri. Nē, paga, izskatās pēc kaut kādas lielas zivs!

Šķeldama ūdens straumi, Viesuļspura brāzās lejup pa upi kā milzu bulta.

Drūmiķis, jūtot, ka laupījums tuvojas, ūdeni kuldams, nesās pret straumi.

Abi milzeņi nāca viens otram arvien tuvāk un tuvāk. Drūmiķis izbāza virs ūdens purnu un ievilka krietnu malku gaisa. Tad no jauna ienira un pavērtu muti gaidīja, līdz varēs saķert pretinieku.

Likās, ka Viesuļspura smaida. Izbīdītais apakšžoklis aizcirtās, mērķēdams uz pretinieku kā tarāns, līdakas gaita kļuva vēl straujāka, tā sakļāva spuras un kā bulta no loka šāvās pretī Drūmiķim. Vērotāji upmalā ieraudzīja uzšaujamies gaisā varenas ūdens šaltis kad abi pretnieki saķērās.

Drūmiķim aptrūkās elpas, kad Viesuļspura sagrāba žokļos viņa ķermeni. Nepievērsdama uzmanību sāpēm, ūdensžurka centās iecirst līdakai ar zobiem, ar ķetnām nežēlīgi pluinot tās zvīņas.

Cīņas neprātā Viesuļspura izšāvās virs ūdens, lēcienā nošvīkstināja ar asti, apmeta gaisā kūleni un atkal pazuda ūdenī ar plaši atvērtu muti, šaudamies lejup kā torpēda. Drūmiķis gaidīja. Viņš izbāza galvu virs ūdens, veikli ievilka elpu un cirta zobus lejup traucošajā līdakā. Ūdens virsma vārījās, uz visām pusēm lidoja šļakatas, zvīņas un noplukuša kažoka spalvas, visapkārt pludoja asinis.

Cīnītāji cirta un koda viens otram, abu žokļi saslēdzās, tie kūleņoja viens pār otru, tad atlaidās un traucās jaunā uzbrukumā. Drūmiķis satvēra zivi aiz astes un pluinīja, cik spēja. Lielā zivs nodrebēja sāpju trīsās, tomēr ieķērās naidniekam vēderā un turpināja to neprātīgi plosīt.

Carmina skraidīja gar krastu, turēdama gatavībā šķēpu. Mest viņa to nedrīkstēja, jo varēja trāpīt savam kaujiniekam. Abi cīnītāji uzjundīja dūņas, kas sajaucās ar citām drazām. Duļķainajā straumē juku jukām sagriezās sudrabainas zvīņas un pelēkmelni spalvu kušķi. Nu Drūmiķis bija iecirtis ķetnas Viesuļspuras sānos un izkoda pamatīgu robu līdakas muguras spurā. Viesuļspura ar airveidlgo asti dauzīja Drūmiķa savainotos sānus. Tad tā nokoda Drūmiķim asti un turpināja nežēlīgi plosīt viņa pakaļpusi.

Cīņā pēc elpas Drūmiķa tvēriens atslāba, un Viesuļspura izslīdēja viņam no ķetnām un aizpeldēja pa straumi. Drūmiķis uznira un kāri tvēra pēc elpas.

Kā plānprātīga Carmina krastā iebļāvās:

-    Drūmiķis uzvarēja!!! Kur palika līdaka? Vai viņa ir beigta?

Arī Fortunātu pārņēma satraukums.

-    Acīmredzot, milēdij! Drūmiķim neviens nespēj stāties pretī.

Kareivji uzvaroši ierēcās, bet jau nākamajā mirkli apklusa, jo…

Viesuļspura atgriezās!

Ar nevaldāmu spēku līdaka slīdēja cauri ūdenim un ietriecās negaidītā uzbrukuma pārsteigtā Drūmiķa ķermenī. Nezvēram aizrāvās elpa, kad trieciens svieda viņu pret upes otru krastu. Iekritis atpakaļ ūdenī, viņš iekampa nevis gaisu, bet gan ūdeni. Drūmiķis joprojām cīnījās ar zobiem un nagiem, savainodams līdakas sānus, tomēr tās jau bija beigas.

Viesuļspura pārzināja savā upē ik sprīdi. Līdaka ieslīdēja dziļā bedrē zem krasta pārkares un ar neprātīgu spēku, juzdama uzvaras garšu, metās plosīt žurkas pavēderi. Drūmiķis akli skrāpēja klintis vienā un otrā 'zemūdens bedres pusē, taču pie līdakas galvas klāt netika. Lai arī sapratis, ka viņa pūles ir veltas, Drūmiķis tomēr centās tikt prom.

Viesuļspuras žokļi cieši satvēra ūdensžurkas pakaļkājas. Milzu līdaka ar asti kūla ūdeni un centās ievilkt žurku dziļāk bedrē. Vērotāji krastmalā samanīja Drūmiķa priekšķepas, kas velti gramstīja gaisu, līdz pazuda zem ūdens.

Kotīras briesmonis bija pagalam. Galu galā uzvarēja Viesuļspura!

Carmina izšāva vairākas bultas cīņas vietas virzienā, kur līdaka bija ievilkusi ūdensžurku. Kareivji stāvēja upes krastā un neziņā mīņājās. Pēc Drūmiķa bojāejas viņus pārņēma nelāga sajūta. Fortunātā mēģināja neuzkrītoši nolīst malā, zinot, ka meža kaķe tagad meklēs grēkāzi, pār kuru izgāzt augošās dusmas.

-   Uz kurieni, lapsa? Nemaz nemēģini nozust! Ķepu izstiepusi, kaķe sagrāba tuvāk pagadījušos sermuli. Dod šurp šķēpu!

Cieši raudzīdamās uz trīcošo lapsu, Carmina paņēma šķēpu un veikli apsvieda to otrādi, līdz asais gals atdūrās pret Fortunātas rīkli.

-    Ak tad Drūmiķim neviens nespēj stāties pretī, ko, lapsa?!

Pārbiedētā lapsa nebilda ne vārda. Viņa tikai norīstījās.

Carmina atvēzējās un trieca šķēpu upē. Brīdi pakulstījusi ūdeni,

viņa izvilka to ārā. Šķēpa galā rēgojās Drūmiķa apkakle. Carmina aizsvieda ieroci. Tas nošvīkstēja Fortunātai gar ausīm un iedūrās oša stumbrā, kur palika trīsēdams un bārstīdams spožas ūdens pilītes.

Kaut kur upes tālumā atskanēja izsmējīgs ūdra rējiens.

Kaķes apmetnis noplīvoja vien, kad tā apsviedās uz riņķi, izrāva šķēpu no koka stumbra un, draudīgi to vicinādama, pieskrēja upes malai.

-   Jā, smejies vien, smejies vesels, bet nerādies man acīs, ja tev dzīvība dārga! Es esmu Carmina, Tūkstošacu pavēlniece. Pirms vēl būšu ķērusies klāt Ķērpjziedu zemei, ikviens, kas sadomās man nepakļauties, vēlēsies, kaut labāk vispār nebūtu dzimis! Vaimanādami jūs mirsiet lēnā nāvē! Redzēsim, kā tad jūs smiesieties!

Tiklīdz Carmina beidza savu runu, Fortunātā, gribēdama pielabināties pavēlniecei ar kādu vārdu, lēca uz priekšu, sākot savu sakāmo:

Lūk, tā runā varenā Carmina, visas Ķērpjziedu zemes pav…

Tajā pašā brīdī Stulmainis kāpās atpakaļ no upes malas un saskrējās ar lapsu. Galvas sāpīgi sasitās. Zebiekste sagrīļojās, paspēra soli atpakaļ un uzkāpa lapsas apmetņa malai. Abi paklupa un nogāzās garšļaukus upmalas dubļos.

Ūdru smiekliem pievienojās vāveru ķiķināšana.

13 NODAĻA

Saule spīdēja augstu virs mežu galiem. Ap puķēm laidelējās jaunās bites, gatavodamās savai pirm? majai vasarai. Pāri citu koku galotnēm lepni slējās cienījama apmēra ozols. Zem tā pavasarīgi zaļās lapotnes un simtgadīgā stumbra slēpās Brokhola, āpšu sentēvu mītne. Ozola sarežģītā, cieši savīto sakņu sistēma veidoja senatnīgi skaistās mītnes griestu sijas, sienu kolonnas, plauktus un dažviet pat grīdas klājumu. Divu sakņu sadurā pie pašas zemes bija durvis. Aiz tām lejup veda garš gaitenis, no kura uz abām pusēm sazarojās istabas Bellas darbistaba, dzīvojamās istabiņas, bērnistaba un neliela dziedinātava. Gaiteņa tālākajā galā

durvis vērās uz galveno zāli. Tā bija plaša, ērti iekārtota telpa ar pavardu, kamīnu, lielu pusdiengaldu un nelielām sēdvietu nišām gar sienām. Arī no galvenās zāles veda vairākas durvis pa kreisi bija saimnieku guļamistaba un pārējās guļamistabas, bet pa labi pieliekamais, virtuves telpas un noliktavas, aiz kurām bija slepenā ala prasmīgi veidota rezerves izeja, kā jau visiem zvēriem.

Brokholu sirmā senatnē izbūvēja āpši. Viņi bija krietni papūlējušies, lai te būtu viss, kas āpšiem mežā vajadzīgs. Pazemes mītne bija veidota ar lielu rūpību un izcilu prasmi. Tur bija gan smalkas sienu lāpas, gan grezniem kokgriezumiem rotātas mēbeles, kas veidotas no tām pašām koka saknēm un lieliski saplūda ar apkārtni. Sienas bija klātas ar dzeltenbrūniem un sarkaniem māliem, kas radīja patīkamu lauku vienkāršības iespaidu. Visās istabās manīja lielus, mīkstus atzveltnes krēslus, kas āpšiem ļoti patīk, pie katra bija arī samtaini ķepu soliņi, uz kuriem daudz labprātāk nekā uz viņiem īpaši gatavotajiem mazajiem pulētas kļavas krēsliņiem sēdēja āpšu mazuļi. Āpšu mītne bija tik liela, ka tur ērti varēja pulcēties visa Pretošanās padome.

Visi mežinieki bija sapulcējušies, lai apsveicinātos ar pelēm, kas ieradušās no Ķīļzemes tas bija iemesls sarīkot mielastu. Pretošanās padomes vadoņi sasēdās galvenajā zālē, mazuļus aizsūtīja uz rotaļistabu, bet peļu saime devās saimniekot uz Bellas daudzkārt apbrīnoto viruivi. Lai gan āpsienes krājumos ēdamā netrūka, viņa vienmēr priecājās par ūdru, vāveru un kurmju sagādātajiem krājumu papildinājumiem. Visi bija ieradušies ar krietnu cienastu. Bellai tikās nogaršot arī citu gatavotos ēdienus, galu galā, cik tad ilgi var gatavot tikai sev pašai.

Gonfs iepazīstināja viņu ar Mārtiņu. Bella sirsnīgi sveicināja pelēnu.

Mārtiņ, sveiks, draudziņ. Mēs par tevi jau dzirdējām no Bena Durstīgā. Izskatās, ka būsi parādījis Kotīras patruļai savu cīņas mākslu, pirms viņiem izdevās tevi sagūstīt. Mēs priecāsimies, ja turpmāk pievienosies mums. Saki, vai tu ieradies no ziemeļzemes?

Mārtiņš pamāja, spiezdams Bellas lielo ķepu. Āpsiene zinīgi pasmaidīja.

-    Ā, tā jau es domāju. Tu jau laikam izaugi, karodams ar lapsām un žurkām. Esmu daudz dzirdējusi par ziemeļu karotājpelēm. Nāc nu, iepazīstināšu tevi ar saviem draugiem no dienvidu puses.

Bella abus pelēnus aizveda uz virtuvi, kur iepazīstināja viņus ar abati Žermēnu, kas izrīkoja saimnieces. Tad Gonfs aizveda Mārtiņu pie Bena un Labules Durstīgajiem.

Abi ezēni bija varen priecīgi redzēt Gonfu atkal sveiku un veselu. Abi sparīgi plikšķināja viņam pa plecu, jo adatu kažociņš ļāva apskaut tikai sugasbrāļus.

Labule priecājās un bārās reizē:

-   Ak tu mīļo stundiņ, lai slavētas peles, tu esi atpakaļ, tu, mazais rakari. Tā lai citreiz vairs šitādā ķezā neiekultos! Mēs ar Benu tā uztraucāmies par tevi, Gonf.

Bens sirsnīgi paijāja Mārtiņa galvu.

-    Klausi, ko Labule saka, Gonf. Tas ir tevis paša labā. Lūk, tev piemērs, mūsu Mārtiņš ļaus sevi sagūstīt tikai tad, kad nekas cits vairs neatliek.

Labule piekrītoši māja ar galvu un centās rādīt bargu ģīmi, bet Gonfs saķēra viņu aiz ķepas un sagrieza riņķī.

Tu esi man kā paša mamma Un mani mīļi audzināji, Es esmu tev kā ežpelēns, Ak, Labulīt, pat nezinu, Kā tavu sirdi daudzināt…

-    Liecies mierā, tu mazais, blēdīgais mēles kulstītāji Labule atgaiņājās, slaucīdama acis vecajā puķainajā priekšautā.

Gonfs aplika ķepu Mārtiņam ap pleciem. Nolūkodamies smaidīgajos pelēnos, Bens skaļi nošņaukājās.

-   Un tomēr nevar nemīlēt to mazo delveri.

-   Mežinieki, lūdzu klusumu! ierunājās Bella. Vai visi apsēdušies? Galds tiks klāts tūlīt pēc apspriedes.

Zāle bija pilna zvēru, tie bija sasēduši kur nu kurais. Kapteinis noplīkšķināja ar asti. Čalas norima, un viņš pamāja Bellai, lai tā turpina.

-    Paldies. Laipni lūgti visi kā viens. Kā redzat, mūsu vidū ir daudz jaunu draugu, arī jau labu slavu iemantojušais Mārtiņš Karotājs. Viņi ar Gonfu nesen ļoti varonīgi un pārdroši izkļuva no Kotīras cietuma pagrabiem.

Galvas pagriezās uz Mārtiņa pusi. Visi atzinīgi māja, sveica viņu un spieda ķepu.

-   Tāpat man ir liels gods iepazīstināt jūs ar pelēm, ko, iespējams, vēl nepazīstat, Bella turpināja. Abate Žermēna un Ķīļzemes klostera brāļi un māsas. Esmu pārliecināta, ka viņai ir kas sakāms.

Tiklīdz sirmā pele piecēlās, atskanēja skaļi aplausi.

-    Es un manas peles vēlamies no visas sirds pateikties par to, ka ļāvāt mums apmesties jūsu skaistajā Ķērpjziedu zemē. Mēs esam miermīlīgu celtnieku un dziednieku cilts, mūsu senās zintis ir pašas dabas mātes gudrība. Esat laipni aicināti pie mums kopā ar savām ģimenēm, vājiniekiem, savainotajiem vai mazajiem bailuļiem. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai palīdzētu. Pretī lūdzam vien jūsu draudzību. Varbūt reiz, kad šī zeme atkal būs brīva no ļaunuma ēnas, mēs varēsim visi kopā uzcelt varenu apmetni, kuras mūros drošību un patvērumu varēs rast ikviens, kas vēlēsies dzīvot mierā un saticībā.

Abate atkal apsēdās, viņas vārdus sveica vispārējas gaviles, daudzas cienījamas un strādīgas ģimenes piedāvāja savu palīdzību. Čalas bija gandrīz norimušas, te iečakstējās kāds vāverēns:

-    Ē, vai es saožu cukurotus kastaņus ar krējumu un medu?

-    Tieši tā, gatavoti pēc senas Ķīļzemes receptes, abate Žermēna atsaucās. Vai runas nu ir galā, Bella?

-   Galā gan, abate. Es neesmu baudījusi Ķījzemes cukurkastaņus veselu mūžību. Visi palieciet savās vietās. Pusdienas ir gatavas.

Te pēkšņi apaļīgs susuris palēcās gaisā un izbailēs iespiedzās:

-   V-vai, grīda kustas!

-    Nebīsties, draudziņ! Kapteinis iesmējās. Gan jau Priekškurmis nāk. Būs saodis gardumus.

Pastiepās vairākas ķepas un draudzīgi nocēla akmens grīdas plātni. Uz brīdi iestājās klusums, zeme viegli sakustējās, un no rakuma parādījās divas varenas priekšķepas ar spēcīgiem racējnagiem. Pēc mirkļa no alas izlīda samtaini melna galva ar sīkām spoži melnām ačtelēm, mitru degungalu un strupu, ūsainu purniņu.

-    Uff, ē, 'brītiņ, draudzenīt, piedo' pa' to tunel'. Bet nu smarž' gan to ēdmaņ' labs.

Kurmis izsprāga no alas kā lielgaballode, aiz viņa parādījās divi duči citu omulīgu kurmju. Tāpat kā vadonis, viņi visi runāja zemnieciski strupajā kurmju mēlē.

-   Hei, sveiks, Bell', vecā strīpain'.

-   0, vai tik es nesaož' kastaņš?

-   jē, es ir baigi izbadēj's, to tunel' rakdams.

-   Ēr, 'brīt, Kaptein. Sveicināt', sveicināt'.

Visiem mežiniekiem patika strādīgie kurmji. Mazuļi smiedamies spiedza, izdzirduši viņu jancīgo runu, bet kurmji runādami smaidītu vēl plašāk, ja vien spēta.

Galdā tika celts ēdiens, ko pavadīja priecīgas apbrīnas izsaucieni. Galu galā kurš gan varētu pretoties tādam kārdinājumam kā karamelizēti kastaņi ar krējumu un medu vai āboliņa un auzu plāceņi karstā jāņogu mērcē, zīļu maize ar seleriju un zāļu sieru un sasmalcinātiem redīsiem vai milzīga krāsnī cepta sēklu un saldo miežu kūka ar piparmētru glazūru, pa virsu uzdzerot oktobra riekstu alu, bumbieru sidru, zemeņu sulu vai svaigu, vēsu pienu.

Mārtiņš, piestūķējis pilnu muti ar kūku un uzdzerdams pienu, murmuļoja:

-    Peļu pasaullt, es būtu labāk kļuvis par pavāru, ne karotāju, būtu es zinājis, ka ēdiens var būt tik garšīgs.

Gonfs plati smaidīja un mēģināja atbildēt, kaut mute bija pilna kastaņu, medus un zemeņu sulas:

-    Mmmf, neunā filnu mufi!

Bella nosēdās līdzās Meprepas biedriem. Ieturēdami maltīti, viņi apspriedās.

-    Man liekas, ka turpmāk mums visiem jāmitinās šeit, Brokholā, vismaz tiem, kas nemāk lēkāt pa kokiem vai peldēt upē. Citādi viņus agri vai vēlu notvers Carminas vīri.

-   Jā, kundz', laba doma, Kapteinis piekrita. Te viņus neviens neuzies; kaķe par Brokholu neko nezina. Bet tas neattiecas uz manu komandu un lēdijas Dzintarastes brigādi. Mēs neesam no tiem, kas metīs plinti krūmos un laidīs ļekas vaļā pie mazākajām briesmām.

-   Neviens nešaubās par jūsu drosmi, Kaptein, abate Žermēna pārtrauca. Bet varbūt tas ir mazliet pārsteidzīgi. Ja visi mežinieki slēpsies šeit, kaķei nekas cits neatliks kā sēdēt un blenzt debesīs. Varbūt labāk atstāt izlūkus un izpētīt, kas šai padomā? Varbūt tad varēsim izstrādāt kādu rīcības plānu. Kā tu domā, Mārtiņ? Tu taču esi daudz pieredzējis karotājs.

Mārtiņš sēdēja un klausījās, tad nokremšļojās un teica:

-    Man šķiet, ka visi jūsu priekšlikumi ir gudri un prātīgi. Izmēģināsim. Bet mieru panākt nav tik vienkārši kā uziet sauju riekstu vai kādu ābolu. Apkārt klejo meža kaķis, un Kotīra nekur nepazudīs, ja aizvērsim ačis. Agrāk vai vēlāk nāksies cīnīties, lai padzītu viņus no mūsu zemes. Tikai tad varēs domāt par būvniecību un mierīgu dzīvi.

Kapteinis un Dzintaraste uzsita viņam pa plecu.

-    Ķersimies klāt visam pēc kārtas, Bella ieteica. Vispirms mums vajadzēs krietnu izlūku, kas varētu izspiegot viņus un piegādāt mums ziņas. Iepazīstot pretinieku, iepazīsim ari tā vājības.

Cenzdamies izskatīties kareivīgi, bet reizē neuzkrītoši, piesoļoja Fērdijs un Robainis.

-    Mēs dzirdējām, ka jūs meklējat divus labus spiegus, Bellas kundz'.

Pirms kāds paguva iesmieties, piesteidzās Kapteinis un sāka šos pētīt no visām pusēm. Abi sastinga miera stājā, zinādami, ka viņš ir prasmīgs komandieris. Kapteinis šos noskatīja no galvas līdz kājām

-     0, jā, es atceros jūs, puiši, divi visniknākie kareivji, kas jebkad stāvējuši sardzē pie ežu mītnes. Dzirdēju runājam, ka zebiekstes un seski trīc pie visām miesām, kad iedomājās, ka jūs varētu uzbrukt Kotīrai. Vai ņemsim šos par spiegiem, lēdija Dzintaraste?

Vāvere nopietni palūkojās un nogrozīja galvu.

-    Nē, spiegošana šiem diviem pieredzējušiem sargsuņiem būs pārāk garlaicīga nodarbe. Man šķiet, par nopelniem ežu mītnes sargāšanā varam paaugstināt viņus amatā par Brokholas zemessardzes komandieriem.

Jaunuļi no lepnuma vai plīsa. Abi ezēni metās prom, lai ķertos pie jauno amata zīmju darināšanas.

Gonfam iešāvās prātā kāda doma.

-   Labākais spiegs, ko pazīstu, ir Krekšķis.

Atskanēja iebildumi.

-   Krekšķis nav viens no mums.

-   Jā, viņš ir putns.

-   Viņš par to gribēs kādu samaksu.

-    Es nu gan neuzticētos sarkankrūtītim.

-   Kāpēc gan tas nevarētu būt kāds no mums?

Bella ar ķepu plīkšķināja pa savu krēslu, līdz sacēlās pamatīgs putekļu mākonis un kņada norima.

-     Gonfam taisnība. Neviens nevar piekļūt Kotīrai tuvāk kā Krekšķis. Ja viņš gribēs samaksu, lai iet, maksāsim. Man šķiet, ka tā ir laba doma.

-    Jārr, lai ar' putns, mēs ir sak', lai Krekš tais' to spiegošan'. Nebūs pašiem jādar'. Mumsīm jau ar' nav spārn', ko lidot.

Priekškurmja teiktais nebija apstrīdams. Gaisā paslējās ķepu mežs, un visi vienbalsīgi izlēma, ka tas būs Krekšķis.

Bens Durstīgais teica galavārdu. Tā kā viņš bija viens no pēdējiem, kas pameta Kotīras apkārtni, visi klausījās ļoti uzmanīgi.

-    Es par karošan' un spiegošan' neko vis daudz nezinu, bet man tik un tā šķiet, ka tā ir laba doma. Vienu gan es zinu droši, mēs ar sievu un mazajiem neiesim atpakaļ vergot tai meža kaķei un viņas armijai. Tad jau labāk mirt nekā to atkal darīt. Bet mums vajadzētu klausīt, ko saka dārgā abate. Nestrēbsim karstu karš nozīmē iet nāvē. Ja līdz tam nonāks, tad lai tā būtu, bet pirms tam domāsim ar galvu, domāsim par drošību. Tas nozīmē rūpēties par mūsu pašu un ģimeņu drošību. Es gribu redzēt savus mazuļus izaugam un rūpējamies par savu saimniecību, nevis kareivjus, kas nāk un saka, ka mūsu zeme pieder viņiem, un paņem nodevās vairāk nekā pusi no tā, kas mums ir. Tas nav ne labi, ne pareizi. Tomēr laiks strādā mūsu labā. Skaidrs, ka Kotīras pieliekamie kambari kļūst arvien tukšāki, kopš mēs visi devāmies prom. Ha, tā kaķe ar saviem kareivjiem var vazāties apkārt visu vasaru, bet nav jau neviena, kam pavēlēt, turklāt viņi nav nekādi zemnieki, tas nu i' skaidrs. Viņi iznīks no bada, ja nebūs neviena, kas strādā.

14 NODAĻA

Kotīras kareivji bija sastājušies slēgtās ierindās saules nokarsētajā armijas mācību laukumā. Ikviens stāvēja parādes stājā, bruņojies līdz zobiem ar visiem iespējamiem ieročiem smagiem šķēpiem, vairogiem un akmeņu pilnām somām uz muguras.

Melnzobis nolaizīja sviedru pilīti, kas tecēja viņam gar lūpām, un čukstus vaicāja Šķeltnāsim:

Klau, ko šitas viss nozīmē? Kauju zaudēja Drūmiķis, ne mēs. Man jau gan liekas, ka mēs turējāmies tīri braši pret tiem upes kulstītājiem un koku lēkātajām.

Šķeltnāsis samiedza aci, vairīdamies no kādas uzmācīgas mušas.

-    Tur tev, Melni, taisnība. Dažreiz man šķiet, ka labāk būtu mest pie malas visu šito Kotīras armijas būšanu.

Nākamajā rindā viņiem aiz muguras Stulmainis nespēja savaldīties un ieķiķinājās:

-   Hi, hī, nu, pamēģini vien, sermuli. Kur tad tu viens pats iesi, ko? Noķers viņa tevi un atvilks ar varu atpakaļ, un vēl citiem par biedinājumu kļūsi.

Skretulis ierindā aiz Stulmaiņa piekrita:

-   Jā gan, tur tev taisnība, Stulmaini, bet reti kurš laistu garām iespēju izsprukt no šejienes un sākt jaunu dzīvi kaut kur citur. Varbūt kādreiz mēs varētu izveidot nelielu grupu un to pamēģināt.

Melnzobis šaubījās:

-   Tu domā? Lūk, ko es tev teikšu, Skretul. Tas nu būtu vēl sliktāk nekā doties prom vienam pašam, tas jau būtu dumpis vai bēgšana grupā un jūs jau varat iedomāties, kā Carmina šo nelielo grupiņu sodītu.

Skretulis to zināja pat pārāk labi ar nāvi!

Melnzobis neskanīgi iesmējās.

-    Pilnīgi pareizi. Būsi beigtāks par beigtu. Ha, un tu vēlēsies, kaut tā būtu, kad viņa pie tevis ķersies, vecais.

Klumpis pilnā balsī noaurojās pa visu mācību laukumu.

-   Klusumu ierindās! Jūs tur, aizmugurē, mutes ciet!

-   Ai, apklusti, smurguli, Skretulis zem deguna nomurmināja. Tu pat nebiji tuvu mežam, kad mums vajadzēja cīnīties.

-    Nebija gan, viņš savā naktskreklā šņāca kā sprādzis suns, Šķeltnāsis ieķiķinājās.

-   Vairāk neatkārtošu klusumu ierindā, es teicu!

No aizmugurējāiii rindām atskanēja neapmierināta balss:

-    Šķiet, mēs te stāvam jau gandrīz divas stundas. Kāpēc? Es nesaprotu!

Pirms Klumpis paspēja kādu apklusināt, pievienojās ari citi neapmierinātie:

-    jā, un kāpēc pilnā karatērpā un ar akmeņu somām plecos? Taisās izcepināt mūs dzīvus, vai?

-   Nav ne jausmas, ja tu man to prasi. Es esmu tikai noliktavas sargs.

Carmina klusi izslīdēja pa parādes durvīm saules pielietajā pagalmā. Acumirklī iestājās nāves klusums

Kaķe pamāja Klumpim.

Sardzes komandieris pārkarsušajiem kareivjiem nikni uzsauca:

-   Pavēlnieci sveikt! Pēc tam divpadsmit apli ap laukumu skriešus. Marš!

Seski, sermuļi un zebiekstes vienā balsī noaurojās:

-   Carmina, Ķērpjziedu meža pavēlniece!

-   Naidnieku kāvēja!

-   Visas pasaules iekarotāja!

-   Kotīras valdniece!

-   Lorda Zaļača meita!

Izbļāvušies, kā nākas, viņi sāka skriet raitā riksī apkārt mācību laukumam, ķepās grauzās grants, muskuļi aiz piepūles sāpēja zem smagajām nastām un neērtajiem ieročiem.

Carmina bezkaislīgi viņus vēroja un piebilda Oškājim:

-   He, lorda Zaļača meita! Kurš teica, ka tam jāpaliek manā titulu sarakstā?

Viņai aiz muguras Oškājis palūkojās uz Fortunātu, lapsa paraustīja plecus.

Meža kaķe Carmina stingi lūkojās uz priekšu, kamēr viņas kareivji klumburēja otro apli.

-    Nu, es joprojām gaidu atbildi. Kurš teica, ka maniem kareivjiem jāskandē mana mirušā tēva, nevis mans vārds? Vai es nespēju viena valdīt pār Kotīru?

Fortunāta pasteidzās atbildēt pirmā.

-    Nav bijis spējīgākas valdnieces par jums, milēdij. Dodu savu dziednieces godavārdu, tā nebiju es, kas kārtoja jūsu titulu sarakstu.

Carmina domīgi berzēja savainoto ķepu. Viņai aiz muguras bija dzirdams, kā Oškājis tramīgi švīkā pa zemi savu koka kāju.

-   Un kas tev par to sakāms, cauna?

-   Jūsu augstība, es domāju, ka…

Carminas ņurdiens noslāpēja Oškāja bailīgo murmināšanu.

-   Domāji? Kas tev deva atjauju domāt?! Tūlīt pat laukuma vidū!

Nelaimīgais Oškājis izkliboja priekšā, labi zinādams, ka lūgties

vai strīdēties nav jēgas.

Carmina pavēlēja maršētajiem nākamajā aplī apstāties. Tie sastinga tieši caunas priekšā. Kaķe uzkliedza Klumpim.

-   Oškāji, armijas priekšā! Pirmās rindas, pavērst durkļus pret to caunu. Jūs visi iegaumējiet mani vairs nesauc par lorda Zaļača meitu. Šis tituls ir miris. Tā vietā būs Carmina Brīnišķā!

Pēc Klumpja mājiena armija sāka skaļi skandēt:

-   Carmina Brīnišķā!

Oškājis tramīgi palūkojās apkārt. Viņš stāvēja viens pats mirdzošu šķēpu rindas priekšā. Oškājis satvēra apmetņa malu, labi apzinādamies nežēlīgo pavēli, kas neizbēgami sekos.

-   Skriešus marš!

Fortunāta pakāpās malā, zinādama, ka viens neuzmanīgs vārds un viņa būs blakus nelaimīgajai caunai.

Oškājis centās nedomāt. Klupdams, krizdams viņš izmisīgi steberēja uz priekšu, vairīdamies no nāvējošajiem šķēpiem. Velti viņš centās atrauties no kareivjiem, kas nepielūdzami skrēja uz priekšu cauna saprata, ka tik'tikko spēj noturēt jau to pašu nelielo atstatumu, kas starp viņiem bija.

Carmina ļauni iesmējās un iebikstīja Fortunātai ribās.

-    He, klumpaču klap, ko, lapsa? Kā tev šķiet, cik ilgi šis tā izturēs?

-   Nedomāju, ka ilgi, milēdij, ne šādā solī. Paskatieties, kā viņš nopūlas turēties tiem durkļiem pa priekšu. Oškājis varbūt nav īpaši gudrs, bet vismaz paklausīgs un uzticams.

Carmina saīga viss prieks bija sabojāts.

-    Hmm, laikam jau tev taisnība. Saki, lai Klumpis pavēl apstāties.

Fortunāta pamāja lēnīgajam zebiekšu komandierim. Klumpis pavēlēja kareivjiem stāt tieši tajā mirklī, kad Oškājis nokrita ar purnu smiltīs, nespēdams vairs pavilkt izmocīto ķermeni tālāk ne soli. Viņš elsoja un cīnījās pēc elpas.

Carmina apņēmīgi izsoļoja armijas priekšā, nepievērsdama ne mazāko uzmanību Oškājim, kas ar lielām pūlēm vilkās paglābties priekšnama vēsajās sienās. Pavēlniece meža kaķe raudzījās uz saviem padotajiem, kuri stāvēja pagalma putekļos un aizgūtnēm elsoja tā, ka krūtis cilājās.

-   Paskatieties uz sevi jūs esat kļuvuši resni un kūtri, gliemeži, tārpi jūs tādi! No šodienas viss būs citādi. Ticiet man vai arī mirsiet! Peles, divi muļķīgi pelēni, ņem un izbēg no mana cietuma! Kopā ar to meža salašņu saujiņu viņi jūs padarījuši par apsmieklu.

Klausoties Carminas niknuma un dusmu uzplūdā, kareivji sāka ar ķepām tramīgi švīkāt zemi.

-    Es atriebšos par manas augstības goda aizskaršanu! Ķērpjziedu zeme mirks to nepaklausīgo asinīs, kuri uzdrošināsies man pretoties vienalga, meža zvērs vai Kotīras kareivis!

Fortunāta iekšēji notrīcēja, redzēdama Carminas acīs degam neprāta liesmu un dzirdēdama viņas balsi, kas dārdēja saules apspīdētajā klusumā.

-   Klumpi, Oškāji, Fortunāta, sadaliet armiju četrās daļās. Ņemiet katrs pa grupai. Es ar pārējiem palikšu sargāt Kotīru. Dodieties mežā un izķeriet visus mežiniekus līdz pēdējam. Saņemiet viņus gūstā. Tos, kas pretojas, nogaliniet. Kotīra atkal kļūs stipra un varena, kad būs ieslodzīti visi, kas tai kalpos. Mēs viņus paverdzināsim. Līdzenumi uz rietumiem tiks iekopti un apstrādāti. Mans tēvs pret viņiem izturējās pārāk maigi. Viņi izmantoja mana tēva labo sirdi, kas ļāva tiem mitināties ārpus Kotīras mūriem. Lūk, kas pamudināja viņus doties prom pārāk daudz brīvības. Nu ko, kā es jums visiem tagad saku, vairs nekādas apmetnes. Šoreiz viņi mitināsies cietumā katram sava celle, sodi lūk, kas viņus šeit sagaida. Mazuļus turēsim gūstā. Un, lai nebūtu nekādas sacelšanās, viņi man vergos no rīta gaismas līdz vēlai naktij vai arī viņu ģimenes mirs badu. Tagad ejiet un iegaumējiet labi šoreiz nekādas izgāšanās.

Soļiem dimdot un ieročiem žvadzot, pilnā kaujas gatavībā tērptie un bruņotie kareivji steidzīgi pārgrupējās. Vieni soļoja, citi griezās apkārt, pa vidu visam tika izkliegtas pavēles. Pēc mirkļa Carmina attapās stāvam tukšajā laukumā viena pati un nolūkojamies uz zemē pamestu vientulīgu šķēpu.

Lai kurš to nometis, viņš nebūtu tik drosmīgs, lai tagad nāktu tam pakaļ. Carmina pieliecās un pacēla ieroci, kaut kas nošalca viņai tieši pāri galvai.

Argulors!

Lai gan kaķe bija liela un spēcīga, ērgli izaicināt viņai negribējās. Izmantodama šķēpa galu gluži kā kārti, ar veiklu atspērienu viņa ielēca pa lejasstāva logu. Pametusi acis pa to, viņa redzēja Arguloru laižamies prom uz savu mītni koka zarā bultai neaizsniegt.

Valdniece meža kaķe priecājās, ka neviens nebija redzējis viņas bēgšanu.

15 NODAĻA

Sarkankrūtītis Krekšķis nolūkojās, kā dienvidu virzienā soļo neliela meža iemītnieku grupiņa. Nebija šaubu, ka tie dodas pie viņa. Līdzi viņiem bija ēdamais. Ja tie nenāktu pie viņa, kādas tad viņiem tiesības klaiņāt pa Ķērpjziedu mežu ar karamelizētu kastaņu pilniem maisiem?

Krekšķis atšķīrās no citiem putniem. Sava mazā, apaļā vēderiņa dēļ viņš bija pārvarējis visdažādākos šķēršļus. Alkatība dzina viņu pārdot savu ziņu pienesēja māku citiem, bet gudra alkatība. Kotīrai viņš nekad nepārdotos, jo viņš tik tikko bija izsprucis no zebiekstes nagiem, un nevienu reizi vien.

Mežinieki izmantoja Krekšķa prasmes, kad vien ievajadzējās, dažreiz vajadzēja atrast noklīdušu mazuli, nereti uzzināt, kas notiek citās meža daļās. Tomēr tik lēti uzpērkams viņš vis nebija.' Apaļīgajam sarkankrūtītim ļoti garšoja karamelizēti kastaņi teju vai vairāk par visu pasaulē.

Viņš palūkojās lejā uz nācējiem Mārtiņš, lēdija Dzintaraste un jauna Ķīļzemes pelīte, vārdā Kolumbīne, soļoja pa priekšu, Gonfs un kurmis Billems gāja nopakaļus un stiepa nelielus mizas auduma maišeļus ar kastaņiem. Krekšķis nespēja novērst spožās acis no maisa, ko Gonfs rotaļīgi svaidīja no ķepas ķepā.

-   Ha, cukuroti kastaņi, padomā tik, Biliem. Kāda jēga atdot tos Krekšķim par to, ka viņš tur kādu nieku paokšķerēs. Varu derēt, ka mēs mierīgi varētu šito norīt paši un izokšķerēt šiem, ko tik vien vajag.

Uzticamais kurmis pārķēra Gonfa gaisā pasviesto maisu. Viņš sarauca samtaino purniņu smieklu krunkās.

-   Ho, ho, horrr! Pareiz darīj', ka šie sūtīj' mani līdz', lai manēj's tevi pieskat', šitais blēdis, Gonfa jaunskungs. Nebāz savs ķep's pie tie kastaņriekst', vai mans nosūdzēs Bellkundzei.

Gonfs tēlotās šausmās pasita gaisā ķepas un aizvicoja uz priekšu pie Mārtiņa, lai skaļi pasūdzētos.

-    Tas Billems nu gan ir viens! Iedomājies, neuzticēties vecajam godavīram Gonfam man, kuram nācās doties līdzi tikai tāpēc, lai pieskatītu alkatīgos kurmjus. Varu derēt, ka beigu beigās es vēl dabūšu galu, mēģinot nosargāt šitos kastaņus. Mūsdienās godīgam zaglim vairs nav kur kāju spert.

Mārtiņš ar acu kaktiņu vēroja Kolumbīni un klusu ieķiķinājās. Mazā, glītā laukpelīte aizrautīgi smējās par Gonfa šķelmīgi šarmantajām izdarībām. Mārtiņš viņu vēl uzkurināja, iemezdams pa vidu kādu vārdu par savu draugu.

-   Uzmanies ar to puisi, Kolumbīn. Tas tev nav nekāds Ķlļzemes ordeņa mūks. Ja tu viņu neuzmanīsi, nozags tev ūsas no degunpriekšas, ka i nemanīsi.

Kolumbīne izbrīnā plaši iepleta acis.

-   No tiesas?

Gonfs pamirkšķināja Mārtiņam. Pēkšņi viņš metās riteniski, nogrieza Kolumbīnei ceļu un aizbrāzās garām gar pašu purniņu. Izbīlī viņa iespiedzās un pasvieda gaisā ķepas. Mārtiņš nopietni nogrozīja galvu.

-    Redzi, ne velti viņu sauc par pelēnu Gonfu Zagļu princi. Vai pārskaitīji savas ūsas?

Kolumbīne ķēra ar ķepu pie ūsām, bet tad smiedamās nolaida to.

-   Nu vai ziniet, jūs abi!

Gonfs palocījās un parādīja divus smalkus matiņus.

-   Un kā tu domā, kas ir tas, ak, viedā daiļava?

Kolumbīne palika vaļā muti.

-   Bet es neko nejutu!

Billems bija viņus panācis. Viņš ķiķināja un berzēja purnu.

-    Man domāt gan, ka nejuti, jaunkundz. Tās ir Gonfa paša ūsas. Tā ka to tu nemaz ar' nevarēj' just.

Lēdija Dzintaraste norādīja uz sen nokaltušu, efejām apaugušu gobu. Viņa brīdinoši pacēla ķepu pie lūpām.

-    Kuš! Te ir Krekšķa mītne. Neaizbaidiet viņu. Gonf, runā tu.

Gonfs pabungoja pa gobas stumbru, kur augšā nolauzta zara

vietā rēgojās dobums, un uzsauca:

-     Ē, Krekšķi, nāc ārā, veco zēn, sarkankrūti. Tas esmu es, Gonfs.

Atbildes nebija, Gonfs mēģināja vēlreiz.

-     Ē-ei, draudziņ! Mēs zinām, ka tu tur esi. Kas ir? Vai tad negribi nopelnīt kādu cukurotu kastani?

Billems pavēra vienu maisu un izvilka lielu kastani.

-    Hmm, varbū' tev i' taisnīb', Gonfij. Mēs varēt' apēst tos kastaņ's un paveikt darbiņu paši.

Kurmis iestūķēja tumšo, cukuroto kastani mutē, aplaizīja saldās ķepas un ar aizgrābtības izteiksmi apaļajā purniņā kustināja muti.

-   Umff, grrr, oooo, mmmmm, ņam, ņam!

Kolumbīnei par pārsteigumu arī Gonfs darīja tāpat, precīzi atdarinādams kurmja runasveidu un žestus.

-   Err, ooo, mmmmm, Biliem, šamēj' kastaņ' ir pa pirrmo. Ooo, ņam, ņam, nu no ties'!

Katrs bija apēduši pa kastanim, kad tuvējā pīlādža zarā atskanēja satraukta krekšķēšana:

-   E, khe, kliem, hemm!

Krekšķis svarīgi izrieza krūtis, ar knābi kārtodams spalvas, lai izskatītos vēl cienīgāks. Sakļāvis spārnus uz muguras, viņš lietišķi nosoļoja pa zaru šurpu turpu. Pieklājības pēc viņš vēlreiz nokremšļojās un tad ierunājās:

-    Hhe, khemm.'ttvainojiet. Ļaujiet man brīdināt, pirms jūs turpināt: ja kāds ēdīs vēl kādu kastani, es to uzskatīšu par apvainojumu, un tad, protams, jums nāksies ar saviem darījumiem doties citur, khemm.

-     Lūdzu, apsveriet, ko teikšu, pirms sniedzat man atbildi, Mārtiņš tikpat smalkā tonī atbildēja. Esmu pilnvarots izteikt jums piedāvājumu. Mūsu nosacījumi ir šādi jūs, Krekšķa kungs, būtu mūsu spiegs Kotīrā un izokšķerētu, kādus plānus Carmina perina pret Ķērpjziedu meža iemītniekiem. Meprepa vēlas zināt visus sīkumus par iespējamiem uzbrukumiem vai izrēķināšanos ar mūsu meža iemītniekiem. Par to pretī dosim divus maisus karamelizētu kastaņu tagad un vēl divus pēc tam, kad saņemsim vajadzīgās ziņas. Vai esam vienojušies?

Krekšķis piešķieba galvu. Spožās ačteles vēroja Gonfu, kas ar mēli laizīja no ūsām aizķērušos kastaņa krikumiņus. Sarkankrūtītis nepārliecināti iekrekšķējās.

Kolumbīne bija pareizi novērtējusi situāciju. Viņa ierunājās draudzīgākā tonī:

-    Protams, visi kastaņi tiks rūpīgi pārskaitīti, Krekšķa kungs. Maisi tiks kārtīgi piepildīti. Es pati pārliecināšos, lai tiktu pielikti vēl četri kastaņi kā atlīdzinājums par tiem diviem, kas tika šeit apēsti, un vēl četri kā pierādījums, ka mēs pilnībā paļaujamies uz jūsu izdaudzinātajām spējām.

Krekšķis pamīņājās uz zara un ieurbās Kolumbīne ar zobgalīgu skatienu.

-     Ā, khe, khemm, tu esi tā Kolumbīne no Ķīļzemes. Esmu gatavs sadarboties ar tevi, khmmm, 'ttvainošanu. Pārējie šajā darījumā ir lieki.

Lēdija Dzintaraste atviegloti nopūtās. Krekšķis varēja būt neiedomājami uzpūtīgs un stūrgalvīgs; jāpateicas Kolumbīnei par attapību un uzņēmību.

Sarkankrūtītis nolaidās lejā un cienīgi paklanījās Ķīļzemes pelei.

-    Akhekhmm! Ir gan vēl kāds sīkums, kas varētu maksāt vēl kādu pārīti kastaņu…

Billems iebikstīja Gonfam.

-   Nu, kā tat, ka tā varrēt' būt, kā nu ne, he, herr.

Krekšķis nelikās ne zinis par kurmi.

-    Khrrkhemm, jā, ir tāda lieta par ērgli Arguloru. Khm, nu, kā jūs jau zināt, viņš ir atgriezies Kotīras apkaimē. Tas rada zināmu, khmm, risku manā spiegošanas pasākumā.

Kolumbīne piekrītoši pamāja.

-   Tā ir gan, Krekšķa kungs. Es to pilnībā atzīstu. Ja nu jums uzbruktu vai jūs jebkādā veidā savainotu lieli putni, mēs apņemtos maksāt divtik. Vai mēs esam vienojušies par darījumu, Krekšķa kungs?

Par tik dāsnu piedāvājumu Krekšķis bija teju vai augšpēdus. Viņš pastiepa Kolumbīnei kāju.

-   Ē, khem, esam vienojušies, Kolumbīnes jaunkundz. Nu, tas ir tiešām labs darījums!

Sarkankrūtīša kāja iegula peles ķepā. Lēdija Dzintaraste iestarpināja sīkākas ziņas par veicamo uzdevumu, Gonfs meistarīgi uzsvieda Krekšķa gobā abus kastaņu maišeļus, visi atsveicinājās un devās prom. Paspērusi pāris soļu krūmājā, lēdija Dzintaraste pielika ķepu pie lūpām:

-   Kuš! Dzirdat?

Klusiņām viņi centās apspiest spurcienus, saklausīdami trokšņus no Krekšķa mītnes puses. Sarkankrūtītis stūķēja guzā saņemto maksu, aiz prieka satraukti krekšķēdams un pilnu knābi krakšķinādams cukurotos kastaņus.

-   Klimkruikškhemkrikškrakšmmmmkhmmkraukš!

Mārtiņš locījās, vēderu saķēris, no slāpētajiem smiekliem pār

vaigiem ripoja asaras.

-    Ha, ha, ha, ak vai, paklausieties tikai! Šitais mazais rīma! Kolumbīn, kur tev bija prāts piedāvāt šim divtik lielu maksu?

Kolumbīne no smiekliem tik tikko spēja turēties kājās un atbalstījās pret koku.

-    Nu, es, ai, hi, hī, hīīīī, būtu es šito zinājusi, būtu viņam desmitkārtīgu samaksu piedāvājusi, ha, ha, ha. Iedomājies, sarkankrūtītis nāk pieprasīt solīto maksu pēc klinšu ērgļa uzbrukuma, ha, ha, hi, hi, hīīī. Uz Argulora knābja no viņa pat traips pāri nepaliktu. Tas ērglis Krekšķi noritu vienā paņēmienā ar pusknābi, ha, ha, ha!

Cannina stāvēja pie restotā loga, kas bija pilnībā redzams no zara, kurā tupēja Argulors.

-    Es esmu šeit, tu lielais, aklais spārnutārps! viņa uzsauca.

Argulors uzķērās viltībai; mežonīgais senču instinkts neļāva

rīkoties citādi. Ar asinis stindzinošu ķērcienu ērglis pacēlās no zara un kā milzīga, spārnota raķete metās uz nekauņas pusi.

Carmina lēkāja uzvaras priekā un skaļi smējās, kad pusaklais ērglis triecās pret restoto logu.

-     Ha, ha, tu vecais, lempīgais spalvu maiss! Miegainā sētas vista!

Argulors neveikli grozījās uz šaurās loga dzegas, cenzdamies izplest spārnus lidojumam, lai atgūtu cieņas paliekas. Milzu ērglis noslīdēja no palodzes un noplanēja lejā pagalmā. Tur viņam nācās šā tā neveikli ieskrieties, lai atkal paceltos spārnos.

Carmina skaļi iemurrājās un ielaida nagus paklājā, savilka un atlaida tos, ar baudu iztēlodamās, kā viņas aso nagu tvēriens duras bezpalīdzīgo meža gūstekņu ādā. Pēkšņi viņa apsviedās riņķī, pamezdama paklājiņu augstu gaisā. Lēcienā viņa to saplosīja ar mežonīgu spēku. Pa istabu pajuka sadīrātā paklāja driskas, kaķe tik koda un plēsa. Saules staros kopā ar zeltainiem putekļiem jaucās un uz grīdas krita auduma paliekas diegi un pūkas.

Līksmās gaidās lielā kaķe nerimtīgi soļoja šurpu turpu. Jo drīz jau viņai par prieku tiks atvests savažotu, žēlabaini pinkšķošu mežinieku bars.

Viņa priecāsies gan un kā vēl priecāsies! Ar dažiem viņa tiks galā pati personīgi; ūdri, jā, tos viņa iespundēs pazemē, Drūmiķa ezerā, redzēs, kā šie plunčāsies sasieti un ar akmeņiem kaklā zinās, kā uzvesties. Bija vēl pāris vāveru, tām būs laba mācība palēkāt no Kotīras cietokšņa robotajiem jumtiem. Attiecībā uz pārējiem nu, smaga darba un cietuma pagrabu plašumu pietiks visiem.

Carmina palēcieniem devās lejā pa cietokšņa kāpnēm un drūmi mitrajiem gaiteņiem uz cietuma pagrabiem, kur saules gaisma iespīdēja reti. Divi sardzes sermup steidzīgi ieņēma miera stāju, bet viņu pavēlniece aizsteidzās garām, pagrūzdama abus malā.

Pierausies kājās no duļķaina ūdens peļķes, viens no sermuļiem ' berzēja pret sienu sadauzīto pieri.

-   Augstais ilkni! Kas tad tai šoreiz lēcies?

Viņa biedrs piesardzīgi taustīja sāpīgi nobrāzto degungalu.

-   Ha, es par to zinu tikpat daudz, cik tu. Tomēr vienu gan zinu droši viņa te lejā nenāk rūpēs par mūsu veselību. Labāk sliesimies vien kājās, pirms viņa nāk atpakaļ.

Carmina skraidīja no vienas celles pie otras un, lūkodamās caur restotajiem lodziņiem nemīlīgajās telpās, skaļi murmināja:

-   Jā, lieliski, ideāli. Šeit viņi ātri iemācīsies paklausību. Vīri vienā kamerā, sievas otrā un mazup atsevišķi, kur vecāki var viņus dzirdēt, bet redzēt ne. Ha, ha, tas man jāatceras lai dzird, bet ne redz. Ē, kas tad te mums viens pats tumsā mīt?!

Džindživera izdēdējušais ķermenis jau atgādināja ģindeni. Reiz spīdīgā spalva bija noplukuši un pelēksirma, viss viņa izskats pauda vārgumu un iznīcību, izņemot acis. To skatiens ieurbās Carminā ar tādu degošu kvēli, ka viņai nācās novērsties.

-   Paskat, paskat tik, mans brālītis, es jau domāju, ka būsi izlaidis garu šajā neveselīgajā vietā tumsā, aukstumā, mitrumā un pusbadā. Bet neraizējies, es tev atradīšu vēl tumšāku celli vēl dziļākā pagrabā, kad vajadzēs dot vietu jauniem iemītniekiem, kā iecerēts. Kā tev tas patīk, ko?

Džindživers stāvēja, sažņaudzis restes, un skatījās uz savu māsu.

Carmina tramīgi sarāvās. Līksmais noskaņojums strauji zuda, viņa kļuva viegli aizkaitināma.

-   Nebaidies, mans klusējošais Iūrētāj. Drīz to visu nokārtosim citādi. Ar zobenu, piemēram. Vai šķēpu naktsvidū, lai dziļāks miegs.

Džindživera acis zvēroja, raugoties Carminā, kad viņš aizkapa balsī nosēca:

-   Slepkava!

Carmina aprāvās un skriešus metās prom, Džindživera balss gluži kā šķēps triecās viņai mugurā:

-   Slepkava! Tu nogalināji mūsu tēvu! Slepkava! Slepkava!

Kad bēgošās Carminas soju dipoņa bija noklususi tālumā,

Džindživers palaida vaļā restes un sabruka uz grīdas, no viņa drudžaini satrauktajām acīm plūda karstas asaras.

Pēc ilgā un grūtā pārgājiena cauri Ķērpjziedu mežam pie Krekšķa draugi bija gatavi ieturēt maltīti. Nu, kad visi mežinieki bija apmetušies Brokholā, ēdienreizes bija nebeidzamas dzīres tik daudz un dažādu ēdienu tika celts galdā. Galda vidū gozējās ziedu pušķis par zīmi pavasara kopsapulcei, kas sasaukta, lai pretotos Kotīras valdīšanai.

Gonfs manīja, ka Kolumbīne viņu vēro. Bella bija devusi atļauju mazajam zaglēnam nodziedāt galda lūgsnu, tāpēc viņš braši piecēlās un skaļi nodeklamēja:

Vāver's, ūdri, eži, peles, Kurmji samta vilnu, Visi kopā sasēduši Ap šo galdu pilno. Baudīsim mēs dāsnās veltes, Bet, pirms ķeramies tām klāt, Atcerieties, dārgie draugi, Pavasari tencināt.

Mežinieki sāka dalīt edienu. Gonfs apsēdas vieta un bez kadas kautrēšanās pamirkšķināja Kolumbīnei.

-   Bija labi, vai ne? Tā ir sena lūgsna, ko dzied jau gadu gadiem. Es to tikko sacerēju šodienai par godu.

Gonfs jutās tik apmierināts ar sevi, ka Kolumbīne nespēja nepasmaidīt līdz ar viņu par tik nedzirdētu paziņojumu.

Mārtiņš bija sēdējis pie visādiem galdiem gan pie zemnieku mielasta, gan viesu nama galda, gan nereti pie kāda plakana akmens, ko varēja izmantot par galdu. Nu viņš sēdēja, atgāzies krēslā, un apbrīnā noraudzījās uz klāto galdu viņa priekšā. Ūdru iecienītā vilkvālīšu un ūdensgarneļu zupa, liela krūka ar Kapteiņa izdaudzināto karsto sakņu punšu, lazdu riekstu trifeles, kazeņu un ābolu grūdenis, grauzdēti saldie kastaņi, bumbieri medus un karameļu glazūrā un kļavu sīrups, ko kopīgi bija gatavojuši eži un vāveres. Ķērpjziedu un Ķīļzemes peles pa visām bija sagādājušas daudz dažādu augļu un ogu pīrāgu, magoņkūkas un kartupeļu plāceņus, un vēl krūku oktobra riekstu alus. Tomēr viskrāšņākais, kas tika celts galdā, bija milzīgs rāceņu, kartupeļu, biešu un pupiņu sacepums ar pikanto tomātu mērci, ko pagatavojis Priekškurmis ar pārējiem biedriem. Būdams krietns izēdājs, Mārtiņš vislabprātāk paliktu pie sacepuma, bet Gonfs mudināja viņu un Kolumbīni pamēģināt pa druskai no visa.

-    Nu, draudziņ, kā iet pie sirds oktobra alus? Kolumbīne, pagaršo karsto sakņu punšu. Kā garšo magoņkūka? Klau, nogaršojiet šito. Droši, droši, re, kur labs gabaliņš!

-    Klau, Mārtiņ, kā tev šķiet, vai tu dabūsi labāko no šiem te cukurbumbieriem? Droši ķeries klāt, stūķē tik vēderā, ha, ha, ha.

-   Liec nost to karsto sakņu punšu, Kolumbln. Tev jau vaigi deg kā ugunīs. Pagaršo labāk šo kļavu sīrupa dzērienu.

Fērdijs un Robainis sēdēja netālu un apbrīnoja savus varoņus Mārtiņu un Gonfu.

-    Zini, Robaini, ja kādreiz uziešu salauztu zobenu, es arī to nēsāšu pakārtu kaklā kā Mārtiņš Karotājs.

-   Ha, padomā tik, šie gribēja ieslodzīt Gonfu Kotīras pagrabos! Varu saderēt, ka viņš ar sasietām ķepām varētu nākt un iet, kā pašam patīk. Zini, man liekas, ka esmu mazliet līdzīgs Gonfam.

-   Protams, esi. Un es esmu kā Mārtiņš tāds kluss un ļoti drosmīgs nu, vai arī būšu, kad izaugšu. Pagaidi, pats redzēsi.

-   Klau, draudziņ, nu jau būs gana ēsts. Kā būtu, ja mēs abi divi dotos iekarot Kotīru, pirms mūs aizdzen gulēt? Mēs varam nozust pavisam klusītēm.

Dzīru murdoņā un čalā neviens nepamanīja, ka divi ežuļi devušies prom.

T

16 NODAĻA

Debesīs virs Ķērpjziedu meža maigi zaļajām lapotnēm spīdēja mēness sirpis un rāmi lēja savu gaismu siltajā pavasara naktī. Nepievērsdama ne mazāko uzmanību tumši zaļajai zālei zem kājām, kurā šur tur vīdēja pulkstenīšu un narcišu puduri, Fortunāta pēkšņi apstājās kā iemīta un brīdinoši pacēla gaisā ķepu. Acumirklī viņai virsū uzskrēja abas zebiekstes Stulmainis un Skretulis, kas nebija paguvuši tik strauji apstāties. Arī pārējie seski un zebiekstes miegaini uzskrēja cita citai virsū.

Fortunāta nikni atieza zobus.

Vai stāvēsiet mierā! Man šķiet, ka es kaut ko dzirdēju!

Visi kā viens aizturēja elpu un uzmanīgi klausījās. Skretulis ar skaju troksni nometa zemē vairogu. Pārējie izbīlī palēcās. Fortunāta nolamāja neveiklo zebieksti, bet Skretulim bija apnicis klausīties bezjēdzīgās pavēles.

-   Ai, kāda starpība, lapsa? Mēs te velti klimstam pa šito biežņu, ka es tev saku. Jau veselu dienu soļojam pilnā ietērpā un bruņojumā, bez ēšanas, un nav ne ziņas, ne miņas no kādas dzīvas būtnes, izņemot mūsu pašu atstātās pēdas, kam mēs ik pa brīdim uzduramies. Ko tad mēs te vispār galu galā darām? Lūk, to es gribētu zināt.

Atskanēja piekrītoša murdoņa. Fortunāta tūlīt pat iejaucās, lai apspiestu jebkādas dumpīgas domas.

-    Jūs visi, saspicējiet ausis un klausieties! Vai jūs spējat iedomāties, kas notiks, ja mēs atgriezīsimies Kotīrā tukšām ķepām? Vai jūs to spējat iztēloties? To pat nav iespējams aptvert. Iedomājieties pavēlnieci vai jums tiešām šķiet, ka viņa teiks: «Ak jūs, nabadziņi! Jums neizdevās noķert tos nejaukos mežiniekus? Nu, nekas, nāciet vien iekšā un velciet nost bruņas, sēdieties pie pavarda un kaut ko uzkodiet.»

Kāds īpaši pamujķāks sesks atplauka cerību pilnā smaidā.

-   Ak, tas gan būtu jauki.

Fortunāta jau grasījās viņu krietni apbēdināt, kad atkal izdzirdēja troksni.

-    Kušššš! Re, jau atkal! Tas nāk uz mūsu pusi. Nu, te jums arī ir iespēja paveikt uzdevumu, kā nākas. Visiem paslēpties! Jūs tur, aizstājieties aiz tiem kokiem. Pārējie noslēpieties krūmājā. Kad došu zīmi, metieties ārā un blieziet. Sitiet ar durkļu turekļiem, vairogiem, zaru nūjām vienalga. Es gribu saņemt viņus ciet dzīvus. Re, kur nāk, ātri slēpties!

Tiklīdz kareivji paslēpās, arī mēness sirpis pazuda aiz mākoņa. Nākamajā mirklī skatienam parādījās tumši stāvi.

Lapsa metās uz priekšu, saukdama:

-   Kareivji, uz priekšu, uzbrukumā!

Fortunātas mudināti, kareivji izskrēja no slēpņiem. Ar skaļiem rēcieniem viņi metās virsū svešiniekiem, sizdami pa labi un pa kreisi, sperdami, kozdami, skrāpēdami un dauzīdami pretiniekus. Visapkārt mijās būkšķi un vaidi, sitieni un sāpjpilni kliedzieni.

Priecādamās par pēkšņā uzbrukuma radīto jucekli, Fortunāta saķēra tuvāko pretinieku un zvetēja ar mietu, cik tik jaudas.

Švauks, blaukš, krakšķ!

-   Auuuu, āāāā, žēlojiet, palīgā!

Tikai nežēlīgi iespērusi un satriekusi savējo pret koka kāju, lapsa apjēdza, ka teju vai nogalējuši Oškāji.

-    Pārtraukt, izbeigt! Apstājieties, muļķi. Mēs cīnāmies pret savējiem! Fortunāta kliedza, cik tik jaudas.

Kad mākoņi pašķīrās, skatienam atklājās bēdīgā aina. Kotīras kareivji sēdēja zālē un žēlabaini vaimanāja. Lauztas un izmežģītas ķepas, puni, nobrāzumi, skrambas, izsisti zobi, uzdauzītas acis, sasitumi un nejauki skrāpējumi visu izteica bez vārdiem.

Oškājis sēdēja zemē un pētīja sadauzīto koka kāju.

-   Tu, muļķe, dumjā tukšpaure, plānprātīgā lapsa, tu, tu…!

-    Ak, piedod, Oškāji! Bet kā mēs to varējām zināt?! Kāpēc nedevi zīmi, ka tas esi tu, kas nāk?

-    Ak tad zīmi, tu dumjā slotaste?! Tūlīt es tev'tādu zīmi parādīšu! Cauna svieda ar salauzto koka kāju un trāpīja Fortunātai taisni pa degungalu.

-   Auauu! Tu, greizais kverpli, vai tas tev bija jādara! Mēs domājām, ka esat mežinieki, mēs patiesi kļūdījāmies.

Oškājis berzēja užtūkušo ausi.

-    Mežinieki! Tu man šitos nemaz ir nepiemini! Mēs pārmeklējām visu mežu, līdz ķepas sāka sāpēt. Nevienas pašas peles un pat ne tik daudz kā spalvas no vāveres astes vai ūdenslāses no ūdra muguras.

Lapsa saīgusi nozvēlās viņam blakus.

-   Šai pusē arī nekā. Diezin kur gan viņi visi palikuši?

-   Ha, paprasi man ko vieglāku. Carmina mums dzīviem ādu pār acīm novilks, kad atgriezīsimies.

Arī Skretulis nosvieda zemē šķēpu un piebiedrojās viņiem.

-    Jā, tur nu jums taisnība. Nu, nezinu, varbūt veiksies labāk, kad uzausīs gaisma. Mēs varam pārnakšņot arī šeit. Vismaz varam pameklēt kādas saknītes vai ogas.

Fortunāta un Oškājis saskatījās.

-   Saknītes un ogas?!… Fui!

Sarkankrūtītis Krekšķis rīta gaismiņā laidelējās virs Kotīras cietokšņa robotajiem mūriem. Nekā interesanta gan mazais spiegotājs nemanīja; kareivji vēl gulēja. Viņš izpētīja katru logu un to, kas iekšā krācoši seski, šņākuļojošas zebiekstes, iemiguši sermuli, pat Carmina savā greznajā augšstāva istabā izstiepusies uz kažokādu kaudzes. Meža kaķe skatīja trauksmainus sapņus par ūdeni, murmināja pie sevis un kustināja ķepas tā, it kā peldētu. Krekšķis nolaidās pagalmā pie pašiem mūriem. Vienlaikus vērodams ērgli, sarkankrūtītis ķērās pie brokastīm. No neliela maišeļa, kas karājās viņam kaklā, putns izvēlējās cukurotu kastani nevis kādu no tiem lielajiem, gludajiem, bet mazu, sačervelējušos, kuram apkārt daudz cukura. Tādi Krekšķim garšoja vislabāk.

Krekšķis pamanīja tuvumā kaut ko līdzīgu notekcaurules lūkai caurumu sienā pie pašas zemes. Ziņkārīgi raudzīdamies apkārt, putnēns ielēca iekšā. Eja veda lejup, cik tālu vien sniedzās skatiens. Knibinādamies ap gardo kastani, dūšīgais sarkankrūtītis pētīja tuneli. Likās, ka tas ir sauss.

Krekšķis piešķieba galvu un ieklausījās saraustītajās elsās, kas nāca no tuneļa dziļumiem.

-   Akhrn, khmm, laikam kāds vēl guļ.

Ielīdis dziļāk, viņš atklāja, ka tālāko ceļu aizšķērso trīs stateniski dzelzs stieņi. Tā nebija nekāda noteka tas bija pagraba augšējais lodziņš! Krekšķis pievirzījās tuvāk stieņiem un palūkojās lejā. Pretī no mitro akmeņu dziļumiem raudzījās novārguša meža kaķa kvēlojošās acis.

-   Ekhmm, khrmm, hmm, "ttvainojiet.

Kaķis samiedza acis un palūkojās augšup uz savādo ciemiņu.

-   Lūdzu, nclaidies prom. Es tev pāri nedarīšu. Mani sauc Džindživers.

Sarkankrūtītis šķelmīgi piešķieba galvu.

-    Ekhcm, hrmm. Piedod, ka to saku, bet nešķiet, ka šobrīd tas būtu iespējams. Ē, khm, nu man jāiet. Piekāpšu citreiz.

Krekšķis steidzīgi metās ārā no tuneļa. No meža kaķa ciešā skatiena viņam kļuva pagalam neomulīgi. Ticis ārā, sarkankrūtītis apēda pēdējās kastaņa drupačas un aizlaidās atpakaļ uz Brokholu ziņot par atklājumu.

Diena solījās būt jauka un saulaina. Krekšķis pacēlās augstu gaisā, zinādams, ka austošā saule spīdēs acīs plēsējiem. Par to, kas notika tālu lejā, viņam nebija ne mazākās intereses, ja viņš būtu lidojis zemāk, viņš būtu pamanījis, ka kādā zāles cerā saldā miegā, viens otru apķēruši, guļ Fērdijs un Robainis un pat nenojauš, ka pavisam netālu Klumpis izrīko savus vīrus sākt agro rīta patruļu.

Nebūdama liela guļava, Bella bija augšā jau pašā rīta agrumā. Viņa noklausījās Krekšķa ziņojumu par ieslodzīto Džindživeru. Meprepa to jau zināja no Mārtiņa un Gonfa stāstītā, tomēr tas deva Bellai brīdi pārdomām; Kotīrā tik tiešām tagad valdīja ļaunā Carmina viena pati.

Vēl pirms brokastīm Bellai agrajā meža pastaigā pievienojās Mārtiņš.

Āpsienei bija kas apspriežams ar karotājpeli.

-     Ķērpjziedu zeme ir kara priekšvakarā, Mārtiņ. Es to jūtu. Tagad, kad visi esam patvērušies Brokholā, tie, kas paši nespēj aizstāvēties, ir drošībā, tomēr es dzirdu, ko runā Meprepa sanāksmēs. Vāveres un ūdri nav ar mieru vienkārši pretoties Kotīras valdīšanai, viņi grib mest tai izaicinājumu.

Mārtiņš juta kaklā iekārto zobena rokturi.

-    Varbūt tas ari nemaz nav tik slikti, Bella. Ķērpjziedu meža iemītniekiem ir tiesības uz savu mežu. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai mani draugi varētu tajā dzīvot bez bailēm.

-     Zinu jau zinu, mans mazais karotāj, bet mēs neesam tik stipri. Mūsu vidū ir maz tādu, kas apguvuši kara mākslu, ja mans tēvs Boks Cīnītājs vēl būtu pie varas, viņš nešaubīgi cīnītos un vestu mūs uz drošu uzvaru.

Mārtiņš samanīja skumju, izklaidīgu skatienu āpsienes acīs.

-    Viņš acīmredzot bija varens karotājs. Vai viņš vēl ir dzīvs?

Bella paraustīja plecus.

-    Kas zina? Viņš sekoja sava tēva, vecā lorda Broktrija pēdās un devās meklējumos. Tas bija pirms Verdaugas un viņa annijas ierašanās Ķērpjziedu zemē. Mans vīrs Stripainis krita pirmajā kaujā pret Kotīru, un mans dēls Saulesstars man ir zudis uz mūžu. Stripainis bija zemnieks, nevis karotājs. Ja pret Kotīru būtu stājies Boks Cīnītājs, tad gan mēs būtu uzvarējuši, par to esmu droša.

Mārtiņš pagriezās atpakaļ uz Brokholu.

Labule Durstīgā stāvēja durvīs un bažīgi berzēja ķepas. Kad abi pienāca tuvāk, Bella Mārtiņam pačukstēja:

-     Nestāsti nevienam par mūsu sarunu. Man vēl ir kaut kas svarīgs sakāms, parunāsim par to kaut kad vēlāk.

Mārtiņš pamāja.

-     Noteikti, Bella. Tu esi uzkurinājusi manu ziņkāri. Sveika, Labule, kāpēc tu tik bažīga?

Labule ņurcīja priekšautu.

-   'brit, Bellas kundze, 'brīt, Mārtiņ. Vai nebūsiet mežā redzējuš' tos abus man's rakarus?

-    Fērdiju un Robaini? Bella pagrozīja galvu. Nē, Labulīt, neesam gan manījuši. Vai kas noticis?

Eziene kodīja lūpu.

-    Viņi pa nakti nav gulējuši savās gultās. Un vēl pieliekamajā trūkst divu auzu plāceņu, pazudis krietns gabals siera un arī pāris blašķes mana labākā upeņu dzēriena.

Mārtiņš nespēja noturēt smaidu, iedomājoties abus topošos mazos karotājus.

-   Šitik varenas brokastis! Vienā jaukā dienā viņi pārsprāgs. Es nu gan pārāk neuztrauktos, Durstīgā kundze. Pazīstot tos abus rakarus, domāju, ka līdz pusdienlaikam viņi krietni izbadēsies un būs atpakaļ kā likts.

Ārā iznāca arī Bens Durstīgais.

-    Nūja, Mārtiņam tač' taisnība, mīļā. Neraizējies nu lieki. Fērdijs un Robainis vienmēr uzrodas gluži kā sēnes pēc lietus taisni uz maltītes laiku.

Bens nosēdās zemē pie koka un grudzinādams ņēmās pildīt pīpes kātu.

Pienāca arī Gonfs un Kolumbīne, mazais zaglēns braucīja savu vēderiņu.

-    Nu, labāk pasteidzieties, draudziņi. Drīz no brokastīm vairs nekas nebūs atlicis. Klau, Labul, dzirdēju, ka Fērdijs un Robainis esot pazuduši. Mēs palīdzēsim viņus sameklēt. Neuztraucies, gan jau viņi kaut kur tepat spēlē kariņu.

Labule bažīgi knibināja priekšauta lenci.

-    Paldies, Gonf. Ak, es patiesi ceru, ka nebūs kas atgadījies. Ben, rausies augšā un palīdzi Gonfam un Kolumbīnei. Man nebūs miera, līdz atkal neieraudzlšu viņu nošmulētos degunteļus.

Bens piecēlās un izstaipījās.

-   Lai nu tā būtu, Labulīt. Nu, uz priekšu, jūs abi!

Arī Bella mierinoši noteica:

-   Nesāc nu raizēties, Labule. Es sūtīšu visus mežiniekus viņus meklēt. Viņi tos atradīs. Mēs ar Mārtiņu paliksim tepat Brokholā, ja nu viņi atgriežas, kamēr pārējie meklētāji ir prom mežā.

Labule pateicībā pasmaidīja, lai gan tik tikko valdīja asaras.

-   Mīļš paldiesiņ, Bellas kundz'. Tad nu iešu gatavot pusdienas.

Pēc maza brītiņa Bella uzrunāja daudzos biedrus, kas bija

pieteikušies palīgā.

-     Klausieties, draugi. Fērdijs un Robainis jāatrod vēl pirms tumsas. Sadalieties nelielās grupiņās, pārmeklējiet it visu un īpaši pārbaudiet sīkas alas un citus iespējamos slēpņus varbūt viņi kaut kur aizmiguši snauž. Bet esiet gan ļoti piesardzīgi. It visur Ķērpjziedu mežā var sirot Kotīras plēsoņas. Neklaigājiet pārlieku skaļi un lieki netrokšņojiet. Ziņojiet man vai Mārtiņam. Nu, uz priekšu, un lai veicas!

Mežinieki izretojās, gatavi sākt meklējumus. Katrs meklēja, kā nu prot: vāveres salēca koku galotnēs, no kurām varēja vērot zemi apakšā, ūdri devās uz upi pārmeklēt tās krastmalu un pietekas, peles un eži nozuda zālē, kurmji rakās pa pagājušā rudens dziļajiem māliem. Meklējumi ritēja pilnā sparā.

Kalnu kļavas galotnē strazds pavēra savu zeltaino knābi un nodziedāja slavas dziesmu saulei. Oškājis pamodās un pierausās kājās. Skurinādams mitro kažoku, viņš izsteberēja saulē un atbalstījās pret koka stumbru. Skretulis viņam pievienojās, bet pirms tam pamanījās ar veiklu spērienu aplaimot guļošo lapsu.

-   Ē, dīkdiene, taisies te gulēt visu dienu, vai?!

Zebiekste zibenīgi atrāva ķepu no Fortunātas asajiem zobiem. Lapsa bija radusi daudz biežāk gulēt mežā nekā Kotīras kareivji un arī tagad bija ērti ieritinājusies uz mīkstās, mālainās meža zemes.

-   Un kuru tad tu te sauc par dīkdieni, kāpostgalva? Es jau divas stundas guļu acīm vaļā un klausos, kā tu krāc kā tāds vecs krupis.

Oškājis pievēra acis un ļāvās siltās saules stariem, kas slīdēja pār mitro kažoku. Ar skumju nopūtu viņš atgādināja nepatīkamo situāciju, kādā viņi bija nonākuši.

-   Vai jūs abi nevarat reiz beigt kašķēties, nu, vismaz tik ilgi, lai apjēgtu, kādā ķezā esam iekūlušies? Mēs esam savā starpā izkāvušies, nogulējuši visu nakti mežā bez neviena paša sargposteņa, un nu mums šodien agri vai vēlu būs jādodas atpakaļ pie Carminas. Ja jau bez strīdiem nekādi nevar, tad vismaz strīdieties par kaut ko lietderīgu. Esam cietuši neveiksmi un pamatīgi izgāzušies ko iesāksim?

Fortunāta noskurinājās, izbārstot uz visām pusēm māla kripatas, kas bija saķērušās viņas kažokā.

-    Klau, uz mežu meklējumos tika nosūtītas trīs patruļas. Nez kur gan palicis Klumpis ar savējiem?

Gluži kā dzirdējis lapsas jautājumu, savu vīru priekšgalā no krūmājiem izsoļoja Klumpis. Skretulis viņus pamanīja pirmais.

-    Ē, Klumpi, mēs esam šeit. Kur, pie joda, tu blandījies? Mēs neesam jūs redzējuši, kopš izgājām no cietokšņa.

Zebiekšu komandieris aizbāza aiz jostas ķepu, atspiedās pret durkli un viszinīgi pavīpsnāja.

-    A, mēs darījām, kas mums jādara, vari par to neraizēties, Skretuli. Bet kas tad jums te atgadījies? Vesela rinda koku virsū uzgāzusies, vai?

-   Ak, nekas jau nebija, sīka kļūme, kuram katram var gadīties, Oškājis nevērīgi atrūca. Bet to gan tev teikšu, mēs šajos sasodītajos džungļos neesam uzgājuši nevienas dzīvas dvēseles. Un, kad pavēlniece mūs ieraudzīs, mēs droši dabūsim sukas.

Klumpis pašapzinīgi pasmīnēja.

-    Nu, tas gan attiecas tikai uz tevi, Oškāji. Mēs negrasāmies atgriezties tukšām ķepām. Lai nu kurš, bet ne mēs.

-    Kā? Ko tu ar to gribi teikt? Fortunāta satraukti iejaucās. Jūs kādu sagūstījāt? Kur?

Klumpis zobgalīgi palūkojās uz lapsu.

-    Ā, sveika, lapsa! Izskatās, ka esi labi pavadījusi laiku. Starp citu, kas tad atgadījies ar tavu veco koka kāju, Ošiņ?

Cauna izmantoja žuburotu zaru kā kruķi un nu to nikni piecirta pie zemes.

-    Paklau, zebiekste, vai nebeigsi vienreiz kult tukšus salmus atbildi, kas tev tur ir, nevis stāvi te, pašapmierināti smīnēdams!

Klumpis pamāja ar durkļa galu.

-   Labi. Parādiet šim, zēni.

Patruļas rindas pašķīrās un atklāja skatienam divus ezēnus. Mute tiem bija aizbāzta ar vīkšķi un paši ķepām gaisā piesieti pie garām nūjām, ko nesa četri kareivji.

Fērdijs un Robainis patiesi bija saņemti ciet!

17 NODAĻA

Bella klusēja, lūkodamās uz graudiem, kas bija nobērti uz galda. Viņa gremdējās atmiņās par seniem laikiem.

Kurp vecais lords Broktrijs un Boks Cīnīdevās? Mārtiņš klusi apjautājās. Āpsiene aprauti atbildēja:

-   Uz Salamandastronu.

-   Salamandastrona? Mārtiņš atkārtoja savādo vārdu. Bella lēni pamāja:

-   Jā, ugunskalns, slepenā pūķu mītne. Mārtiņa acis izbrīnā iepletās.

-    Bella, turpini, stāsti tālāk, lūdzu!

Āpsiene skumji pasmaidīja.

-   Ak, mazais Mārtiņ Karotāj, es redzu tavās acīs to pašu savādo degsmi, kādu redzēju kvēlojam sava tēva un tēvatēva acīs. Kādēļ gan Salamandastrona tā apbur un aicina drosminiekus? Redzu, ka tu vēlies tur nokļūt; tieši to vēlos ari es.

Mārtiņš sarauca uzacis.

-   Tu vēlies, lai es dodos uz Salamandastronu? Bet kādēļ?

Bella pieliecās tuvāk, uzsita ar ķepu pa galdu un, katru vārdu

uzsvērdama, atbildēja:

-    Kopš Boks pameta Ķērpjziedu zemi, mēs dzīvojam īstā aplenkumā. Vispirms bija sacelšanās, kad daudzi drosmīgi mežinieki zaudēja dzīvību; tad mitinājāmies noplukušu būdeļu apmetnē un maksājām nodevas, kareivji it nemaz nesaudzēja tos, kas cieta šādu dzīvi. Es zinu, liekas, ka te, Brokholā, ir samērā droši, bet vai vienmēr tā būs? Tagad, kad Kotīrā pie varas nākusi Carmina, neviens nevar būt drošs par to, ko viņa pasāks. Bens Durstīgais trāpīja kā naglai uz galvas, teikdams, ka Kotīra nevar izdzīvot bez pavalstniekiem, kas apgādā to ar pārtiku. Vai kaķe dosies Ķērpjziedu mežā mūs meklēt? Viņai nāksies rīkoties, pirms atkal pienāk ziema viņai taču jāpabaro vesela armija. Mārtiņ, es jūtu, ka mēs te dzīvojam kā uz naža asmens. Bens Durstīgais vēlas mieru, bet Kapteinis grib karu, abate Žermēna grib mieru, lēdija Dzintaraste karu. Boks Cīnītājs ir likumīgais Ķērpjziedu zemes valdnieks. Es nevaru atstāt Brokholu; man ir pienākumi pret mūsu draugiem mežiniekiem un Meprepu. Ko gan es varētu sūtīt? Tu esi vienīgais, Mārtiņ. Tu esi ceļojis, tu esi pieredzējis karotājs, es varu tev uzticēties. Nē, nesteidzies ar atbildi. Es gribu, lai tu to labi pārdomā. Tas ir ļoti bīstams uzdevums, un es sapratīšu, ja gribēsi palikt šeit. Manas mājas ir arī tavas mājas! Es domāju, ka mans tēvs joprojām ir dzīvs. Tev viņš jāatved atpakaļ uz Ķērpjziedu zemi, lai darītu galu Carminas valdīšanai. Visi kopā ar Boku Cīnītāju priekšgalā mēs uzveiksim Carminu.

Sarunu pārtrauca lēdija Dzintaraste, viņas drūmā seja skaidri vēstīja sliktas ziņas.

-     Fērdijs un Robainis patiešām ir pazuduši. Mēs visi kopā pārmeklējām katru pēdu mežā. Kā zemei cauri izkrituši.

Bella domīgi berzēja strīpaino pieri.

-   Vai esat redzējuši Krekšķi?

-   jā. Viņš bija pie Kotīras. Nekā īpaša ziņojumā nav. Nosūtīju viņu pārlidojumā virs meža. Varbūt līdz vakaram atnesīs kādas ziņas.

Meklētāji atgriezās ap pusdienlaiku. Labule bija iegrimusi darbā, gatavodama Brokholas pagalmā uzkodas. Mežinieki ēda klusēdami, vairīdamies Labules klātbūtnē pieminēt pazudušos mazuļus. Jau pēc neilga laika viņi no jauna devās meklējumos. Ķērpjziedu mežā tā nebija priecīga diena. Mārtiņu plosīja divējādas vēlmes gribējās palīdzēt meklētājiem, bet tikpat ļoti ari uzzināt ko vairāk par noslēpumaino vietu Salamandastronu. Pirmā vēbne tomēr izrādījās stiprāka, un nebija vēl pienācis pusdienlaiks, kad viņš kopā ar pārējiem jau devās ezēnu meklējumos, zinādams, ka gan jau Bella vakarā pastāstīs vairāk.

Carmina stāvēja pie savas istabas augstā loga un vēroja mežmalu, kur koki kļuva skrajāki un sākās krūmājs. Nu tad beidzot viņi nāk!

Nožēlojamās kareivju rindas smagiem soļiem iznāca no meža, Klumpis izkliedza pavēles.

-   Nu, veicīgāk, puņķutapas, tūlīt pat kārtoties rindās, kā pieklājas! Labais flangs, līdzināties! Jūs tur, vienā soli! Jūs man te garnizonā nekūņosieties kā ežu bars pa puķu pļavu. Ei, tu! Jā, tu! Kusties naskāk, čalīt, vai arī es tevi paskubināšu ar savu durkli.

Komandiera balss skaņas sasniedza Carminu. Bija skaidri redzams, ka viņas kareivju vidū kritušo nebija. Un nebija ari gūstekņu bara. Pēkšņā dusmu uzplūdā kaķe ar asajiem nagiem no augšas līdz apakšai pārplēsa sienassegu un metās lejup pa kāpnēm, pagalmā.

Trīs kareivju vienības nekārtīgās rindās iesteberēja cietokšņa pagalmā. Kājas vilkdami, viņi sastājās ierindā ar ieročiem pār plecu un Tūkstošacu vairogiem priekšā un vidū. Carmina durvīs apstājās un cēli izsoļoja laukā, nikni kulstīdama asti un lūkodamās baltu aci. Kareivjiem pār kauliem skrēja trīsas, kamēr viņi stāvēja, sastinguši miera stājā, un raudzījās uz priekšu.

Visi reizē salutēja:

-   Es' sveik', Carmina, Meža kaķe, Tūkstošacu pavēlniece, Ķērpjziedmeža vaid…

-    Neviriniet lieki muti, muļķi. Runāsiet tad, kad teikšu un ne mirkli agrāk. Carmina izsoļoja cauri kareivju rindām, viņas skatienam nepaslīdēja garām nemanīts nekas, pat ne abi nožēlojamie stāvi, kas sasieti gulēja zemē.

Fortunāta stāvēja kā zemē iemieta un juta, ka no pavēlnieces mežonīgās elpas viņai uz skausta spalva ceļas stāvus.

-   Nu ko, lapsa, izskatās, ka jums ir bijis jautrs pikniks pavasara zaļumos. Redzu, ka pusei no patruļas ir lielāki vai mazāki savainojumi. Vai tad tiešām tie divi sīkaļas sarīkoja tik varenu pretošanās cīņu?

Carmina joprojām riņķoja ap Fortunātu, viņas balss bija draudīgi mierīga.

-    Ko nu tagad uztraukties, lapsa. Mēs šoreiz esam notvēruši divus pašaizliedzīgus meža cīnītājus. Un kāds, ja drīkst jautāt, bija tavs varonīgais devums visā šajā lietā?

Fortunātas kājas drebēja, pūloties stāvēt nekustīgi.

-    Viņus sagūstīja Klumpis, milēdij. Viņš atrada tos guļam no segas izveidotā teltī. Mēs ar Oškāji palīdzējām atgādāt viņus šurp.

Carmina lēnām atkārtoja lapsas teikto:

-    Jūs palīdzējāt atgādāt viņus šurp. Saprotu. Lieliski darīts!

Meža cauna bija nākamā, kas piesaistīja Carminas uzmanību.

-   Ā, mans bezbailīgais draugs Oškāji, tu laikam ciet pamatīgas sāpes. Vai kāds no tiem mazajiem nekauņām nograuzis tavu koka kāju?

-    Nē, jūsu augstība. Tas notika, kad Fortunāta naktī pavēlēja uzbrukt manai patruļai, Oškājis vaļsirdīgi atzinās, pats pārsteigts par savu spiedzīgo balsi.

Carmina tēlotās šausmās iepleta acis.

-    Cik šausmīgi! Mēs tumsā uzbrukām paši sev. Bez šaubām, tas bija tikai tāds neliels misēklis.

-    Tieši tā, milēdij, tikai neliels misēklis, katram varēja tā gadīties, nudien. Fortunātas teiktais izklausījās pēc tukšas taisnošanās.

Meža kaķe uzgrieza visiem muguru. Ķepas sānos iespiedusi, viņa lūkojās uz Ķērpjziedu meža pusi. Kad viņa beidzot ierunājās, viņas balsī jautās nicinājums un aizturētas dusmas.

-    Vācieties prom no manām acīm, stulbeņu bars. Uz vēdera un atpakaļ uz barakām līšus kā tārpi, kas jūs arī esat! Lai man nav jāredz jūsu tuklie, trulie ģīmji, kas šļupst man visādus attaisnojumus! Tūlīt pat pazūdiet, visi!!! Fortunāta, Oškāji, Klumpi vediet gūstekņus uz manu istabu!

Mirkli vēlāk Argulors savā egles zarā sakustējās un samirkšķināja neko neredzošās acis, nenojauzdams, ka nupat palaidis garām iespēju noknābt ātru maltīti cietokšņa pagalmā. Karstās pēcpusdienas saules sildīts, viņš atkal ieslīga snaudā un nemanīja garām pašaujamies Krekšķi, kas devās atpakaļ uz Brokholas drošo patvērumu. Mazais izlūks nebija palaidis garam nenieka no ta, kas bija norisinājies cietokšņa pagalmā.

Bellas nama galvenajā istabā sēdēja bariņš saskumušu zvēriņu.

Gonfs Meprepas vadības priekšā nosvieda uz galda segu un tukšu dzēriena krūku.

-     Atradām rietumu pusē, apmēram pusceļā starp šejieni un Kotīru. Apkārtnē oda pēc zebiekstēm un seskiem. Daudz pēdu liela grupa, es teiktu. Vai ir vēl kādas ziņas?

Bella pārlaida skatienu pārnākušajiem meklētājiem un, pārliecinājusies, ka Durstīgo viņu vidū nav, klusi nočukstēja:

-   Krekšķis pirms kāda laika redzēja viņus sasietus Kotīras cietokšņa pagalmā. Nav nekādu šaubu Fērdijs un Robainis ir sagūstīti. Viņus aizstiepa uz meža kaķes istabu, droši vien lai nopratinātu.

Kapteinis noplakšķināja ar ķepu pa klonu.

-    Draugi, tas ir kaut kas neiedomājams, tie divi nabaga jungas šito plēsoņu kambaros!

Kolumbīne iešņukstējās:

-      Ko lai mēs sakām Durstīgo ģimenei? Nabaga Bens un Labule…

Gonfa balsī nebija ne mazāko šaubu:

-    Pasaki viņiem, ka mēs tūlīt pat izglābsim mazo Fērdiju un Robainīti! Lūk, to mēs darīsim, draugi!

Atskanēja piekrītoši saucieni.

Bella lūdza klusumu.

-    Lūdzu, Gonf, esi prātīgs. Esmu pārliecināta, ka Meprepa piekritīs uzsākt glābšanas plānu, cik drīz vien iespējams, bet tikmēr nekur neskriesim un nedarīsim neprātības. Citādi būs tikai jauni ieslodzītie vai pat kritušie.

-    Bellai taisnība, ierunājās ari abate Žermēna. Man ir priekšlikums ļaujiet man vadīt glābšanu. Palīdzēt varēs ikviens, jo īpaši

Krekšķis; tagad viņš būs mums vēl noderīgāks nekā jebkad agrāk. Tikmēr nezaudēsim cerību un savaldību. Bella ir Joti aizņemta ar citiem darbiem mūsu labā, ko viņi plāno kopā ar Mārtiņu, tādēļ viņi glābšanā neiesaistīsies.

Bella pārsteigta lūkojās uz Žermēnu.

Sirmā abate viņai uzsmaidīja.

-   Es ari šorīt agri staigāju pa mežu.

Bella palocījās abatei.

-   Paldies par piedāvāto palīdzību, draudzenīt!

Bella un Mārtiņš devās uz darbistabu. Tiklīdz Bella aizvēra durvis, Mārtiņš ierunājās:

-   Bella, esmu izlēmis. Es sameklēšu Boku Cīnītāju došos ceļā uz Salamandastronu.

Bella saņēma jaunā karotāja ķepas.

-   Vai esi drošs, ka vēlies to darīt, Mārtiņ?

Mārtiņš pārliecināti pamāja.

-   Tevis un visu savu Ķērpjziedu meža draugu dēļ es atradīšu šo noslēpumaino vietu, pat ja tas būtu otrā pasaules malā. Es pārvedīšu mājās tavu tēvu Boku Cīnītāju!

Durvis atsprāga vaļā. Pa tām, berzēdams ausi, ienāca Gonfs.

-   Dīvaina lieta tās durvis. Dažreiz liekas, ka to tur nemaz nebūtu, viss tik labi dzirdams. Starp citu, Bellas kundz', esmu pārsteigts pārjums sūtīt manu draugu tādā ceļā bez uzticama palīga?!

Mārtiņš saminstinājās. Viņš palūkojās uz Bellu.

-    Es jau nu noteikti justos drošāk ar krietnu zaglēnu līdzās.

Labsirdīgā āpsiene pasmaidīja.

-    Nu, protams. Cik neapdomīgi no manas puses! Laipni lūdzu, Gonf! Tavs asais prāts mums var lieti noderēt.

Viņi apsēdās uz papīriem piesvaidītā galda malas, kamēr Bella ērti iekārtojās vecā, noputējušā atzveltnes krēslā. Viņa nopūtās un lūkojās no viena pelēna uz otru.

-   Ak vai, ja es zinātu, no kurienes sākt. Āpšu cīnītāji ir gājuši meklēt Salamandastronu, kopš vien es sevi atceros. Mans vectēvs, sirmais lords Broktrijs devās prom, kad es vēl biju pavisam maza, tad vēlāk viņa pēdās gāja mans tēvs, Boks Cīnītājs.

-   Vai ir kādi pieraksti par to, ka viņiem ir izdevies to atrast, vai varbūt kāda karte, kas norādītu ceļu uz Salamandastronu? Mārtiņš viņu pārtrauca.

Bella domīgi paberzēja strīpaino pieri.

-    Kartei vajadzētu kaut kur būt. Liekas, ka gan lords Broktrijs, gan Boks zināja, kurp dodas. Jo vienu gan es zinu droši bez kartes vai kā cita būta pilnīgi neiespējami atrast pūķu mitekli. Ir vajadzīgas kādas norādes.

Gonfs atbruņojoši uzsmaidīja. Viņš sagrāba papīru vīstokli no galda un iesaucās:

-   Nu ko, draugi, tas taču ir pavisam vienkārši! Meklēsim karti!

Abiem mazajiem ezēniem tā bija apjukuma un baiļu pilna diena. Kopš viņus sagūstīja Klumpja patruļa, viņi savā starpā nebija pārmijuši ne vārda. Abi gulēja Carminas istabā uz grīdas un centās nedomāt par smeldzošajām sāpēm sasietajās ķepās un pretīgo vīkšķu garšu mutē. Fērdijs vilka elpu caur degunu un saskatījās ar Robaini.

Nez ko dara Labule un Bens?

Vai Meprepa dosies viņus meklēt un glābt?

To, kas viņus sagaida, varēja vienīgi minēt, bet nekas patīkams tas noteikti nebūs.

Carmina sēdēja un nesatricināmi vēroja, kā Oškājis pārgriež gūstekņu saites un atbrīvo tos no mutes vīkšķiem. Fērdijs un Robainis gulēja, neizdvešot ne skaņas, acīs kāpa asaras, pietūkušajās ķepās ar sāpēm atkal atgriezās asinsrite.

Klumpis pabikstīja nekustīgos ezēnus ar durkļa galu.

-    Hm, viņiem spēka gana, milēdij. Pagaidiet, kad šiem atraisīsies mēle, redzēs, kas tiem sakāms.

Robainis pievēlās tuvāk Fērdijam.

-   Nesaki tiem neliešiem neko, draudziņ. Būsim kā Mārtiņš un Gonfs varonīgi klusēsim, viņš tik tikko dzirdami nočukstēja.

Fortunāta spēcīgi iespēra Robainim. Taču to viņa tūlīt pat nožēloja, jo ķepā iedūrās ezēna sīkās, asās adatiņas.

-   Klusēt, gūstekni. Tu atrodies viņas augstības pavēlnieces Carminas priekšā, vai nezini, kā jāuzvedas?

Fērdijs kareivīgi sabozās un atcirta lapsai:

-   Viņa nav mūsu pavēlniece, mēs esam brīvie meža iemītnieki.

Carmina paliecās uz priekšu, tuvāk abiem mazajiem ezēniem,

kas gulēja viņai pie kājām. Piebāzusi purnu viņiem pavisam klāt, kaķe ļauni samiedza acis. Atņirgusi milzīgos dzeltenīgos ilkņus un izlaidusi šausminošos nagus, viņa pēkšņi mežonīgi norēcās:

-   Ņrrrrrņjaaaauuuu!

Fērdijs un Robainis šausmās iepleta acis un apķēra viens otru.

Carmina iesmējās un atkrita atpakaļ krēslā.

-   Nu ko, mani mazie varonīgie mežinieki, sāksim?

Meža kaķes skatiens kļuva gluži vai labsirdīgs, kad viņa paņēma no galda trauku ar ēdienu un apsēdās, turēdama to klēpī.

-    Klau, Fērdij, vai arī tu biji Robainis? Vai nevēlies pienu un cepumus? Varbūt sārtu rudens ābolīti, ko? Vai jums labāk garšo žāvēti augļi un rieksti? Jums nekas nenotiks.

Carmina iekodās ābolā un uzdzēra piena malku.

Mazie ezēni kāri nolūkojās, kā viņa ēd. Viņi nebija ēduši nenieka jau kopš rītausmas.

Carmina paņēma cepumu. Aizsviedusi ābolu, viņa sāka knibināties ap cepumu, laizīdama no ūsām drupačas.

Fērdijs aplaizīja lūpas. Robainis viņu brīdinoši iedunkāja.

-   Varbūt tas viss ir saindēts. Nepieskaries.

Carmina nolika trauku uz grīdas ezēniem degungalā.

-    Cik muļķīgi! Ja tur būtu inde, es jau sen būtu pagalam. Nogaršojiet paši, tas viss ir no maniem īpašajiem krājumiem. Es vēlos tikai to, lai jūs pastāstītu man par saviem meža draugiem.

Robainis nožāvājās un nogurušā balsī nomurmināja:

-    Nesaki viņai neko, draudziņ. Ne pušplēsta vārda.

Arī Fērdijs nožāvājās.

Carmina vēroja abus mazos gūstekņus. Viņu acis teju vai krita ciet, tad nu viņa nolēma rīkoties citādi. Kaķe tīksmi izstaipījās, nožāvājās un tad ērti ieritinājās lielajā, mīkstajā krēslā.

-   Varu derēt, ka esat ļoti noguniši. Mmm, vai nebūtu jauki atlaisties tīrās, svaigās cisās un gulēt, cik tik vien tīkas? Arī to jūs varat. Viss ir pavisam vienkārši. Izstāstiet tikai par saviem draugiem kas viņi ir, kur mitinās un tā tālāk. Es viņiem pāri nedarīšu, apsolu. Vēlāk viņi jums teiks paldies, kad būs patiesi brīvi. Ko teiksiet?

Fērdijs tikai mirkšķināja acis un cīnījās ar miegu.

-    Mūsu draugi jau tāpat ir brīvi.

Carmina apvaldīja augošās dusmas, ielaizdama nagus rūsganā ābolā.

-    Iespējams. Bet padomājiet par sevi. Jūs abi gan neesat brīvībā un netiksiet ar', ja nekļūsiet prātīgi un neatbildēsiet uz maniem jautājumiem. Vai dzirdat?

Meža kaķes draudi palika bez atbildes. Atbalstījuši galvu viens otram uz pleca un pa miegam viegli šūpodamies, Fērdijs un Robainis krāca!

Klumpis pabikstīja viņus ar šķēpa galu.

-    He, nu pilnīgi neticami! Es jau nu gan liktu viņus sasiet un parādītu, ko spēj jūsu nadziņi, milēdij. Uzreiz sāktu runāt.

Carminas balsī ieskanējās nicinājums:

-    Tas tev tā liekas, muļķi. Un cik tad ilgi, tavuprāt, viņi to izturēs?! Šitie divi ir vērtīgi gūstekņi. Vediet šos lejā pagrabā un ieslogiet līdz ritam. Redzes, vai būs pietiekami izbadējušies, lai sāktu runāt prātīgi.

Džindživers izdzirda kāpņu galā atveramies durvis. Kāds nāca.

Tas bija Klumpis, un viņam līdzi Fortunāta un Oškājis. Pa kreisi no meža kaķa celles noskrapstēja slēdzene. Viņš dzirdēja Klumpja pavēlošo balsi.

Tā. Vienu šeit, otru pa labi no tā cieUimnieka, kura vārdu ar milēdijas pavēli izrunāt aizliegts. Viņi nedrīkst būt kopā.

Kad trijotne attālinājās, Džindživers pārcilāja prātā jauno pavērsienu. Lai kas arī šie gūstekņi būtu, tas nu bija skaidrs, ka sarkankrūtītis Krekšķis gan gribēs to zināt, kad nākamreiz viesosies Kotīrā.

.

18 NODAĻA

Jaunais kurmēns Dinnijs ar spēcīgo priekšķepu pieklauvēja pie Bellas istabas durvīm.

Jā, kas tur ir? No iekšienes atskanēja Gonfa balss.

Errr, tas i' es, Dinnīs. Labul's kundz' sūt' jums spēcinājum*.

Mārtiņš atvēra durvis un ielaida kurmi, kas ķepās turēja paplāti ar ēdamo. Dinnijs mirkšķināja acis. Istabā valdīja īsts juceklis gaisā griezās putekļi, visapkārt papīri un atvērtas atvilktnes. Bella paņēma no viņa paplāti, Gonfs nolēca no galda virsas un metās kurmēnam klāt. Abi apkampās un, reizē gan cīkstēdamies, gan skaudami viens otru, vārtījās pa grīdu. Gonfs priecīgi smējās.

-   Dinnij, mans vecais, labais racējdraudziņ, kur tu visu šo laiku biji palicis?

Dinnijs guva virsroku un nospieda Gonfu pie zemes.

-   Un kurr ta' tu pats bij', ko, Gonfij? Ēēj, tu gan ir apvēlies!

Gonfs pūlējās nodabūt kurmi nost un tad iepazīstināja viņu ar

Mārtiņu.

-   Draudziņ, šis ir Dinnijs jaunākais, stiprākais kurmis visā Ķērpjziedu zemē.

Kurmis ļāva Gonfam piecelties kājās. Viņš kautrīgi pasmaidīja un pastiepa ķepu Mārtiņam.

-    Nēerrr, es nēes' visstiprākais. Mans vecaistēvs Dinnijs gan būs tas stiprākais šaipusē, lai ar' daudz vasar's šim jau aizritēj'š. Esu ļoti pagodināts, Mārten.

Mārtiņam jaukais kurmis uzreiz iepatikās. Viņi visi kopā ieturēja maltīti, kamēr Bella izstāstīja, kas jāmeklē.

Dinnijs pārlaida skatienu noputējušo ruļļu kaudzēm, kas bija izsvaidītas telpā.

-   Es labāk palīdzēš', citād' viņš līdz ziemai netiks pie nekād' gal'.

Meklējumi izvērtās ilgi un neauglīgi. Tika pārmeklēti skapji, pārlūkots galds un plaukti viss velti. Lielākā daļa ruļļu bija vecas Brokholas hronikas. Dažos bija Bellas receptes, citos senas meža gudrības, viss juku jukām. Bella notrauca putekļus no apmetņa un nopūtās.

-   Piedodiet, bet īpašas kārtības te nav. Es jau gadiem taisos reiz ķerties tam klāt, bet tā arī nav sanācis laika.

-    Eh, ja vien mēs skaidri zin… Mārtiņš vīlies uzsita ar ķepu pa galdu. Oho!

No rakstāmgalda izšāvās slepena atvilktne un sāpīgi ieblieza karotājpelēnam tieši pa vēderu. Pārsteigts un apdullināts Mārtiņš nosēdās zemē.

Bella izņēma no atvilktnes nodzeltējušu pergamentu un nolasīja:

Mums, āpšiem, ceļš ir garš un grūts Uz kalnu uguns liesmās, Tur priekšā naidīgs svešinieks Un visur uzglūn briesmas. Ne pievilt, ne ar' nodrebēt Drīkst karotāja sirds, Kas teic šo stāstu, zinās griezt To vairogu, kas mirdz.

-   Vai tas ir viss? Gonfs izskatījās pārsteigts.

Mārtiņš paņēma pergamentu un rūpīgi aplūkoja abas puses.

-   Jā, tā liekas gan.

Bella nosēdās savā krēslā un sarūgtināta piebilda:

-   Neizskatās, ka ar to mēs varētu kaut ko īpaši iesākt.

Dinnijs ar spēcīgajām priekšķepām papliķēja pa pergamentu.

-    Man domāt, tomēr varēs gan iesākt. Tā varētu būt meklējumu atslēga.

-    Pareizi. Mārtiņš uzsmaidīja. Tur ir teikts, ar ko sākt. Paklausieties: «Kas teic šo stāstu, zinās griezt to vairogu, kas mirdz.» Bella, tu zināsi labāk, kas varētu būt domāts ar «to vairogu, kas mirdz».

Bella brīdi apdomājās.

-    Man šķiet, ka runa ir par Brokholas vairogu to rotā āpšu ģimenes zīme vienā pusē tai ir varenais Brokholas ozols, otrā strīpas kā āpsim. Zem tā ir uzraksts ar mūsu ģimenes saukli: «Kalpot mājās un svešumā».

-    Bet kur tas ir, un kā to pagriezt? Gonfs taujāja, glaudīdams ūsas.

Bella piecēlās.

-     Es zinu vismaz divas vietas, kur tāds ir. Pirmais ir pie Brokholas durvju riņķa, otrs virs pavarda lielajā zālē. Ejam, pamēģināsim abus.

Visi četri devās uz ārdurvīm. Bella satvēra aprūsējušo riņķi un strauji to pagrieza. Senlaiku metāls nokrakšķēja no āpsienes pamatīgā spēka, viņa stāvēja un turēja riņķi ķepās ar mazliet vainīgu izteiksmi sejā.

-   Ui, es laikam to nolauzu…

Mazais Dinnijs paraustīja plecus.

-   Tas nekas, Bellas kundz', mans vectēvs to atkal sataisīs. Un kur ir otrs?

Āpšu ģimenes zīme bija iegrebta platā pārsedzē virs pavarda. Mārtiņš uzrunāja Bellu:

-    Man liekas, būs labāk, ja šoreiz mēģināšu es. Manas ķepas nav tik spēcīgas. Vai tu, lūdzu, mani mazliet nepaceltu?

Bella pacēla karotājpelēnu tik viegli kā spalviņu un palīdzēja tikt viņam augšā uz platās dzegas.

Mārtiņš pārliecās pāri malai un satvēra nelielo cilni ar vairogu, kas bija iegrebts nokvēpušajā ozola saknes sijā. Viņš mēģināja to. pagriezt, taču velti. Gonfs izveicīgi uztrausās viņam blakus.

-   Klau, draudziņ, jauj man. Man domāt, ka te trūkst mana burvju pieskāriena.

No sava maisa mazais zaglēns izvilka gabaliņu siera un ar to ierīvēja ciļņa malas.

-   Pagaidi brīdi, līdz tauki iesūcas spraugās. Tas būs ātri, dzega no pavarda karstuma ir pavisam silta.

Gonfa pūles nebija veltas. Pēc brīža viņš noslaucīja ķepas kamzolī un veikli pagrieza cilnis sakustējās!

-   Klau, draudziņ, nāc palīgā. Kustināsim abi reizē, lūk, šitā. Un reizē stum uz āru.

Mārtiņš ķērās palīdzēt. Viss rotājums sāka virzīties uz āru. Bella jau bija gatava uzķert izdobto koka cilindru tas iekrita viņai tieši ķepās.

Mārtiņš un Gonfs naski norausās no kamīna dzegas. Dinnijs satraukti mīņājās turpat līdzās.

-    Nu, Bell's kundz', nu, sakiet ātrāk. Vai tur ir Samalandastronas karte?

Āpsiene bargi palūkojās uz jauno kurmi.

-     Steiga tikai novedīs mūs uz nepareizā ceļa, Dinnij. Labāk spert katru soli apdomīgi.

Bella apgrieza cilindru un ielūkojās tā vaļējā galā.

-   Skaties, Gonf, tur iekšā ir rullis. Tavas ķepas ir veiklākas par manām pamēģini izvilkt, nesabojājot to.

Apķērīgais pelēns acumirklī izdabūja rulli ārā un to atritināja. Draugi sāka pētīt, kas tajā rakstīts trekniem, veclaiku burtiem. Bella pasmaidīja.

-    Tas ir mana vectēva, vecā lorda Broktrija ķepas raksts. Saprotiet, uz Salamandastronu devās tikai āpšu vīri. Katrs atstāja savam dēlam norādes. Šī bija domāta manam tēvam Bokam. Diemžēl Bokam nebija dēla, kas to visu varētu mantot, tādēļ viņš, atrisinājis lorda Broktrija slepenās norādes, rūpīgi novietoja visu atpakaļ, cerot, ka kādu dienu to atradīs kāds cits Brokholas jauneklis.

Bella nošņaukājās un novērsās.

-    Ak, varbūt mans dēlēns Saulstariņš būtu sekojis šīm norādēm, ja vien būtu šeit kopā ar mums.

Mazais Dinnijs noglāstīja Bellas kažoku ar samtaino delnas virspusi.

-   Eirrr, nebēdā, Bell's kundz', mēs atradīs' tev viņ'! Mārtiņš grozīja rokās koka cilindru. Viņš to pakratīja un pa-

bungoja tam pa sāniem. Izkrita dažas sakaltušas lapas.

-   Paskaties, Bella! Kā tu domā, ko tas nozīmē?

Āpsiene paraustīja plecus.

-    Vienkārši vecas lapas. Labāk paskatīsimies, kas rakstīts pergamentā.

«Boks ir vārds, no meža nācis, Viens no katra koka sācies. Patvērums rotājām lietainā dienā Vieta, kur sieru un maizi es ēdis. Nemeklē noslēpto ārpus šīm sienām, Skatiens uz augšu pie meklētā vedīs. Vienudien cietoksnis, pils kādu citu, Varbūt tā nebij, bet tā tev šķita. Četri koki tev norādīs ceļu, Kur Brokholas Boks reiz aizies Zem siera to rodi, zem maizes.»

Mārtiņš atspiedās ar muguru pret kamīnu.

-   Phe! Nu īsta mīkla!

Nokļuvuši atpakaļ Bellas istabā, draugi sāka pētīt guvumu. Viņi nosēdēja ilgu laiku, bet ar mīklas minēšanu joprojām nebija tikuši tālāk ne par mata tiesu. Gonfs kļuva īgns. Viņš gulēja uz grīdas un ar ķepām bungoja pa krēslu.

-    He, mežs un koki, maize un siers, lietainas dienas, pilis un cietokšņi. Ir nu gan savārstījums!

Dinnijs atkal bija ierausies atpūtas krēslā. Viņš atgāzās tajā un pievēra acis, it kā snaustu.

-   Liec mier' krēslu, Gonfij, mans domā.

Bella sakniebaJ Iūpas un sarauca uzacis.

-    «Boks ir vārds, no meža nācis». Nekad nebiju zinājusi, ka mana tēva vārds ir nācis no meža.

Gonfs apvēlās uz muguras.

-   Ja tas būtu nācis no meža, tad jau viņu sauktu par Ķērpjboku vai Bokziedi, vai Ķērpjbokziedu…

Mārtiņš ar bargu skatienu viņu apklusināja.

-    Lūdzu, Gonf, mēs te mēģinām atminēt mīklu, nevis ākstāmies. Otrajā rindā ir paskaidrots, ka tā aizsākums saistīts ar kaut kādiem kokiem.

-    Nu, mans nekad nav dzirdēj's neko par tādiem bokkokiem, un domāj', mans vecaistēvs arī ne, Dinnijs nopūtās.

Bella piekrita.

-   Es arī ne, ir goba un bērzs, un kļava, un kādi tik ne koki, bet tāda bokkoka gan nav. Varbūt tas ir kāda koka sens nosaukums?

Gonfs uzrausās sēdus.

-   Atkārto to, lūdzu, vēlreiz, Bella.

-    Ko tad? Āpsiene izbrīnīta palūkojās. Ka tas kāda koka sens nosaukums?

-    Nē, man šķiet, es saprotu, ko Gonfs bija domājis, Mārtiņš pārtrauca. Tu teici, ka ir visādi koki, piemēram, goba, bērzs, kļava un tā tālāk. Dinnij, uz kurieni tad tu? Es domāju, ka tu mums palīdzēsi minēt šo mīklu…

Kurmēns izsoļoja no istabas, pār plecu uzsaukdams:

-    Nūu, taisni to jau es ar' dar', ieš' pēc tās lap's, ko jūs pirmiņ atrad'.

-    Nu, protams! Lapas! Gonfs vienā palēcienā apsteidza Dinniju, pirms tas bija ticis līdz durvīm. Pelēns ieskrēja lielajā zālē un sāka vākt kopā izmētātās lapas, kamēr Dinnijs turējās viņam nopakaļus un pārmetoši purpināja:

-    Jārr, šitā gan bij mana ideja, Gonfij kungs, tu ir gan viens peļumaiss.

Abi kopā viņi ienesa lapas istabā. Četratā draugi sāka bezcerīgi pētīt sausos, sakaltušos niekus.

-    Tās ir tikai gadiem vecas, sakaltušas lapas, bet ko gan tās nozīmē?

Bella viegli piedūra tām ķepu.

-   Nu, paskatīsim. Te ir četras lapas kļavas, ozola, skābarža un bērza. Uz tām nekas nav rakstīts vai uzzīmēts. Ko tu par to domā, Mārtiņ?

Karotājpelēns uzmanīgi pētīja lapas. Viņš sakārtoja tās rindā, apgrieza otrādi, pārkārtoja rindā no jauna un nogrozīja galvu.

-    Es nezinu. Kļava, bērzs, skābardis, ozols,skābardis, ozols, bērzs, kļava. Nav ne jausmas!

Gonfs atplauka pašapzinīgā smaidā.

-   Klau, draudziņ, jums gan ir paveicies, ka es esmu Lapu mīklu risinātājprincis!

Pamēģiniet šitā: bērzs, ozols, kļava, skābardis!

-   Tas ir atkal kāds no taviem jociņiem, Gonf? Bella noprasīja, bargi lūkodamās.

Gonfs sarindoja lapas, joprojām smaidīdams.

-    Ja tas būtu joks, tad nu pavisam neizdevies, vai ne? Bērzs, ozols, kļava un skābardis tieši tādā secībā, vai tad jūs neredzat, tas ir pirmais burts no katras lapas. «B», «O», «K» un «S», kopā «Boks».

Bella sirsnīgi paspieda Gonfa ķepu.

-   Tev taisnība. «Boks ir vārds, no meža nācis». Un paskaties uz rindiņu beigās «Četri koki tev norādīs ceļu».

Dinnijs priecīgi sasita ķepas.

-   Vai, cik lāb', nu mēs ir kaut kādā galā! Lāb's i', domās' tālāk.

-    Jā, paraugieties uz šo rindu «Nemeklē ārpus šīm sienām». Vismaz mēs zinām, ka karte ir kaut kur tepat Brokholā, nebūs jāiet un jāpārmeklē visš mežs.

-   Bet kur Brokholā?

-   Kur Boks rotaļājās lietainās dienās.

-   Boks Cīnītājs rotaļājās?

-   Nūja, kad bij vēl mazs, šis tač' laikam spēlējās.

-   Laba doma, Din!

-   Hm, «Vieta, kur sieru un maizi es ēdis». Vai tas būs domāts, kur Boks pusdienoja?

-   Nē, tas būs bij's tavs vecaistēvs, Bell's kundz'.

-   Pareizi. Boks ļoti mīlēja sirmo lordu Broktriju. Ļoti ticams, ka viņš rotaļājās kaut kur tuvumā, kad Broktrijs ieturēja maltītes.

-   Jā, bet tālāk saprast ir grūtāk. «Vienudien cietoksnis, pils kādu citu.» Kur tad Brokholā ir kāda pils vai cietoksnis?

-   Nē, nē, paskaties uz nākamo rindiņu «Varbūt tā nebij, bet tā tev šķita». Vai tad tu nemēdzi visu ko iztēloties, kad biji mazs?

-   Nu, es to mēdzu darīt joprojām, draudziņ.

-  Jārr, nu to mēs paš' zin'. Bell's kundz, nāciet un parād' mums, kur Boks rotaļājās, kad bija mazs!

Uz labu laimi viņi klīda no istabas uz istabu. Brīdi pa brīdim Bella apstājās, pavērās visapkārt, pašūpoja galvu un nomurmināja:

-   Nezinu, neesmu droša, mans tēvs nekad neko īpaši nav stāstījis par to, ka bērnībā būtu spēlējies. Turklāt tad jau es vēl nebiju pat dzimusi.

Mārtiņš apstājās gaiteņa vidū pie lielās zāles.

-    Bet tu padomā. Vai_ tavs tēvs ir minējis, kur lords Broktrijs mēdza ēst maizi un sieru?

-    Hmm, diezin vai. Es pieņemu, ka viņš ēda pie galda, kā jau katrs labi audzināts mežinieks.

-   Galds!

Draugi joza uz zāli, kuras vidū stāvēja lielais pusdiengalds.

Gonfs pabungoja pa to ar ķepām.

-    Nu, labs, pamatīgs galds, izskatās, ka taisīts no ozola. Ko tālāk?

Bella izklaidīgi lūkojās tālumā.

-    Pagaidiet, es tagad atcerējos! Lords Broktrijs bija diezgan untumains. Atceros tēvu stāstām, ka viņš atteicās ēst pie lielā galda, teica, ka viņam durklis vajadzīgs, lai sasniegtu to, kas otrā galā. Tādēļ viņš kādu dienu uztaisīja pats savu galdu, tieši tik lielu, lai pie tā pietiktu vietas pašam un viss būtu pa rokai gan maize, gan siers, gan alus. Tas stāv virtuvē. Vectēvam patika krāsns siltums. Turklāt viņam patika arī mērcēt maizi visās mērces pannās pēc kārtas. Viņam tur patika.

Virtuvē patiesi stāvēja galds, par kuru Bella bija stāstījusi. Gonfs uzrāpās uz tā un palūkojās augšup.

-    Bezjēdzīgi, draudziņ. Es redzu tikai griestus. Mīklā sacīts: «Skatiens uz augšu pie meklētā vedīs.»

Bella nosēdās krēslā un uzlika ķepas uz galda.

-    Te nu tas ir. Atbilde meklējama kaut kur šajā galdā. Redzat, mans vectēvs to uztaisīja no bērza, ozola, kļavas un rotāja ar skābardi. Varu pat iztēloties, kā mans tēvs sēž pie šā galda, gluži tāpat kā savulaik viņa tēvs, un ēd maizi, sieni un dzer oktobra riekstu alu.

Mārtiņš nebilda ne vārda. Viņš ieplestām acīm raudzījās uz Bellu, kas sēdēja pie galda. Pēkšņi caur viņa prāta gluži kā zibens izšāvās kāda doma:

-    Kamēr tu spēlējies zem tā… Droši vien toreiz to klāja arī galdauts.

Bella pasmaidīja, gremdēdamās jaukās atmiņās.

-   Jā, liels un balts. Mēdzu iztēloties, ka tā ir mana telts.

Karotājpelēns parāpoja zem galda.

-   Boks Cīnītājs gan tā noteikti nedomāja. Viņš noteikti iztēlojās, ka tas ir cietoksnis vai pils. Ha, savādi. Re, galdapakša ir klāta ar pāris kastaņas mizas sloksnēm. Padod nazi, Gonf.

Mārtiņš darbojās zem galda, griezdams kastaņas mizu un plēsdams to ārā. Pārējie trīs rūpīgi izpētīja katru mizas gabaliņu, taču bez panākumiem. Dinnijs paostīja gabaliņu un aptaustīja.

-   He, nu nikā tak tur nav.

-   Tomēr kaut kas ir gan! Karte! Mārtiņš nespēja slēpt apmierinājumu. Viņš izrausās no galdapakšas ar izbalojušu mizas rulli ķepās.

-   Tas bija ieklāts starp mizas sloksni un galda dēli. Skatieties, tur ir savādi raksti.

Bella paņēma rulli.

-   Ā, tas ir senāpšu raksts. Nu, tad atpakaļ uz manu istabu! Man vajadzēs to iztulkot. Pateicos, draugi. Šis ir ceļš uz Salamandastronu. Tiklīdz būsim to izpētījuši, jūs varēsiet doties ceļā!

.

19 NODAĻA

Dindživers sparīgi dauzīja celles sienu. Tiklīdz sargi bija prom, viņš mēģināja sazināties ar abiem cietuma biedriem. No izmirkušās kaļķu javas starp sienas mūru akmeņiem —viņš bija izvilcis asu mietu, pie kura bija piestiprināts nemierīgu cietumnieku savaldīšanai domātais riņķis. Apbruņojies ar duramo, meža kaķis izvēlējās mitru bedrīti celles sienā un izmisīgi darbojās, kapādams šuvi ap akmeni, kas bija mazāks par pārējiem. Drīz viņam izdevās to izkustināt. Viņš pārmaiņus stumdīja un grūstīja akmeni, līdz tas izslīdēja, gūsteknim otrā pusē palīdzot. Spraugā parādījās mazs, mitrs purniņš.

-   Sveiks, Fērdij. Tas esmu es, Robainis.

Džindživers pasmaidīja, priecādamies dzirdēt draudzīgu balsi. Viņš iedrošinoši papaijāja mazo degunteli.

-    Piedod, veco zēn, es neesmu Robainis. Mani sauc Džindživers, esmu draugs. Robainis ir otrā cellē man blakus. Stāvi rāms, es tikmēr palūkošu, vai nevaru tikt ari pie viņa.

-   Paldies, Džindživera kungs. Vai jūs esat meža kaķis?

-   Jā gan, bet neraizējies. Es jums pāri nedarīšu. Kuš, mazais, ļauj man pabeigt darbu.

Fērdijs apklusa, turpinot skatīties pa spraudziņu uz Džindživeru, kas klaudzināja un klaudzināja pa pretējo sienu. Tam vajadzēja ilgu laiku. Džindživera ķepas jau bija nobrāztas līdz asinīm, cenšoties drupināt kaļķus un izkustināt akmeni no vietas, līdz beidzot tas padevās. Džindživers vilka no vienas puses, Robainis stūma no otras, kamēr mūrakmens novēlās uz grīdas.

-    Sveiki, Džindživera kungs. Es esmu Robainis. Vai Fērdijs ir pie jums?

Meža kaķis paspieda caur spraugu pabāzto ķepu.

-   Jā, Robaini. Paskaties un redzēsi viņu pie cauruma otrā sienā.

Ezēni saskatījās.

-   Sveiks, Robaini!

-   Sveiks, Fērdij!

-     Drīz nāks sardze, lai nestu man maizi un ūdeni, Džindživers viņus pārtrauca. Es ar jums padalīšos. Sēdiet savās kamerās un esiet klusi. Kad rīt atlidos Krekšķis, es viņam pateikšu, ka esat šeit.

Džindživers bez īpašām pūlēm ievietoja akmeņus vietā. Viņš nosēdās gaidīt sargus ar dienišķās maizes un ūdens devu un aptvēra, ka pirmo reizi pēc ilgiem un grūtiem laikiem atkal spēj pasmaidīt.

-Hei! Caur mežiem, pāri laukiem Prom draugi braši soļo, Tie pārvar kalnus, upes, Tur tālēs vajadzīgo rodot. Šie ceļabiedri drosmīgie Iet turp, kurp ceļš tos aicina. Mūs putnu treļļi pavada Ak, kas par jauku laiciņu!

-   Gonf, vai nebeigsi spriņģot apkārt un trallināt, kamēr mēs pētām karti? Dinnij, iesvied tam mazajam, apnicīgajam apaļvaidzim ar kaut ko.

Mārtiņš, galvu kasīdams, kopā ar Bellu atgriezās pie ruļļa. Dinnijs paklausīgi aizsvieda atzveltnes krēsla spilvenu un nogāza Gonfu sēdus.

-    Še tev, būs' kaut brīd' mierā, Gonfij. Pie man' tuneļ', viens riktīg' klaburkaste tu es'.

Gonfs nogūlās uz grīdas un atbalstīja galvu pret spilvenu; ik pa brīdim viņš nodungoja kādu jaunu dziesmas pantiņu. Mārtiņš un Bella, pārliekušies pāri ruļļa rakstiem, centās tos izzināt un ar spalvu rakstīja noskaidroto uz kartes. Viss bija rakstīts senāpšu rakstā, ko tikai Bella spēja pārtulkot.

Dinnijs, kas bija ērti iekārtojies Bellas krēslā, uzsauca:

-   Nu, kā mumsīm tur veicas, Mārtiņ?

Mārtiņš nolasīja skaļi:

-    Lēdijai Melnūksnei Brokai zināmu darījis Olavs Debessarājs, meža zosu tēviņš, ko viņa savainotu uzgājusi Ķērpjziedu mežā un kura ievainojumus ārstējusi. Bāku, kas manam zosu kāsim rāda ceļu uz jūru, sauc par savādo ugunīgās ķirzakas kalnu.

Te Mārtiņš kādam vārdam bija pievilcis zvaigznīti Salamandastrona.

Mēs, brīvie debesu valdnieki, turp dodamies spārnotā ceļā. Bet, ja tu min zemes ceļus, tas būs garš un grūts ceļojums. Te būs mans stāsts par to, kurp iet. Sākšu ar lidojumu virs Brokholas:

No debesīm, kur putni valda,

Uz zemi lūkojos un redzu es

Tur meža āres, kas kā zaļas putna spalvas,

Kā jūra visos vējos viļņojas.

Aiz muguras man paliek meža putni,

Kas modušies ar rīta sauli,

Guļ priekšā pelnpelēka čūska

Un lokās zaļam zeltam cauri.

Lai spārni vārsmas skandina ir mežazoss visvarena!

Pār zelta laukiem tālu lejā

Mūs stiprie spārni droši nes,

Kur plūstam tā kā valgu čūsku

Nu zilu vagu skatu es.

Tai otrpus zemes gludais vaigs

Rauc dziļas grumbas, tumšas ēnas zib,

Bet augšup kāri zobi snaikstās,

Kas aitas vilnu satvert grib.

Lai spārni vārsmas skandina ir mežazoss visvarena!

Bet tālāk gan viss miglā tinas,

Un brīžam grūti drošu ceļu zināt,

Kur pelēkdubļi glumi draudīgi

Grib brīvo gūstā ievilināt.

Ak, draugi spārnotie, vien stiprie

Uz priekšu droši laisties jaudās,

Līdz sasniegs miklā zelta klaju,

Kur jūrasputni šurpu turpu šaudās.

Lai spārni vārsmas skandina ir mežazoss visvarena!

Tumst pamale. Kā tāla bāka

Tur viens pats ilknis naktī gail -

Tas tev kā zvaigzne ceļu rāda,

Lai tālāk doties nava bail.

Te mūsu ceļi šķiras, draugs.

Jo projām ašie spārni nes

Mūs turp, kur jūrā nogrimst saules riets

Un ūdens zilgmi satiek padebess.

Lai spārni vārsmas skandina ir mežazoss visvarena!

Gonfs pienāca klāt un lūkojās uz rulli.

-    Nu ko, tas vecais, kāviņtur, Debessarājs nebūs bijis sliktāks dziesminieks par mani. Bet nu zaglis gan viņš nav ne uz pusi tik gudrs kā es, draudziņ.

Mārtiņš pašūpoja galvu.

-   Tam nu gan jābūt savādam ceļam meža zosu dziesma senāpšu rakstā, kas pārtulkota mūsdienu mežinieku valodā. Vai mēs kaut ko palaidām garām, Bella?

Āpsiene izskatījās pikta.

-    Protams, ne. Tur viss ir tieši tā, kā ir, vārds vārdā. Tev būtu jāzina, ka āpšumātes ir labi izglītotas, lai gan man jāatzīst, ka tas viss izskatās visai ezoterisks.

Dinnijs izrausās no atzveltnes krēsla un pašķielēja uz Mārtiņa glīti sarakstītajām rindām.

-   Errr, ežuterisks? Kāds ta' tas būtu? Pie man' tuneļ', tas jau ir trakāk nekā rakt alu ūdenī, hohrrr.

Gonfs noslāpēja smējienu.

-     Nu, tev gan ir ķēriens uz izteicieniem, Din. Kas ir, sāksim kustināt smadzenes un iztēlosimies, ka esam Debessarājs.

Mārtiņš sasita ķepas.

-    Pareizi! Tieši tā arī jādara. Jāiztēlojas zeme no augšas no putna lidojuma.

Carmina stāvēja pie istabas loga un vēroja, kā pār Ķērpjziedu zemi aust rīts. Saulei pakāpjoties augstāk skaidrajās, bāli zilajās debesīs, no koku galotnēm cēlās miglas vāli. Meža kaķe bija ļoti apmierināta ar savu jauno plānu; mežinieki noteikti jau ir pamanījuši, ka pazuduši divi ezēni, un sūtīs kādu viņus meklēt. Carmina sīki izklāstīja Klumpim un viņa vietniekam zebiekstei, vārdā Skramba, kas darāms pārmeklēt mežu, līdzi ņemot kādus divdesmit vīrus. Viņiem jādodas ceļā vieglā ekipējumā bez parastajām smagajām Kotīras bruņām. Jāuzbrūk no slēpņa, lai sagūstītu visus mežiniekus, kas gadītos ceļā, un apspiestu jebkādu pretošanos.

Carmina noraudzījās, kā tie izslīd pa vārtiem, nesdami pašu izvēlētas ieročus un pārtikas sainīšus. Kaķe labpatikā savilka lūpas. Šobrīd nebija nekādas vajadzības turpināt gūstekņu pratināšanu; lai paliek savās cellēs, līdz būs kārtīgi izsalkuši. Vienmēr ir bijis vieglāk nopratināt tos, kas pāris dienu nav neko ēduši. Divi ežu sīkaļas, kas mēģina asprātībā sacensties ar Tūkstošacu pavēlnieci, uz ko gan viņi cer?

Skramba bija samērā acīgs. Zebiekste ar dunci pabikstīja gaisā.

-   Redzi to sarkankrūtīti, Klumpi?

Klumpis gan pamanīja vien to, ka Skramba uzrunā nebija minējis viņa dienesta pakāpi. Viņš pavērās augšup, bet Krekšķis jau bija prom.

-    Kādu sarkankrūtīti? Kur?

Skramba iebāza dunci atpakaļ makstī.

-   Nepaguvi, šis jau aizlidoja. Varu apzvērēt, ka tas bija tas pats, kuru esmu redzējis pāris reižu slaistāmies ap barakām. Beigās viņš vienmēr kaut kur nolien pie pašas zemes.

Klumpim negribējās atzīt, ka Skramba būs bijis vērīgāks par viņu.

-    Hmm, nu, varbūt tas kaut ko nozīmē, bet varbūt ne. Mežinieki gan parasti ar putniem nepinas. Bet lieka piesardzība nenāks par skādi. Eu, Biezasti, griezies atpakaļ uz Kotīru un izstāsti milēdijai par to sarkankrūtīti. Bet citam nevienam ne pušplēsta vārdiņa. Es negribu, lai Oškājis vai tā lapsa piesavinās manus nopelnus.

Biezastis militāri sveicināja un aizrikšoja Kotīras virzienā.

Skramba aplūkoja meža biežņu visapkārt.

-   Varbūt mēs kādu brīdi varam palikt šeit? Pieplaktu pie zemes un tā reizē gan atpūstos, gan turētu acis un ausis vaļā, ko, Klumpi?

Klumpis zināja gan, ka tā nav peļama doma, bet viņu kaitināja Skrambas nepakļāvīgā izturēšanās.

-   Jā, es pats taisni par to nupat domāju. Labi, zēni, lūkojiet pēc laba slēpņa un turiet acis un ausis vaļā. Bet lai tik es pieķeru kādu snaužam būs man no jūsu astēm kurpju šņores. Jo īpaši tas attiecas uz tevi, Skramba.

Kad īpašā vienība izklīda starp kokiem, Skramba Klumpim aiz muguras parādīja mēli un pie sevis nopurpināja:

-   Klumpis pumpis, lempja rumpis.

Biezastim nepatika klīst pa Ķērpjziedu mežu vienam pašam, pat ne gaišā, saulainā dienā. Sermulis steidzīgi rikšoja uz priekšu, tramīgi lūkodamies te pa labi, te pa kreisi. Pa ceļam viņš pie sevis balsī atkārtoja Klumpja norādes:

-    Saki pavēlniecei, ka Kotīrā manīts vazājamies kāds sarkankrūtītis. Tas nolaižas pagalmā un pazūd kaut kur pie zemes. Klumpis domā, ka tas varētu būt kaut kā saistīts ar tiem mežiniekiem. Es nedrīkstu neko teikt Fortunātai vai Oškājim. Hm, ja viņi kaut ko prasīs, es teikšu, ka nāku atpakaļ, jo samežģīju ķepu. Katram gadījumam jāpavingrinās klibot.

Argulors slaidā lokā no Kotīras laidās pār mežu; tā varēja viegli piemuļķot Kotīras iemītniekus, kas noticēja, ka viņš devies prom. Ērglis jau grasījās apmest loku un lidot atpakaļ, kad izdzirdēja balsi un lejā pamanīja klibojam sermuli.

-   Man jāsaka pavēlniecei, ka sarkankrūtītis redzēja vazājamies Klumpi. Nē, sajuka. Man jāsaka sarkankrūtītim, ka Klumpis vazāja pavēlnieci…

Arguloram nebija vajadzīga skaidra redze, lai samanītu, kur soļo kārtējā trokšņainā maltīte. Viņš gluži kā akmens metās lejup meža biezoknī.

Akmens ar asiem nagiem un līku knābi.

Bellas istaba joprojām bija piemētāta ar papīru papīriem. Tie krita uz grīdas no galda, kura slepenā atvilktne joprojām stāvēja atvērta. Šur un tur uz putekļainajām kaudzēm zvārojās vairākas pusdienu paplātes. Rullis un četras lapas, kas bija uzvedinājušas draugus uz pareizā ceļa, gulēja uz milzīgā atzveltnes krēsla roku balsta. Ērti ieritinājies, mīkstajā sēdeklī zvilnēja Dinnijs. Bella stāvēja, atspiedusies pret galdu. Viņai nebija nekas pretī, ka jaunais kurmis palienējis viņas iecienītāko krēslu, lai ari likās, ka viņam tas sāk varen iepatikties. Mārtiņš soļoja šurpu turpu. Katru reizi viņam nācās kāpt pāri Gonfam. Mazais peļu zaglēns gulēja, izstiepies uz nobružāta paklāja, kas bija izklāts uz grīdas. Mārtiņam bija grūti iedomāties sevi kā putnu. Jau no lidojuma pieminēšanas vien zemi mīlošajam Dinnijam jaunākajam reiba galva un metās sāji ap dūšu. Šķita, ka no Gonfa gan sanāktu tīri labs peļuputns.

-    Ā, «Uz zemi lūkojos un redzu es tur meža āres, kas kā zaļas putna spalvas, kā jūra visos vējos viļņojas». Nu, tas ir skaidrs kā pelei ūsas, draudziņ. Tas ir mūsu pašu vecais labais Ķērpjziedu mežs.

Bella aizvēra acis, iztēlodamās sevi lidojumā.

-    Hmm, pieņemsim, ka mūsu mežs no augšas varētu izskatīties kā ūdens, ko viļņo vējš. Turpini Gonf, kas tur bija tālāk?

-    Ē… «Aiz muguras man paliek meža putni, kas modušies ar rīta sauli…»

-    Ēirrr, vai ta' jūs nesaprot' saullēkts, rītausma. Meža zoss mums sak', ka jāiet uz rietumpus'! Dinnijs jaunākais iesaucās.

Mārtiņš paspieda Dinnija ķepu.

-     Malacis, kurmi! Protams, ja jau saule lec austrumos un ir viņam aiz muguras, tad acīmredzot viņš lido uz rietumiem. Laba doma, Dinnij.

Kurmis sirsnīgi pasmaidīja un ierīkojās dziļāk krēslā.

-    Hohrrr, šitais jaunais kurmis nav racējs vien. Esmu redzēj's, kā tie mežputns rītausmā mostas, errr, nu riktīgs jampadrac' ar to trallināšan'. Nu, kas tur tālāk bij tai dzeijrindī?

Gonfs turpināja:

-   Tajās dzejas rindās ir teikts tā: «Guļ priekšā pelnpelēka čūska un lokās zaļam zeltam cauri…»

Bella zinoši pamāja ar galvu.

-    Aha, draugs Olavs te mums uzdod vieglu mīklu. Es to vietu zinu. Starp mežu un līdzenumiem uz dienvidiem no Kotīras ceļš met straujus līkločus. Esmu pa to gājusi ne vienu reizi vien un katrreiz domāju, ka tas lokās kā čūska, kas met ādu.

Gonfs nodrebinājās, izdzirdis minam čūskas vārdu.

-   Tad nu tā, draudziņi, mēs ejam pa mežu uz rietumiem un pāri ceļam aiz Kotīras. Un ntr ir tikai viens ceļš. Taisni pāri pļavām un līdzenumiem jeb, kā vārsmās teikts, pār zelta laukiem, kur plūstam redzu zilu čūsku, brr, atkal čūska.

-    Tā nav nekāda čūska, Gonf, Mārtiņš viņu pārtrauca. Tas ir tāpat kā ar Bellas minēto līkumoto ceļu, taču šis ceļš ir zils tā ir upe. Tas, ko es nesaprotu, ir tā vieta, kur zemes zobi snaikstās pēc aitas vilnas.

Bella izstaipījās un nožāvājās.

-    Āāāaah! Man liekas, šitā sēžot šajā vecajā putekļu kambarī, mēs pavisam nosūnosim. «Aitas un zeme, vilna un zobi…» Var jau būt, ka mēs aiz kokiem neredzam mežu, bet lai kas tas arī būtu, ieraugot uzreiz pazīsim. Ko tad jūs gribat sēdēt te atlikušo vasaru un minēt mīklas vai sekot tām norādēm, kas jums jau ir, un noskaidrot pārējo pa ceļam? Ceļamaize jau sagatavota, jums ir ieroči, ass prāts un jaunības spars, kas ceļā palīdzēs ko tad vēl vairāk jums vajag?

Gonfs pasteidzās atbildēt:

-    Krietnu biedni, kas nāktu mums līdzi caur uguni un ūdeni.

-   Jūs nedomā, ka šito jauns kurm' jūs atstās' iekš māj's.

Mārtiņš un Gonfs sirsnīgi iesmējās, Bella atvainodamās palocījās kurmim.

-   Piedod, Dinnij. Es nezināju, ka tu arī gribi doties meklējumos.

Kurmēns pieslējās pakaļkājās.

-   Harrr, lai kāds pamēģin' man to neļaut, Bell's kundz'. Lai gan to jūs' krēslu man nepavisam netīk atstāt.

.

20 NODAĻA

Meprepas plāns bija ģeniāli vienkāršs.

Grupiņa mežinieku dosies ceļā ar pārtikas maisiem plecos, un netālu no Kotīras tos pa vienam paņems Krekšķis. Veicis īsu "pārlidojumu līdz celles lodziņam, viņš nodos ēdamo Džindživeram. Abate Žermēna bija visu labi izplānojusi: mežinieki palīdzēs, nesdami ēdamo, Krekšķis netiks nomocīts ar daudzkārtējiem gariem lidojumiem, un Džindživers slepeni dalīsies pārtikā ar Fērdiju un Robaini. Pēcāk īstajā brīdī tiks sākta gūstekņu atbrīvošana, bet tas viss Meprepas vadītājiem bija rūpīgi jāizplāno.

Stundu pinns rītausmas divas grupas ieturēja agrās brokastis, ko bija sagādājuši Bens un Labule Durstīgie:

karsti, tikko cepti plāceņi ar sviestu un plūmju ievārījumu un klāt krūze auksta, trekna piena.

-    Mmmf, pas'ties tik, kā tie ūdri un vāver's loka iekšā. Varēt' domāt, ka šie taisās ce|ot vai trīs gadus, Bens Durstīgais nomurmināja, stūķēdams mutē karsto plāceni.

Labule ielēja viņa kausā pienu.

-    Un kurš vēl to būtu teicis. Tu jau neesi ne par mata tiesu labāks, Ben Durstīgais. Skatās tik, lai tie mani ežuki nepaliek badā un dabū, cik pienākas.

Kapteinis iebāza vēl vienu plāceni savā lingu maisā.

-    Neraizējies nenieka, kundz. Vēl pirms vakarjundas šie abi uzņems riktīgu kravu ēdamā.

Lēdija Dzintaraste pamāja ar asti.

-   Labi, stājas ierindā, mežinieki ar pārtiku vidū, vāveres un ūdri sargā no sāniem un izlūko pa priekšu. Mārtiņ, jums kādu bridi būs ar mums pa ceļam.

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad viņi jau pameta Brokholu un devās ceļā. Abas grupas pamāja ardievas Bellai, abatei Žermēnai un Labulei Durstīgajai un klusītēm ielavījās vēl snaudošajā mežā.

Sirmā abate paslēpa ķepas sava tērpa garajās piedurknēs.

-   Es ceru, ka gan vieniem, gan otriem viss izdosies.

Labule Durstīgā mirkšķināja acis, atvairīdama asaru.

-    Cerēsim, ka mans Fērdijs un Robainis dabūs paēst, cik pienākas.

Bella noraudzījās, kā pēdējais no grupas pazūd Ķērpjziedu meža biezoknī.

-   Jā gan, un cerēsim, ka Mārtiņam izdosies atvest atpakaļ manu tēvu Boku Cīnītāju un viņš atpestīs mūs visus no Kotīras ļaunuma.

Tuvojās pusdienlaiks. Skramba un Klumpis gulēja zem veca skābarža. Visur bija paslēpušies kareivji, lielākā daļa no viņiem saldi krāca. Klumpis pāris kareivju jau bija pieķēris un grasījās atgādināt tiem viņu pienākumus ar durkļa galu, kad Skramba pēkšņi pielika mutei priekšā ķepu un mēmi norādīja uz koku starpu.

Mežinieki soļoja garām guļošajiem kareivjiem un pat nenojauta, ka viņus vēro. Kapteinis lepni gāja pašā priekšā un šūpoja lingu. Daži ūdri bija pārņēmuši nesēju nastas uz saviem pleciem. Viņi soļoja visiem līdzi un pļāpāja ar Ķīļzemes pelēm. Koku lapotnēs no zara uz zaru lēkāja lēdija Dzintaraste ar saviem loka šāvējiem.

Skramba un Klumpis klusēdami noskatījās savādajā gājienā. Klumpis cerēja, ka neviens no kareivjiem nepamodīsies un nesacels troksni; viņš jau burtiski juta uzvaras un atalgojuma saldo garšu. Satraukti berzēdams ķepas, viņš piebikstīja biedram.

-   Varu saderēt, ka ir tikai viena vieta, kurp šis bars dodas Kotīra. Uh, kad mūsu pavēlniece šito dabūs zināt, Skramba!

Tiklīdz viņš piecēlās, Skramba viņu rupji nogrūda atpakaļ zālē.

-   Kuššš! Skaties!

Starp kokiem pa taku, kas veda mazliet sāņus un nogriezās uz rietumiem gar Kotīras dienvidu pusi, soļoja Mārtiņš, Dinnijs un Gonfs. Sākumā Kolumbīne gāja kādu gabaliņu kopā ar Gonfu, bet nu viņu ceļi šķīrās un viņa teciņiem aizskrēja, lai panāktu pārējos. Klumpis vēroja notiekošo un klusībā nolēma atmaksāt Skrambam par deguna iegrūšanu dubļos. Neko nenojauzdams par virsnieka neapmierinātību, Skramba klausījās, kā Gonfs velta Kolumbīnei atvadu dziesmu, kamēr tā māja viņam ar lakatiņu.

Skan ardievu zvans, Jo ceļš tavs un mans Ved katru uz citu nu pusi.

«.-Savu skatienu raidi, Mani atpakaļ gaidi Kādu dienu vai vakaru klusu.

Skramba iespurdzās. Māksloti mirkšķinādams skropstas, viņš noplūca pīpeni un spēji to paostīja:

-    Āāaa, vai nav romantiski, ko? Jauns pelēns dzied ardievas savai mī… Au!

Klumpis strauji iebelza viņam pa galvu ar šķēpa malu.

-   Beidz tarkšķēt, muļķi. Vai tev jāsaceļ kājās viss mežs? Tie trīs neiet uz Kotīru. 0, nē, viņi dodas kur citur. Tagad klausies, biezausi, darīsi tā. Paņem vēl divus vīrus un sekojiet viņiem. Neizlaidiet viņus ne mirkli no acīm. Uzziniet, kurp viņi dodas un kāpēc, tad ziņojiet man.

Skramba sašutis berzēja pauri.

-    Kā tad. Ej prom un seko tiem tur. Ko var zināt, kurp viņi iet un cik ilgi tas būs? Ha, domā es esmu pavisam prātu izkūkojis, Klumpi? Es zinu, kas tev padomā, draugs, tu gribi visus nopelnus sagrābt sev. «Jā, milēdij, nē, milēdij, trīs pilni maisi, milēdij. Es ieraudzīju viņus pirmais, milēdij, tāpēc aizsūtīju veco vientiesi Skrambu tai trijotnei pa pēdām.» Ho, ho, es pazīstu tavu spēlīti, zebiekste.

Klumpis sagrāba Skrambu aiz auss un sāka to nežēlīgi plucināt.

-   Tā! Atklāta dumpošanās, ko, Skramba? Un tagad paklausies, ko es tev teikšu, tu, pamuļķais ķēms no kareivja! Ja man nāksies par tavu nepaklausību ziņot Viņas Augstībai Carminai, viņa tevi uzspraudīs uz mieta pagalmā ērgļiem par barību, skaidrs? Un tagad taisies, ka tiec, cāļa smadzenes. Ei, jūs tur abi, sesk Melnzobi, sermuli Šķeltnāsi, ņemiet ieročus un pārtiku. Ejiet līdzi Skrambam. Un veicīgāk, es pavēlu!

Saīgusī trijotne manījās prom, pie sevis purpinādami:

-   Vecais komandētājs, phe.

-   He, nu nemūžam nesapratīšu, kā šitais ticis par virsnieku.

-    Nebūtu šim durkļa, pie kā turēties, nogāztos garšļaukus uz mutes.

-   Jā, jā, Carminas mīlulītis, ežu bērneļu ķērājs.

Klumpis nogaidīja, līdz šie ir prom, tad uzmeta plecā durkli.

-   Labi, zēni. Raušamies augšā. Atgriezīsimies garnizonā pa īsāko ceļu no ziemeļu puses, tad milēdija varēs sarīkot saviem meža ciemiņiem siltu sagaidīšanu.

Klumpis pielika soli. Drīz triju taku krustceles palika tālu aiz muguras un Ķērpjziedu meža zaļajās dzīlēs nozuda pēdējā kareivja stāvs.

Pret vakaru Carmina kļuva nemierīga. Viņa bija likusi atvest abus gūstekņus. Meža kaķei negribējās atzīt, ka nav spējusi izdibināt nenieka no diviem sīkiem ežuļiem. Bads, viņasprāt, lieliski atraisa mēli.

Fērdijs un Robainis stāvēja viņas priekšā, ežuļu skatieni bija piekalti lielajam cukuroto augļu un riekstu traukam.

Carmina kārdinoši iebāza mutē vienu gabaliņu un lēnām nolaizīja lipīgo cukura glazūru no ķepām.

-   Mmm, cik garšīgs! Varu saderēt katrs no jums abiem varētu vienā paņēmienā apēst visu, kas tajā šķīvī. Nu, mazie, nekautrējieties. Pirmais, kas teiks ko prātīgu, dabūs visu viens pats.

Robainis aplaizīja lūpas. Fērdijs satvēra viņa ķepu un abu vārdā attrauca:

-   Ha, es visu šito kaudzi varētu iemainīt pret vienu pašu šķēlīti mūsu mammas ābolmaizes.

Carmina atbruņojoši pasmaidīja.

-   Nu, protams, laikam taču jūsu mamma cep visgardāko ābolmaizi visā Ķērpjziedu mežā, vai ne?

Robainis ar ķepu noslaucīja mitrās ūsas.

-    Jā, cep gan. Tikko no krāsns un pa virsu bieza kārta saldā krējuma.

Carmina piekrītoši pamāja.

-   Ļoti jauki. Tieši tā, kā man garšo. Un kā tad sauc jūsu mammu?

-   Labule, Fērdijs apjukumā zaudēja modrību.

-    Labule, un tālāk? meža kaķe draudzīgi iemurrājās.

Robainis iespēra Fērdijam un iejaucās:

-    Labule, labule tā mūsu mammas ābolmaize, un tas ir viss, kas mums sakāms!

Carmina aizkaitināta saviebās un aizgrūda našķu trauku sāņus.

-   Sardze! Vediet šos muļķa sīkaļas atpakaļ uz pagrabu! Pēc nedēļas viņi zinās, kas ir izsalkums!

Kad viņus veda prom, Robainis lepni uzsauca:

-   Jā, un tu zināsi, kā mežinieku cīnītāji prot turēties arī pēc divām nedēļām, kaķe!

Dziļi zem zemes pie restotā cietuma lodziņa Krekšķis ar Džindživeru dedzīgi apsprieda jauno plānu.

Pa savas augšstāva istabas logu Carminas asais plēsēja acu skatiens caururba tumsu. Viņa saskatīja Klumpi un viņa īpašo vienību steidzam uz Kotīru no ziemeļu puses, tad, slaidā lokā pārlaidusi skatienu uz otru pusi, pamanīja kustību meža dienvidu malā.

Mežinieki!

Carmina metās pie galda un sparīgi sāka skandināt zvaniņu. Tūlīt pat ieradās sesks, vārdā Grābslis.

-   Ātri cel kājās visu garnizonu. Pulcēties barakās un gaidīt manu pavēli. Saki, lai uzvedas klusu. Sūti Klumpi pie manis. Viņš pēc brīža būs klāt.

Grābslis brīnījās, kā Carmina varēja zināt, ka Klumpis drīz ieradīsies, bet neuzdrīkstējās neko vaicāt. Viņš braši pacēla sveicienam savu Tūkstošacu vairogu.

-   Tiks darīts, milēdij.

Carmina uzmanīgi pētīja ūdru, peļu un ežu grupu. Viņa pamanīja koku galotņu šūpošanos tātad vāveres arī. Šoreiz bija viņas iespēja pārsteigt tos nesagatavotas. Un šo iespēju garām laist viņa negrasījās. Nu viņi zinās, ko īsti nozīmē bailes.

Pusceļā uz kāpnēm kaķe saskrējās ar Klumpi, kas steidzās augšup uz viņas istabu, lai pavēstīta jaunumus.

-    Milēdij, manā rīcībā ir īpašas ziņas par mežinieku pār…

-   Jā, es jau zinu. Savāc savus vīrus, un veikli dodieties uz galvenajām barakām.

-    Bet, majestāte, tur cauri mežam lidoja sarkankrūtītis, un es liku Biez…

Carmina apsviedās riņķī un uzbļāva neapķērīgajai zebiekstei.

-    Sarkankrūtītis? Ko tu tur tagad gvelz? Kāda man, tavuprāt, daļa gar kaut kādu sarkankrūtīti?! Tinies prom no manām acīm, pamuļķais lamzak.

Klumpis apjucis palika stāvam uz kāpnēm, kad viņa aizbrāzās garām. Nebija nekādas jēgas runāt ar Carminu, kad viņa bija šādā neomā.

Augstākais koks Kotīras dienvidu pusē bija stalta goba. Krekšķis tupēja tās zarā, kad pamanīja mežiniekus.

-    Ehemm, khrrmm! Esmu te, un, lūdzu, klusāk! Mēs taču negribam pamodināt kādu ērgli.

Kapteinis veikli pasita asti jūrnieku sveicienā.

-   Ahoi, draudziņ! Vai uz klāja viss kārtībā?

Krekšķis pamīņājās pa zaru.

-    Khem, nu, tā izskatās, khrmkhmm. Lai gan man par to ir zināmas šaubas.

Lēdija Dzintaraste nolēca viņam blakus, un sarkankrūtītis satrūkās ne pa jokam.

-    Cienītā! Khm, vai jūs nebūtu tik laipna un nevarētu nākamreiz savu ierašanos apliecināt mazliet mierīgāk?

Bens Durstīgais un pārējie nolika savus saiņus gobas pakājē. Kolumbīne palūkojās augšup uz sarkankrūtīti.

-   Vai zini, Ben, es arī nez kāpēc jūtos tikpat neomulīgi kā Krekšķis.

Bens lika vāverēm plecos saiņus, bet tās ar visu nešļavu lēca

augšup pa stumbru tikpat veikli kā pa līdzenu ceļu.

-   Jā, mīļā, es pavisam labi tevi saprotu. Man nemazām ar' šitā vieta nepatīk.

Gluži kā apliecinājums eža teiktajam no tumsas izbrāzās bulta, nosvilpa gaisā un palika šūpojamies gobas stumbrā.

-    Sargās! Visi uz slēpni! lēdija Dzintaraste skaļi uzsauca no sava novērošanas posteņa.

Acumirklī pelēm un ežiem apkārt nostājās ūdri. Kapteinis devās uz grupas priekšgalu un noliecās, lai izvairītos no šķēpa, vienlaikus aizlingodams vairākus akmeņus.

-    Šurp, komanda. Tur tai biežņā. Nododiet tiem riktīgu borta zalvi, draugi!

Muskuļotu ūdru rindas raidīja pamatīgu upes oļu krusu.

Akmeņi būkšķēja pret bruņām un kareivju ķermeņiem, tam pievienojās slēpnī esošo kliedzieni un spiedzieni.

Kad apšaude norima, priekšā izlēca Carmina un mudināja doties uzbrukumā:

-    Uzbrukt! Uz priekšu! Aiziet! Uzbrukumā!

Kareivji, pīķus, durkļus un šķēpus vicinādami, aurodami un draudīgi kliegdami, metās virsū mežiniekiem.

Lēdija Dzintaraste aukstasinīgi noskatījās notiekošajā. Viņa nomērķēja bultu, visapkārt koku augstajos zaros arī citas vāveres darīja tāpat. Viņa ar asti atbalstījās pret koka zaru.

-   Visi gatavībā. Ļaujiet tiem iznākt ārā no biezokņa un gaidiet zīmi.

Kaut arī viens vai divi ūdri gulēja zemē, šķēpu savainoti, Kapteinis bija dzirdējis Dzintarastes teikto un piebiedrojās viņas taktikai.

-   Ūdru komanda, gatavībā. Nemest lingas, pirms nosvelpj bultas.

Kad Kotīras amiija bija veikusi vairāk par pusceļu, Fortunāta palika iepakaļus, līdzās Oškājim un Klumpim. Carmina vadīja kauju viena pati. Pārliecībā, ka atrodas ieroču sviediena attālumā, viņa tarpināja rīdīt savus kareivjus.

Lēdija Dzintaraste nolēma, ka viņi ir pavirzījušies pietiekami tālu. Viņas aste noplīvoja gluži kā karogs, kad viņa uzsauca:

-   Strēlnieki, aiziet!

Gaisā nospindzēja bultas un atdūrās mērķī, kareivju pēdējās un vidējās rindas klupa pār kritušajiem priekšā.

-    Lingas uz priekšu, biedri! kaujaslaukā nodārdēja Kapteiņa varenais sauciens.

Pār apjukušajiem kareivjiem otrreiz nobira akmeņu krusa.

Carmina bija spiesta atkāpties. Saniknota viņa izkliedza jaunas pavēles.

-    Viena rinda līšus, otra stāvus. Vairogu mūri pacelt un virzīties uz priekšu! Starp vairogiem izsliet pīķus. Ātrāk, muļļas. Fortunāta, pārgrupē loka šāvējus aizmugurē. Lai mērķē pāri mūsu galvām uz mežiniekiem. Veicīgi!

Apjauta, ka draud nopietns uzbrukums, lika Kotīras kareivjiem sasprindzināt visus spēkus.

Bens Durstīgais un Kolumbīne līšus pārvietojās starp tiem, kas nebija cīnītāji, un čukstēja:

-   Draugi, palīdziet ievainotajiem. Ātri un klusi nozūdiet tur aiz tā koka. Ir ieradies Priekškurmis ar palīgiem.

Viņi aizlavījās prom, tikmēr Kapteinis ar saviem vīriem viņus piesedza.

Kareivji šāva bultas. Tās klankstēja pret koku stumbriem un iedūrās zemē, dažas atrada mērķi mežinieku vidū. Vairogu aizsegā pretinieks lēni, bet neatlaidīgi virzījās uz priekšu.

Kapteinis un Dzintaraste darbojās saskaņoti. Kad ūdri bija aizlingojuši akmeņus un šķēpus, vāveres izšāva bultas, Jaujot no jauna pielādēt ieročus un uzturēt nepārtrauktu apšaudi.

-    Lingas, uz priekšu!

-   Bultas, aiziet!

Pēc lēdijas Dzintarastes norādījuma divas spēcīgas vāveres Vāveraste un Birztala aizlēkšoja uz Kotīras tālāko malu, pa abām stiepjot līdzi tik daudz pārtikas, cik iespējams. Krekšķis laidās viņām līdzi. Visi trīs uzvedās klusu, neviens no cīniņā iesaistītajiem to pat nepamanīja.

Klumpis auroja un skubināja kareivjus:

-    Uz priekšu, nejēgas. Kustiniet kājas, sliņķi. Aiziet! Drīz mēs viņus uzveiksim. Tūlīt katram tiks pa ūdram.

Kāds sermulis sāpēs saviebās, kad no viņa šķēpa atlēca akmens un cauri ķepām izšāvās sāpju vilnis.

-   Ē, es labāk cīnītos ar peli vai savainotu ezi, draugs. Lai Klumpis un pavēlniece tiek galā ar lielajiem ūdriem.

Viņa biedrs, kāda zebiekste, piekrītoši pamāja.

-   Jā, lai viņiem tiek tas gods. Mēs būsim pieticīgi.

Pāris mirkļu vēlāk viņu apklusināja bultas trāpījums.

Lēdija Dzintaraste sāka uztraukties. Viņa uzsauca Kapteinim lejā:

-   Mums tūlīt beigsies bultas, Kaptein. Viņu ir pārāk daudz. Mēs nevaram apturēt viņu uzbrukumu; mūsu spēki ir galā.

Kapteinis, no piepūles aizelsies, aizlingoja divus milzu akmeņus.

-   Neko nevar darīt, kundz. Redzēs, cik daudz no viņiem mums izdosies paņemt sev līdzi.

21 NODAĻA

Rīts bija baltā miglā tīts. Tā vijās ap kokiem un krūmiem kā gaisīga šalle, mirdzinot sīkas .rasas lāsītes. Diena solījās būt saulaina un karsta.

Vēlēdamies jo ātrāk atrast meklēto, trīs draugi brokastoja, turpinot ceļu. Mārtiņš atraisīja plāceņu sainīti, Gonfs katram sadalīja pa rūsgana ābola šķēlei, bet Dinnijs nozuda miglā un atgriezās ar blašķi spirdzinoša avota ūdens.

Nakts stingums atkāpās, kājas jau bija krietni ielocītas. Raitā solī viņi devās uz priekšu, skanot Gonfa jaunākajai ceļadziesmai.

Sala-manda-strona, mēs braši soļojam Un, briesmu nebīdamies, tevi meklējam. Zaglis, karotājs un kurmis tie esam mēs, Kas nerimsies, līdz tevi sasniegt spēs, Sala-manda-strona!

Rīta saules stari izlauzās cauri miglai un pielēja to ar zeltainu blāzmu. Mārtiņš un Gonfs ļoti nopūlējās saglabāt nopietnību, klausoties, kā Dinnijs skandina ceļadziesmu savā kurmju izloksnē:

-   Salla-mana-ston', mēs, brašie, soļojam…

Joprojām pacilātā noskaņojumā trijotne sasniedza Ķērpjziedu meža malu. Izlauzušies cauri mežmalas krūmājam, viņi atradās uz zemes ceļa, kas aizlocījās kā čūska. Otrpus tam pletās līdzenumu plašumi, kas virmoja no karstuma. Ceļu un līdzenumus šķīra dziļš grāvis, kurā sausā laika dēļ rēgojās tikai neliela ūdens tērcīte.

Draugi apklusa, atminēdamies, ka kaut kur tepat tuvumā varētu būt Skramba un viņa vīri.

Gonfs devās atpakaļ mežā un atgriezās ar garu, spēcīgu maiksti. Pelēns ar nazi nodrāza zarus.

Mārtiņš viņu ieinteresēti vēroja.

-   Kas tev padomā, draudziņ? viņš klusītēm ievaicājās.

Dinnijam gan viss bija skaidrs.

-   Viņš tais' kārti, ko lēkt pār to grāv'. Vāverzvērs to dar' biež', kad nav koka zara, kur palēkties.

Mārtiņš paņēma maiksti un pasvārstīja ķepās.

-   0, es saprotu. Lecamkārts. Laba doma, Gonf!

Stingri satvēris kārts galu, Gonfs to pašūpoja.

-   Es lēkšu pirmais, Dinnijs pēc tam, tad tu, draudziņ. Skaties un mācies. Esmu Kārtslēcējprincis!

Gonfs metās sriialkā riksī. Turēdams kārti izstieptā ķepā, viņš pārskrēja pāri ceļam, atbalstīja kārts galu grāvī un krietni atspērās. Mārtiņš redzēja, ka kārts saliecas un uznes Gonfu taisni augšā gaisā.

Ieskrējiena spēks viegli pānneta viņu pāri grāvim. Pelēns veikli piezemējās uz visām četrām un pastūma kārti atpakaļ kurmim.

Dinnijs to piesardzīgi paņēma un pačukstēja Mārtiņam.

-   Žēlīgs debess, es labāk turas pie vecās labās zemlt's, tikai putni var atļauties šitād' pārdrošību. Nu, labs i', es nu laiž'.

Dinnijs gāzelēdamies pašļūca uz priekšu, iedūra kārtsgalu grāvī un lēnām pacēlās gaisā. Ar tādu ieskrējienu nepietika, lai pārmestu kurmi pāri; viņš pakuļājās gaisā un sāka svērties atpakaļ. Mārtiņš strauji metās uz grāvja pusi. Satvēris kārti pie pamatnes, viņš ar visu spēku triecās pret to un atspieda to atpakaļ. Dinnijs atrāvās no kārts un kā bulta aizlidoja pāri grāvim. Kurmis atsitās pret grāvja augšmalu, kur viņu satvēra Gonfs un palīdzēja izrausties ārā. Dinnijs krita ceļos skūpstīt zemi, laimīgs atkal just drošu pamatu zem kājām.

Mārtiņa spēks un bezbailība palīdzēja pašam viegli tikt pāri. Viņam pat gluži labi patika lidojuma sajūta. Kad Dinnijs bija pilnībā atguvies, viņi turpināja savu ceļu pāri līdzenumiem.

Draugi tikko bija tikuši pāri grāvim un devušies prom, kad grāvī nožāvājās un izstaipījās Melnzobis. Sekotāji bija apmetušies netālu uz austrumiem no lēciena vietas.

Šķeltnāsis miegā pagriezās uz otriem sāniem un noslīdēja no šaurās, nožuvušās upes dibena strēles seklajā, dūņainajā ūdenī.

-    Vēēē! Riebīgie lempji, kurš to izdarīja? Tūlīt pat atzīstieties!

-    Hi, hi hī! Tu pats to izdarīji, dumiķi. Brīnums vēl, ka neturpināji krākt kā līdz šim.

-    Es, un krācu? Tev vajadzētu reiz pašam sevi dzirdēt. Izklausās pēc zosu gāgināšanas.

-   Muļķības. Es negulēju nevienu brīdi. Zini, jocīgi pirms kāda laiciņa uz vienu mirkli es laikam iesnaudos gan un sapņoju, ka redzu peli tur virs tā ceļa. Un zini ko tā pele pārlidoja pāri grāvim.

-   Hi, hi, hī, oh, ha, ha, hā! Un vai tik tai pelei nesekoja Klumpis, kas tēloja bezdelīgu, ko?

-   Vari ņirgt, resnais lempi. Bet tas bija tā, it kā es būtu nomodā. Tā pele lidoja, ka es tev saku.

-    Pats tu esi resnais lempis! Tā tev vajag, tas tāpēc, ka vakar pierijies kā cūka. Šitādi murgi rodas no alkatības.

-   Nerodas vis. Drīzāk gan no izsalkuma. Es mirstu badā.

Skramba par viņu strīdu nelikās ne zinis. Izrausies no grāvja,

viņš izvilka no sava saiņa maizes ņuku un sāka šmakstināt.

Šķeltnāsis un Melnzobis pārtrauca strīdu un ņēmās sūdzēties.

-   Ei, tā nav godīgi. Tu mums esi galvenais, tev jārūpējas par to, lai mēs būtu pabaroti, kā nākas.

-   Taisnība. Man gan ir tikai knaps garozas kriksītis, un tas pats ir piesūcies ar to smirdīgo grāvja ūdeni.

Nicīgi Skramba nosvieda garozu grāvmalē.

-   Ķeriet! Kurš pirmais izrāpsies, tas dabūs.

Sesks un sermulis cīnījās ar zobiem un nagiem. Katrs centās otra notriekt dubļos, lai pirmais tiktu ārā no grāvja.

Uzvarēja Melnzobis. Viņš paķēra garozu, Šķeltnāsis žēlabaini iegaudojās:

-    Iedod man arī kādu kripatiņu, Melnīt. Labi, labi. Es gan tev dotu pusi, ja man būtu maize.

-   Nekā tu nedotu, sermuļģīmi.

-   Dotu gan.

-    Nedotu.

-   Dotu.

Melnzobis tēlotā augstsirdībā piekāpās.

-   Še jau še, ņerkstuli. Nerij tikai kā cūka visu uzreiz.

-   Ēēēē, nav godīgi. Tev tika lielākā puse.

Skramba tikmēr pagājās pa grāvja malu uz priekšu. Viņš nokoda pienenes asnu, saviebās, izspļāva un uzsauca:

-   Ei, jūs tur abi, beidziet gausties un paskatieties uz šito.

Abi piesoļoja, koš|ādami pēdējās garozas paliekas.

-   Kas ir?

-   Un kā jūs, kāpostgalvas, domājat? Skramba izmisumā grozīja galvu. Paskat, tās ir to divu peļu un kurmja pēdas. Redzat, te un te, ķepu nospiedumi, skaidri kā diena. Viņi dodas rietumu virzienā.

Šķeltnāsis atrada kārti un uzvaroši pacēla gaisā.

-    Aha, re, kur vēl viena norāde! Ar šito viņi noteikti tika pāri grāvim.

-   Ai, beidz gvelzt, balamute, Skramba nicīgi nosprauslājās. He, varbūt vēl teiksiet, ka ar šito viņi lidoja pa gaisu. Ko vēl nesadomāsiet! Vismaz esam tikuši viņiem uz pēdām.

Tupēdams Kotīras dienvidu puses bērza galotnē, Krekšķis pirms pārlidojuma uz cietuma pagrabiem pārbaudīja, vai sainis labi aizsiets. Vāveraste un Birztala nolūkojās, kā viņš aizlaižas rīta gaismiņā, tad Vāveraste sāka gatavot nākamo saini.

-   Nu jau vairs nebūs ilgi, tad mēs varam aizšmaukt paskatīties, kā sokas kaujā.

Birztala palūkojās bultu makā.

-    Man gandrīz beigušās bultas. Bet citiem jau ir tāpat. Zini ko? Tu paliec tepat un tiec galā ar sarkankrūtīti, bet es aizlaidīšu atpakaļ uz nometni. Savākšu visas bultas, ko varēšu satvert, un aiznesīšu mūsu loka šāvējiem.

-   Laba doma. Tiksimies vēlāk, draugs.

Līdz vietai otrpus gobai, kur sākas smilšaina zeme, bija pavisam netālu. Priekškurmis veda draugu grupiņu, Kolumbīne un Bens piesedza viņus no aizmugures, viņiem piebiedrojās Straujracis, jauns, izveicīgs racējkurmis.

-   Nu jau pavisam drusk' vēl, draugi, viņš pusčukstus nogrudzināja. Mēs, racēj', sataisīj' jums lāb' tunel, kur nozust.

Kurmji palīdzēja visiem laimīgi tikt iekšā plašajā tunelī. Pagājusi gabaliņu, Kolumbīne saklausīja, kā Straujracis rok to ciet. Priekšgalā Priekškurmis mierinoši teica pāris pelēm:

-   Nav ko baidīties, peluki. Mēs iet uz Kurmjdzīlēm. Neviens jūs tur niatradīs.

Carminas apņēmība nemazinājās. Viņa nežēlīgi dzina savus kareivjus kaujā.

-    Uz priekšu! Neredzat, ka viņi mums neraida vairs tik daudz bultu un akmeņu? Turpiniet. Uzvara ir mūsu.

Fortunātai nežēlīgi sāpēja auss. Lapsai paveicās ja bulta būtu ķērusi mazliet zemāk, tā trāpītu viņai pierē. Piespiedusi brūcei savu ārstniecības augu kušķi, viņa drūmi pavērās augšup, kur liela vāvere nosvieda veselu kaudzi ar bultu saišķiem. Lapsa atkāpās pāris soļu un nomurmināja zem deguna:

-   Ja jums šķiet, ka uzvara ir mūsu, milēdij, tad ejiet un pati arī viņus uzvariet.

Divi Kapteiņa vīri gobas pakājē dzina zemē garus, asus mietus. Ap mietiem tie apbēra zemi un visapkārt izbārstīja lapas. Pa gabalu izskatījās, it kā tur slēpnī gulētu ar pīķiem bruņotu ūdru komanda.

Par spīti Carminas lūgumiem un draudiem bultu papildinājums lika Kotīras kareivjiem nedaudz atkāpties. Lēdija Dzintaraste pārliecinājās, ka kurmji ar savējiem tikuši prom.

-   Vai viss gatavs, Kaptein?

Kapteuiis pacēla ķepu.

-   Tik gatavs, cik vien var būt, kundz'.

-     Labi. Mēs izšausim vēl pāris smagās zalves, kamēr tu ar vīriem tiec prom. Tiekamies Brokholā.

-   Jā. Jaukas medības, kundz'. Ejam, vīri. Dzintaraste atkal izslējās.

-   Bultas, aiziet!

Carmina un Klumpis sadzirdēja pavēli.

-   Gulties, galvas lejā, vairogus augšā! Klumpis nokomandēja. Kad viņi atkal pacēla galvu, ūdri bija prom. Iestājās dīvains

klusums, dzirdama bija tikai lapu čaboņa koku galotnēs. Carmina zināja, ka tur atkāpjas vāveres. Viņa izslējās un uzdrošinājās paspert soli uz priekšu. Klumpis viņai pievienojās.

-   He, gļēvuļu bars, vai ne, milēdij? Izskatās, ka šie ir aizmukuši. Carmina nopētīja uzbērumu gobas pakājē.

-   Var jau būt, bet varbūt arī ne. Es domāju, viņi būs uzrīkojuši kaut kādas lamatas, vai arī tas ir ar pīķiem bruņotu ūdru bars? Klumpi, ņem desmit vīrus un izlūko. Ej, mēs piesegsim.

Negribīgi Klumpis izraudzījās desmit vīrus un piesardzīgi devās uz ienaidnieka pusi. Ikreiz, kad zem kājām nobrakšķēja kāds zariņš, viņš pieplaka pie zemes. Beidzot kareivji pietuvojās uzkalniņam. Sapratis, ka briesmas vairs nedraud, Klumpis paspēra lapainu zaru un iedūra pīķi zemē.

-   Viss kārtībā, milēdij. Tas bija tikai muļķīgs māneklis, lai mēs domātu, ka viņi vēl ir šeit.

-   Un vāveres, Klumpi? Fortunāta piesardzīgi iejautājās. Zebiekšu komandieris palūkojās gobas lapotnē, tad uzsvieda

augšup savu pīķi. Vairāki kareivji parāvās malā, kad tas nāca lejā un iedūrās uzkalniņā. Līdz ar pīķi lejā nobira pāris zariņu un dažas lapas.

-    Ne ziņas, ne miņas no tā gļēvuļu bara! Klumpis paņēma savu pīķi un izrieza krūtis.

Atvieglojumā līksmodami, Kotīras kareivji pieslējās kājās un sāka lēkāt uzvaras priekā.

-   Mēs uzvarējām, uzvarējām!

-   Ko jūs uzvarējāt? līksmību nīgri pārtrauca Carminas balss. Muļķi, vai jūs nesaprotat, ka nav par ko priecāties ne trofeju, ne vergu, ne padošanās. Viņi visi nozuduši, un kas paliek mums? Pāris jardu meža, kas tāpat jau pieder man.

Gluži negaidīti pār viņiem nobira bultu krusa. Kareivji saslēja gaisā vairogus un metās guļus zālē. Pat meža kaķei nācās mest godu pie malas un atkāpties aiz gobas, ko tā bija iekarojusi.

Atskanēja tikai izsmējīgas čalas, vāverēm dodoties Ķērpjziedu meža dzīlēs, un prom visi bija.

Džindživers bija paplašinājis caurumus sienās, lai Fērdijs un Robainis varētu ielīst viņa cellē.

Līksmi viņi pārbaudīja pirmā saiņa saturu.

-   Mammas mīļā labā ābolmaize!

-   O, plūškoka dzēriens!

-   Skat, siers un lazdu rieksti!

-    Cukuroti kastaņi arī. Ha, ha, ha, varu derēt, ka vecais labais Krekšķis par tiem neko nezināja.

-    Nāciet, Džindživera kungs. Te ir sēkliņmaizīte un piens. Paēdīsim mūsu slepenās vakariņas, pēc tam izstāstiet, kādus jaunumus pavēstīja Krekšķis.

Smieklu čalā Džindživers notrausa aizkustinājuma asaru. Kopš tēva nāves pavadījis ieslodzījuma vientulībā jau tik ilgu laiku, viņš bija priecīgs par abu jauno draugu klātbūtni.

Bija dienas vidus, kad Mārtiņš un Dinnijs nosēdās atpūsties. Gonfs stāvēja un pētīja viļņotos klajumus un tīreli, kas pletās uz visām pusēm; apvārsnis tālumā virmoja no neparastā karstuma. Gonfam šķita, ka viņš pie apvāršņa redz neskaidrus apveidus, bet pārliecināties par to varētu, vien pienākot tuvāk. Pelēns pagriezās un pameta skatienu atpakaļ uz turieni, no kurienes viņi bija nākuši.

-    Jā, draudziņ, pasaule aiz Ķērpjziedu zemes robežām tik tiešām ir varen plaša. Es vēl varu samanīt tālumā mūsu mežu.

Dinnijs atlaidās zemē, košļādams zāles stiebriņu.

-   He, herr, un varbūt tu vēl redzi ar', kā tavs peļmeitēns tev māj ar ķepiņu?

-    Nu, bet protams, Gonfs pielika ķepu virs acīm un tēlotā nopietnībā attrauca, un ne tikai. Izskatās pēc tava vectēva, kas vicina spieķi. Viņš grib atpakaļ savu gardo sacepumu, ko tu viņam nočiepi.

-   Dinnijs tur nebija pie vainas, Mārtiņš nožāvājās. Gan jau pats to arī nočiepi. Ko vēl tu tur redzi?

Gonfs noskurināja ūsas.

-   Nu, vēl tur ir trīs mūdži, kas dzenas mums pakaļ. Izskatās, ka šie ir mums uz pēdām, draudziņ.

Mārtiņš un Dinnijs pielēca kājās un lūkojās Gonfa norādītajā virzienā.

-   Tur, redz, zebiekste, sesks un sermulis. Re, sāka skriet. Nez kur šiem tā jāsteidzas?

-   Varbūt šie ir mūs ieraudzīj'š, kā mēs piecēlās kājās, Dinnijs ieminējās.

-   Jā gan, tev taisnība, draudziņ. Nu, ko darām, karotāj? Stāsimies pretī un cīnīsimies? Saki savu vārdu.

Pakodījis lūpu, Mārtiņš palaida vaļā ūdru lingu, kas šūpojās viņam ap vidukli.

-    Nē, vai tad tādēļ mēs devāmies meklējumos? Tā mēs tikai zaudēsim dārgo laiku. Mums jāatrod Salamandastrona un Boks Cīnītājs, lai visi kopā mēs glābtu Ķērpjziedu zemi. Pirmais, kas karotājam jāiemācās pildīt pavēles un pienākumus.

Gonfs uzmeta plecos saini. Dinnijs savējo pat nebija nolicis zemē. Viņš metās skriet, samtainās ķepiņas aizdipēja pa pjavu.

-   Ei, jūs tur, abi, viņš uzsauca. Skrienam, ka tiekam vaļā no tiem mūdž' pirms vakarjund's.

Visi trīs skrēja klusējot, vienmērīgi cilādami kājas un taupīdami spēkus. Bez viņu soļu dipoņas bija dzirdami tikai cīruļa treļļi debesīs un sienāžu sisināšana saules staru sasildītajā pļavā. Pati saule kā liela zeltaina acs gozējās augstu pie debesīm. Bēgļi turpināja rikšot, viņu vajātāji dzinās tiem pa pēdām, pūlēdamies viņus panākt.

Kotīrā nebija lazaretes ievainotajiem. Kareivji gulēja barakās, laizīja brūces un centās tikt galā, kā nu kurš prata. Klumpis jutās visai apmierināts. Viņi bija atvairījuši mežiniekus, un armija nebija atkāpusies, par ko tad te zūdīties?

Viņš uzdeva šo jautājumu Oškājim.

-   Nu, to tu paprasi viņai, zebiekste. Re, kur viņa jau nāk. Meža caunas apmetnis noplīvoja vien, kad tā pamāja uz kāpņu pusi.

Carmina ielēkšoja barakās un ar līku nagu paaicināja:

-   Jūs abi, tūlīt pat uz manu istabu!

Strīdēties nebija nekādas jēgas, tāpēc abi ar smagu sirdi kāpa augšup pa kāpnēm.

Priekšā viņus jau gaidīja Fortunāta ar sāpīgi uztūkušu bultas pārplēsto ausi. Oškājis nosmīkņāja.

-    Hi, hi, vai tik tev nevajadzēs dziednieka, lapsa?

Carmina iebrāzās iekšā īstajā mirklī, lai sadzirdētu zobgalību.

-   Vēl vienu vārdu, kokkāji, un tev vajadzēs arī jaunu galvu. Tā kas notika ar manu slēpni mežā?

Visi apmulsuši stāvēja un gaidīja brāzienu. Un nebija ilgi jāgaida.

Meža kaķe ar vienu ķepas vēzienu noslaucīja galdu. Zvaniņš, trauki, rotājumi, galdauts un ēdiens sakrita zemē.

-   Nekas! Lūk, ko mēs no tā visa esam ieguvuši!

Dusmās viņa svaidījās pa istabu, spārdīja krēslus, plosīja sienassegas un salieca krāsns kruķus deviņos līkumos, viņas balss pārvērtās baisā gaudošanā.

-    Es viņus ieraudzīju. Es pati! Es uzslēju slēpni, brīdināju jūs, vedu armiju uzbrukumā un cerēju, ka jums, aitasgalvām, būs tik daudz prāta un drosmes, lai man palīdzētu. Un ko es saņemu?! Nevienu prātīgu domu vai uzmundrinājuma kripatu!

Viss kaķes augums trīcēja nevaldāmās dusmās, tad pēkšņi viņa iezvēlās krēslā, it kā pašas dusmas būtu to nogurdinājušas. Trijotne stāvēja un drebēja, acis zemē nodūruši, kamēr pavēlniece drūmi viņos noraudzījās.

-   Āāā, galu galā nav jau jūsu darīšana, vai ne? Jums nav jādomā, tikai jāpilda pavēles. Par visu galva jālauza man pašai. Jūs jau laikam neliktos ne zinis, līdz nebeigtos pārtikas krājumi. Un ziniet tie nav mūžīgi. Redzēju pati savām acīm tie sarūk, kopš nespējam ievākt nodevas no tiem dažiem, kas vēl mitinās šai apkārtnē. Bet tā nu ir iekarotājam, kam jābaro armija, kareivji citu neko nespēj kā vien atņemt kaut ko bezpalīdzīgajiem. Carmina izslējās un untumaini paspēra nokritušo biķerīti. Nu, jums nekas nav sakāms?

-   Vēl jau ir tie divi, ko es sagūstīju, milēdij, Klumpis kā atvainodamies teica.

Carmina pielēca krēslā sēdus.

-    Pareizi, malacis, zebiekste. Varbūt tu arī neesi tik stulbs, kā man likās. Gūstekņi, hmmm, jā. Kā tu domā, ko mežinieki būtu gatavi dot izpirkumam par šiem abiem sīkajām?

Fortunāta domīgi samiedza acis.

-    Nu, man visbiežāk ir sanākuši darījumi ar mežiniekiem. Viņi kjūst maigi un jūtelīgi, kad runa ir par mazuļiem. Es domāju, ka viņi dotu visai daudz, lai tikai bērni atgrieztos sveiki un veseli.

-   Jā, tas ir īstais vārds sveiki un veseli, Carmina apmierināti iemurrājās. Iedomājieties, ja mežinieki redzētu, ka viņu mazuļi cieš vai viņiem draud īstas briesmas, mēs varētu prasīt, ko vien gribam.

Trijotne uzelpoja viņu pavēlnieces noskaņojums bija uzlabojies.

Sarunā klausījās kāds, kuram nebija iemesla priecāties: ārpusē uz palodzes tupēja sarkankrūtītis Krekšķis.

Šķeltnāsis pirmais palēnināja soli. Mirkli vēlāk viņš jau cilāja kājas pavisam lēni. Melnzobis viņam pievienojās lai Skramba pats skrien. Zebiekste apstājās un pagriezās. Nepatikā Skramba saviebās, lūkodamies uz abiem, kas nu sēdēja zemē un smagi elsa. Skramba naski vicoja atpakaļ, vilkdams ārā savu dunci.

-   Kājās, slīmesti! Un veicīgāk! Rausieties augšā, jūs abi!

Šķeltnāsis dzenāja zālē skudriņu.

-   Kāda jēga? Viņi ir pārāk tālu. Tāpat nepanāksim.

Skramba iespēra Melnzobim.

-   Un tu droši vien domā tāpat, pelavmaiss?!

Melnzobis nekaunīgi spēra pretī.

-   Liecies taču mierā! Tu nevari piespiest mūs skriet.

-   Ak tad dumpošanās, ko! Skrambas skatiens nikni pārslīdēja no viena pie otra. Nu, tad padomājiet labi. Pirmkārt, ja necelsieties augšā un neturpināsiet skriet, es jūs abus noduršu. Otrkārt, protams, ja vien nenolemsiet tomēr skriet, pie ēdamā netiksiet. Un treškārt, padomājiet par to, ko es ziņošu Carminai. Pavēlniece ļoti priecāsies dzirdēt, kā jūs abi gulšņājat dienesta laikā.

Ne vārda nebilduši, abi pierausās kājās un metās atkal skriet.

Gonfs rikšoja līdzās draugiem, ar vienu acs kaktiņu vērodams apkārtni.

-    Tālāk būs mazliet kalnaināks apvidus, draugi. Dučiem labu vietu, kur nozust skatienam un paslēpties. Ko teiksiet? Atstāsim šos ar garu degunu?

Mārtiņš palūkojās pār plecu.

-    Man šķiet, tas būtu pārdroši. Mēs viņiem esam kā uz delnas. Nē, labāk turpināsim vien ceļu līdz vakaram. Kad satumsīs, atradīsim labu paslēptuvi un pārlaidīsim tur nakti. Vai viss kārtībā, Dinnij?

Kurmis sarauca degunu.

-    Man nu nepatīk vis to skriešan'. Lab', ka es i' stiprāks par citiem. Tu tik skrien, Mārten. Neraizēj's par man'.

Pusdienas saule cepināja arvien spēcīgāk. Augstu debesīs laidelējās putni pāri sešiem sīkiem stāviem tālu lejā bēgļiem un vajātājiem.

Lai sevi uzmundrinātu, Šķeltnāsis un Melnzobis spēlēja spēli, izkliegdami viens otram savu iecienītāko ēdienu nosaukumus. Skramba skrēja aiz viņiem, turēdams izstieptā ķepā dunci, lai novērstu jebkādu turpmāku dumpošanos. Gluži negribot, zebiekstei nācās laizīt lūpas, jo nevarēja nedzirdēt, ko klaigā sesks un sermulis.

-     Cukuroti kastaņi un krūka auksta sidra. Tiktu ar to galā, Melni?

-     Ho, ho, un kā vēl tiktu! Kā būtu ar vienu sviestā ceptu forelēnu un mazliet mežinieku gatavota oktobra riekstu alus?

-    Ļoti gardi! Vai tu esi ēdis kazeņu kēksiņus, kas mērcēti siltā medū, un tam visam pa virsu pāris kausu ledusauksta zemeņu dzēriena?

-    Ai, beidz, Šķeltni. Tu man atgādini laikus, kad vecais lords Zaļacis Kotīrā mēdza rīkot dzīres par godu laupījumam. Kas tie bija par laikiem! Tur bija ledusauksts zemeņu dzēriens lielā kausā, kurā peldēja piparmētru lapiņas un šķaidītas avenes. Atceros, kā sūcu to caur labības salmiņu. Phē, es nu gan izsūcu tik daudz, ka sanāktu vesela vanna.

-   Vēēe! Skramba riebumā iesaucās. Izklausījās jau labi līdz brīdim, kad iedomājos jūs abus, dubļainus līdz ausīm, sēžam ledaina zemeņu dzēriena vannā, divas piparmētru lapas pielipušas jums pie purna un čupa saspaidītu aveņu, ar ko jums piebāztas ausis. Fui, pretīgi pat iedomāties. Un vispār, turiet muti ciet un acis vaļā un sekojiet tai trijotnei priekšā.

Dinnijs pirmais nonāca pie pakalniem. Viņš uzskrēja augšā pa vienu pusi un noripoja lejā pa otru. Viņam pievienojās Mārtiņš un Gonfs. Visiem sareiba galva, tomēr viņi cēlās un naski skrēja vien tālāk. Tuvojās vakars, un ēnas stiepās aizvien garākas. Gonfs arvien vairāk atpalika un smagi elsoja. Kad draugi palūkojās atpakaļ, viņš pamāja ar ķepu.

-    Skrieniet vien, draugi. Fū, šitais ir daudz grūtāk nekā zagt.

Lai neaizskartu Gonfa jūtas, biedri palēnināja soli, piemērojoties viņa ritmam. Mārtiņš saprata, ka neskaidrais apveids pie apvāršņa, ko viņi bija ievērojuši jau no rīta, nebija vienkārši padebešu mala.

-   Paskaties, Gonf. Tur priekšā slejas kalnu grēda. Turklāt varena grēda. Kā tev šķiet, Din?

Kurmis piemiedza acis un pūlējās tālumā kaut ko saskatīt.

-    Liekas, ka tā vi'š būs gan. Man domāt, ka tur arī tas zemes gludais vaigs rauc tās grumb's. «Bet augšup kāri zobi snaikstās, kas aitas vilnu satvert grib» tām aitām galvas mākoņos.

-   Gudrinieks, Dinnij, draudziņ! Gonfs apbrīnā pamāja. Tieši tā, kā vārsmās teikts: «Bet augšup kāri zobi snaikstās, kas aitas vilnu satvert grib.» Izskatās diezgan tuvu, bet neļaujieties maldiem. Vēl visai krietns gabals ejams, pirms to sasniegsim.

Dinnijs uzdrošinājās pa spraugu starp pakalniem palūkoties atpakaļ.

-   Hrrr, tie neliešgabal' ar' nav tikuš' mums tuvāk. Šķiet, ka mēs ir labāk' skrējēj'!

Skramba atkal vicoja pa priekšu. Viņš zināja, ka abi pārējie ir izsalkuši un viņam noteikti sekos. Paturēt vajājamos acis bija grūti, jo skatienu aizsedza pakalni. Ticis lejā no pirmā zemā pakalna, viņš apstājās, jo ķepā iedūrās dadzis. Abi pārējie ar sparu uzskrēja viņam virsū.

-   Lempji! viņš kliedza. Vai jums te vietas trūkst, kur skriet, ka jātriecas man tieši virsū?! Ko jūs iedomājaties, mēs te jokus taisām, vai?

Melnzonis un Šķeltnāsis turpināja plēsties un apvainot viens otru, līdz Skramba viņus pārtrauca, sagrābdams abus aiz čupra un triekdams ar pierēm vienu pret otru.

-   Paskatieties, tūlīt būs pavisam tumšs, un jūsu abu stulbuma dēļ esmu viņus pazaudējis! dusmīgs un vīlies viņš nikni grieza zobus.

Mārtiņš un Gonfs gatavoja vakariņas, Dinnijs tikmēr paplašināja nelielu alu, ko bija atradis pēdējā pakalna tālākajā malā. Jau pēc brīža visi ērti iekārtojās aliņā. Dinnijs pat bija izveidojis ieapaļu apmali, uz kuras trīs draugi atlaidās, ēzdami vakariņas un lūkodamies violeto mākoņu rožainajās pavēderēs, kamēr garo, karsto dienu nomainīja nakts.

Skramba un viņa pakalpiņi sēdēja augstākā pakalna virsotnē cerībā, ka, rītam austot, pamanīs vajājamos.

Nakts zem klajas debess bija auksta un vējaina.

Krekšķis soļoja pa Brokholas kamīna dzegu šurpu turpu un atstāstīja visu Kotīrā dzirdēto.

Meprepas biedri bija satraukti par briesmām, kas draud Fērdijam un Robainim.

-     Hmmm, diez kas nav! lēdija Dzintaraste satraukti pavēcināja asti.

Sarkankrūtītis svarīgi sabužināja sārtās krūšu spalvas.

-   Khe, khremm. Tā tiešām varētu domāt. Tomēr mūsu sabiedrotais cietumā, meža kaķis, lūdza jums pateikt, ka viņš varētu uz kādu brīdi aizkavēt Carminas plānus.

Bella palūkojās augšup uz kamīna malu.

-   Kā tad viņš to spēs, Krekšķi?

Sarkankrūtītis sakļāva spārnus uz muguras un paskaidroja:

-   Nu, k-khemm, 'ttvainojiet. Kā jūs jau zināt, Džindživers abās celles sienās ir izņēmis pa akmenim. Viņam ir priekšlikums paslēpt Fērdiju un Robaini savā kamerā un atkal aizmūrēt ejas sienā. Ja ienaidnieks neiedomāsies pārāk rūpīgi pārmeklēt viņa kameru, Carmina, protams, nodomās, ka gūstekņi ir izbēguši.

Visi atbalstīja viltīgo plānu. Kapteinim ienāca prātā vēl labāka doma.

-    Klau, kā būtu, ja mēs izliktos, ka Fērdijs un Robainis ir pie mums drošībā? Tas novērstu aizdomas no Džindživera.

-    Kā tad mēs to izdarīsim, Kaptein? Bella gribēja zināt.

-    Pavisam vienkārši, kundz'. Ņemsim divus citus ezēnus, nomaskēsim, tad ļausim, lai kāds no Kotīras viņus ierauga.

-    Laba doma, Kaptein, Bella atzinīgi teica. Bet nu mums patiesi jāpadomā, kā glābt Fērdiju un Robaini. Džindživera plāns ir drosmīgs, tomēr arī ļoti bīstams viņiem visiem trim.

Lēdija Dzintarašte nogrozīja galvu.

-     Kur tad mēs sadabūsim divus mazuļus, kas būtu līdzīgi Fērdijam un Robainim?

-   Varētu jau ņemt manējos Adataini un Pušķīti, Labule, stāvot durvis, noteica. Ja vien viņiem nenotiek nekas Jauns. Lai gan man jāsaka, viņi ne par mata tiesu nelīdzinās Fērdijam un Robainim. Man viņi ir tikpat atšķirīgi kā āboli un rieksti.

Abate Žermēna paberzēja degunu.

-    Divi segu apmetņi, katliņu ķiveres galvā, katram pa mietam ķepā kā rotaļu zobenus. Pa gabalu ikviens noticēs, Labul. Bet kā ar glābšanas mēģinājumu? Vai mums ir kāds drošs plāns?

-   Atstājiet to vecā Kapteiņa ziņā, kundz', Kapteinis sausi iesmējās. Bula, parūpējies par komandu, kamēr būšu prom. Apmeklēšu Masku.

-   Kas ir Maska? vairāki mežinieki iejautājās.

-   Gan drīz redzēsiet! Bula piemiedza aci.

22 NODAĻA

Kotīrā valdīja apjukums.

Fortunāta un Klumpis bija «brīvprātīgi» izvēlējušies kādu nelaimīgu sermuli no cietumsargiem, kurš nu pret savu gribu tika iestumts Carminas istabā.

-   Ē, jūsu augstībzaļacpavēlība, ē… visu Ķērpju lielākā valdniece, ē… ē… gūstekņi ir prom…

-    Prom? Kā to saprast prom?! Meža kaķe vienā lēcienā bija augšā un satvēra sermuli pie rīkles.

-   Jrrrrrkggghhharrrr… izbēguši.

Carmina nogrūda gārdzošo ķermeni zemē un metās lejup uz cietuma pagrabiem, viņas auriem atbalsojoties kāpnēs.

-   Izbēguši?! Nevar būt! Sardze, uz pagrabiem, ātri!

Tika pārmeklētas kameras.

Tika izložņāti gaiteņi.

Cietuma mūri tika aplenkti no ārpuses.

Pagalms tika pārlūkots soli pa solim.

Barakās viss tika apgriezts kājām gaisā.

Nepārbaudīta nepalika neviena telpa, neviens gaitenis, neviens skapis, istaba, virtuve, sardzes telpa vai kambaris.

Tā kā Džindživers bija atzīts par neesošu, viņa kameru nepārmeklēja. Nevienam neienāca prātā ielūkoties cietuma cellē, kuras durvis jau tāpat visu laiku ir aizslēgtas un aizbultētas.

Ja nu vienīgi Carminai.

Kolumbīne piecēlās sēdus un berzēja no acīm miegu.

Vai bija rīts vai vakars? Viņa brīnījās. Cik ilgi viņa bija gulējusi šajā siltajā, sausajā aliņā? Pēc piedzīvotā kaujas trokšņa un izbīļa viss likās tik mierīgs un kluss. Kāds bija viņai uzsedzis lupatu segu. Viņa nostūma to nost, tieši tobrīd pienāca jauna kurmju meitene.

-   Labrīts! Laipni lūgtum Kurmjdzīlēs! Brok'sts drīz būs gatavs.

Viņa sekoja kurmim uz lielāku alu, kur priekšā jau bija Bens

Durstīgais un kaujā cietušie mežinieki kopā ar Ķīļzemes pelēm un kurmju saimi.

Priekškurmis pamāja un norādīja uz vietu sev blakus, līdzās kādam vecam, sirmam kurmim.

-   Nāci nu šur', meitiņ. Šis te ir Vecais Dinnijs, tā otra, jaunākā, vecamtēvs.

Vecais Dinnijs pamāja un turpināja ar karoti smalstīt saldo auzu putru.

Varēja manīt, ka kurmjiem patika sākt dienu, tā kārtīgi iestiprinoties. Tur bija visvisādi gatavotas saknes un bumbuļi, no kuriem lielāko daļu Kolumbīne redzēja pirmo reizi mūžā. Cukurots vai sālīts, mērcēts medū un pienā viss garšoja lieliski. (Daži kurmji pat izvēlējās to visu reizē.) Maize bija vafeles plānumā un garšoja pēc mandelēm, smalkmaizītes tika pasniegtas karstas, rotātas ar gundegām. Tur bija maigas salvetes un bļodas ar kūpošu rožūdeni, kurā mazgāt ķepas. Knibinādamās ap risu cepumu un malkodama smaržīgo piparmētru tēju, Kolumbīne nevarēja noturēties, nepavaicājusi, kur tad palikuši visi milzu sacepumi un īstu racējvīru ēdieni, kas kurmjiem taču tik ļoti garšo.

Priekškurmis iegrudzinājās. Ar spēcīgo priekšķepu viņš pamāja uz galda pusi.

-    Ho, horr, Kombullnīt, šitais te ir tikai viegls brokasts tev un taviem draugiem. Mēs te drusku pacentāmies jums par godu. Kurmji kārtīgi ieturas ap vakarjund', kad ir tā makten izsalkuš'.

Kolumbīne piekrītoši pamāja un pieklājīgi pasmaidīja, slēpdama pārsteigumu.

-   Ak tā, viegls brokasts, tas ir, ē, vieglas brokastis.

Ēzdama Kolumbīne atcerējās Gonfu. Kaut viņš būt šeit, viņas

draugu lokā! Viņa būtu gatava derēt, ka viņš nu gan zinātu nosaukumu katram ēdienam un kā tas garšo (un varbūt viņu pat pavilktu uz zoba par to, ka daudzus no tiem viņš ir savulaik zadzis). Viņa iztēlojās, kā mazais zaglēns dzīvi čalo ar visiem, atdarina kurmju izloksni un skandina uz vietas sacerētas balādes.

Jaunās peļumeitenes nopūta izgaisa piparmētru tējā, gaisā pacēlās smaržīgi garaiņi. Ak, kur gan Gonfs ir šajā skaistajā rītā?

Diena jau bija uzaususi, kad «vieglais brokasts» beidzot bija galā. Pēc tam gādīgo kurmju pavadībā Kolumbīne ar draugiem pa slepenu meža taku devās atpakaļ uz Brokholu.

Dienai austot, Mārtiņš, Gonfs un Dinnijs jau bija pamodušies. Sakumpuši viņi sēdēja mazajā aliņā, ēda brokastis un vēroja, kā pelēkajā rītausmā smidzina smalks lietutiņš. Iesaiņojuši ēdamo, ceļotāji izlocīja notirpušās ķepas. Brīnumainā kārtā Gonfs pirmais devās ārā.

-    Hei, draudziņi, rīts vēl nebūs pusē, kad jau būs kļuvis gaišāks. Gan redzēsiet esmu Pareģu princis!

Raitā solī viņi devās pāri pakalniem, priekšā atkal pletās līdzenumi. Nācēju soļu iztraucēta, rīta mitrajā gaisā spārnus nošvlkstināja irbe.

Sala-manda-strona, Mēs braši soli liekam, Trīs Ķērpjziedzemes labākie, Pie mērķa lai mēs tiekam, Sala-manda-strona.

Cauri lietus šaltīm Skramba samanīja trīs blāvus apveidus.

-    Re, kur viņi iet! Ei, jūs abi, veicīgāk. Man tā vien liekas, ka šodien viņi būs mums rokā. Nu, kustieties taču. Jo ātrāk to paveiksim, jo drīzāk būsim atpakaļ Kotīrā. Jā, atkal kārtīgs ēdiens, pienācīga atpūta un varbūt arī nedaudz cieņas un goda.

-    Eh, esmu izmircis līdz ādai! Šķeltnāsis žēlojās.

-    Es arī, kurnēja Melnzobis. Atkal neesmu gulējis ne mirklīti. Sēdēt kalna galā, tāltālumā prom no visiem, lietum līstot, jūtot stīvumu kaulos, aukstumu un izsalkumu, nebeidz…

-    Aizzzveries! Skramba viņu asi pārtrauca. Un beidz puņķoties. Paskaties uz mani esmu pārguris, slapjš un izbadējies, bet vai es visu laiku čīkstu un pinkšķu? Rausieties augšā un pacentieties uzvesties, kā pienākas Kotīras valdnieces kareivjiem.

Trijotne turpināja nogurdinošo ceļu uz rietumiem, sekojot mežiniekiem.

Šķeltnāsis sev pa priekšu spārdīja oli un pie sevis purpināja:

-    Cieņa un gods, ko neteiksi. Ja tas būtu cieņas pilns šķīvis un krūka karsta goda, tā būtu pavisam cita lieta.

-    Cieņas kūka un karsts goda dzēriens? Ko tu tur muldi, biezpiengalva? Melnzobis iesmējās.

-   Pats tu biezpiengalva, puņķdeguni.

-   LIknadzis!

-   Taukspalvis!

-   Vaboļpakaļa!

-    Beidziet grabēt, un uz priekšu, jūs abi! Skramba uzbļāva.

Kā Gonfs bija paredzējis, lietus norima. Pāri kalniem spoži zilajā debesjumā, kur viegls vējiņš dzenāja pūkainus mākoņus, atmirdzēja saule.

Dinnijs paošņāja gaisu un noplātīja ķepas.

-    Hē, kaut kur tuvumā ir ūdens, kāds dīķis vai kalnu ezeriņš. Varbūtiņ mēs noķer' kādu zivteP. Nebūt' slikti uzēšan'!

Mārtiņš pašķielēja uz Gonfu.

-   Kā viņš var zināt, ka tuvumā ir ūdens? Es neko nesaožu.

Peļu zaglēns paraustīja plecus.

-    Viņš jau ari ne, draudziņ. Kurmji to laikam jūt caur zemi ar savām racēj ķepām.

Dinnijs zinoši pamāja.

-   0, jā, mēs ar sav's ķep's ir saost daudz ko.

Gonfs piemiedza ar aci karotājpelēnam.

-   Tas man kurmjos patīk viņiem vienmēr ir prātīgs izskaidrojums, ko visi var saprast.

Trīs draugi skaļi iesmējās. Dinnijs izrādījās tikpat labs pareģis kā Gonfs. Dienas vidū ceļotāji attapās liela dīķa malā. Krastos auga meldri un niedres, bet uz ūdens virsmas šūpojās ūdensrozītes. Sudrabainu zvīņu zibšņi zem ūdens solīja varenu lomu. Sākumā Mārtiņš neparko negribēja kavēties, tomēr, sapratis, ka zivs būtu lielisks papildinājums viņu pārtikas krājumiem, nolēma apstāties. Kamēr draugi nodevās zvejai, karotājs uzņēmās stāvēt sardzē.

Dinnijs nosēdās dīķa malā, iemērca ķepas seklajā ūdenī un sajūsmā iesaucās:

-   0, ā, ak tu svētlaime! Hrr, tā tik ir dzīve, Gonfij!

Peļu zaglēns bija iemetis auklu ar sīku slieķēnu galā. Pēc mirkļa to sagrāba kāds rijīgs kazrags.

-    Hei, skaties, draudziņ, viņš sauca, pieķērās! Nāc šurp, Gonf, vecais rīma.

Viņiem no muguras piezagās Mārtiņš. Viegli uzlicis ķepas uz draugu pleciem, viņš nočukstēja:

-    Kuššss! Klau, mums draud pamatīgas briesmas. Ne skaņu, ja jums dzīvība dārga!

.

23 NODAĻA

Kapteinis sēdēja liela, izdobta bajķa vidū. Viņš lūkojās uz slaiku, sirmu ūdru un ļoti centās neskatīties tur, kur reiz bija savādā dzīvnieka aste.

-   Nu, Maska, kā klājas, brāl? Kapteinis iejautājās. Maska knibinājās ap ūdru gardumiem, ko brālis viņam

bija gādīgi atnesis.

-    Nu, tā nekas, Kaptein. Dažkārt esmu vāvere, citreiz lapsa. Ha, reiz es pat kādu laiku biju pusaugu āpsēns.

Kapteinis apbrīnā nogrozīja galvu, pētīdams dobo baļķi, kur vientulībā mitinājās maskēšanās meistars. Šeit bija noglabāts lērums interesantu lietu: dažādas pieliekamas astes, ausis, dažnedažādas ūsas.

Maska savādi blāvām acīm lūkojās uz Kapteini. Paķēris dažas lietas, viņš uzgrieza muguru, pāris veiklu kustību, un, kad viņš atkal pagriezās, Kapteinim aiz brīnumiem mute palika vaļā.

-   Skat, Kapteini! Es atkal esmu vāvere!

Ūdru vadonis apbrīnā pētīja būtni savā priekšā tā tik tiešām bija paveca vāvere, pavārga, sirma, tomēr vāvere kas vāvere, no kuplās astes un spicajiem ausu galiņiem līdz pat diviem lielajiem priekšzobiem.

-   Lai mani zibens sasper, Maska. Kā tu to dabū gatavu?

-    Ak, sīkums, Maska klusītēm ieguldzās. Es varētu līdzināties koklēcējām vēl vairāk, ja vien būtu mazliet ilgāk un rūpīgāk pacenties. Šis jau bija tikai tāds jociņš tev par prieku.

Kapteinis noplīkšķināja asti pa baļķa sānu.

-    Nu, mani tu varētu viegli apvest ap stūri, draugs.

Maska nosvieda malā vāveres asti un ausis. Izspļāvis abus liekos priekšzobus, viņš iztaisnoja ķermeni.

Tas atkal bija ūdrs.

-   Varbūt apvedu tevi ap stūri, varbūt ari ne. Bet mani gan tu ap stūri neapvedīsi, Vītolnometnes Kapteini. Ko tu no manis gribi?

Kapteinis nosēdās cienīgi, ķepas uz krūtīm sakrustojis.

-     Man tev ir kāds priekšlikums, brāli Maska. Sēdi mierā un spicē ausis.

Carmina caur durvju lūku raudzījās uz Džindživeru. Ieslodzītais meža kaķis tupēja kameras tumšākajā stūri. Viņa spalva bija savēlusies, ķepas izmirkušas no mitruma klātajām sienām, galva bezspēkā nokarājās. Laiku pa laikam ātri noraustījās viņa acis. Meža kaķe piebāza purnu pie lodziņa restēm.

-   Ja negribi, lai tev klātos vēl plānāk, tu izstāstīsi man, kā tie abi eži izbēga. Runā! Tu noteikti kaut ko redzēji vai dzirdēji viņu celles bija tieši līdzās tavējai.

Džindživers pielēca kājās un ķērcošā balsī sāka skandēt:

-      Ha, ha, ha! Tu jāvi viņiem aizbēgt, lai tiktu pie viņu maizes un ūdens. Es jau zināju, ka man nekas netiks. Tu visu gribi paturēt sev. Jā, es redzēju tevi ložņājam pa gaiteni. Tu ļāvi šiem aizbēgt, lai pati varētu savākt visu maizi un ūdeni. Hi, hi, hī.

Carmina palūkojās uz Klumpi.

-   Paklausies tik. Viņš taču ir galīgi jucis.

Kaķe aizsteidzās prom pa gaiteni. Klumpis brīdi pastāvēja un nolūkojās caur durvju restēm. Viņš nekad nebija saticis galīgi jukušu meža kaķi, lai gan pāris reižu viņš bija redzējis savu pavēlnieci ļoti tuvu ārprātam.

-    Ne maizes, ne ūdens, viņa to visu pievāc sev, Džindživers turpināja neprātīgi vaimanāt.

Klumpis norībināja pa durvīm ar šķēpu.

-   Klusu, tu tur!

-   A-a-apčī!

Brīdī, kad Klumpis pagriezās, lai ietu, atskanēja šķavas. Acumirklī viņš apsviedās riņķī.

-   Kas tas bija?

Džindživers sagrāba saujā siena skupsnu un iešķaudīja tajā.

-   Apči-čī! Ak, esmu slims, ser. Aukstums un mitrums dzen mani nāvē. Lūdzu, dodiet man vairāk maizes un ūdens, vai arī es miršu.

Klumpis vēlreiz ieblieza pa durvīm ar šķēpu.

-    Pietiek! Tu dabū tik, cik lēdija Carmina tev ļauj. Tāpēc beidz vaimanāt, vai arī es tev sagādāšu iemeslu īstām vaimanām.

Zebiekšu virsnieks aizslāja prom pa gaiteni, tajā mirklī atkal atskanēja šķaudiens.

-   A-apčī!

Sienā virs celles durvīm iedzīta šķēpa galā bija uzkārti divi pārtikas maisi. Fērdijs un Robainis sēdēja katrs savā maisā, izbāzuši ārā galvu kā divi bezdelīdzēni no ligzdas.

Robainis pastiepa ķepu, gribēdams satvert Fērdija degunu, bet atskanēja vēl viens šķaudiens.

-   Ā-ā-apčI!

Fērdijs samirkšķināja acis un paberzēja degunteli.

-    Piedodiet, ser. Šitajā maisā no plāceņiem ir sabiruši milti, un tie kairina man nā… nā… apčī!

Džindživers pasniedzās un nocēla savus mazos draugus no slēptuves. Kamēr tuvumā nebija sardzes, viņi varēja rotājāties un izkustēties.

Pie loga atlaidās Krekšķis, nometa jaunāko sūtījumu un paķēra tukšos maisus, ko Džindživers uzsvieda augšup. No augšas krītošajā gaismas strēlē meža kaķis izskatījās pavisam sveiks un vesels.

-   Kas jauns, Krekšķi?

-    Akhemkhrmm. Meprepa nolēma, ka jūs visi trīs ir jāglābj iespējami drīz. Vēl gan nezinu, kā viņi to domā paveikt.

Džindživers pamāja.

-    Es ceru, ka viņi saprot jo ilgāk viņi gaida, jo bīstamāk tas kļūst Fērdijam un Robainim.

Krekšķis uzmeta tukšos saiņus kaklā.

-   Khemm, viņi to noteikti saprot. Pašlaik viss, ko varu teikt, ir esiet modri un turieties. Jūs neesat aizmirsti.

Krekšķis steigšus laidās prom. Sasniedzis mežmalu, viņš nolaidās uz egles zara, lai sakārtotu ērtāk kaklā uzkārtos maisus.

Argulors miegaini nožagojās un palūkojās uz blakus nolaidušos sarkankrūtīti. Krekšķis pārsteigumā salēcās, bet pieklājību neaizmirsa.

-   Khm, piedošan'.

Apaļīgais sarkankrūtītis šāvās prom no zara kā zibens bulta.

Argulors pamīņājās, un viņa plakstiņi atkal noslīga snaudā.

Vai tie sīkie putni bija kļuvuši ātrāki, vai ari viņš kļuvis lēnīgāks? Bet ērglis par to vairs nedomāja, galu galā Kotīrā joprojām bija papilnam kareivju, kas bija krietni lempīgāki par kaut kādu tur sarkankrūtīti.

Un gardāki arī.

Dinnijs un Gonfs klusi sēdēja dīķa malā, kad pēkšņi Mārtiņš iečukstējās:

-     Klau, lēnītēm paskatieties pa kreisi. Redzat gulbju mātīti? Viņa sēž ligzdā ar mugurpusi pret mums. Labi. Neskatieties, bet ticiet uz vārda, tālāk otrā pusē peld milzīgs gulbju tēviņš. Viņš mūs vēl nav pamanījis, bet peld šurp pie savas cienītās un mūs noteikti ieraudzīs, ja paliksim te, tāpēc mēģināsim tikt prom, cik klusi vien iespējams.

Ļoti piesardzīgi Gonfs ļāva zivij ieslīdēt atpakaļ ūdenī un pārgrieza auklu. Slēpdamies aiz niedrēm, trijotne veikli devās prom zaudēt nedrīkstēja ne mirkli.

Milzīgais baltais gulbis gluži kā kuģis pilnās burās cēli aizslīdēja garām. Viņa skats sniegbaltais ķermenis un pusizplestie spārni, virs kuriem slējās spēcīgs, izliekts kakls, vīdēja varens dzeltens knābis un nikni raudzījās melno acu pogas patiesi iedvesa bijību.

Mārtiņš nodrebēja. Cik tuvu viņi bija stāvējuši nāvei! Gulbju tēviņš izskatījās kareivīgs un bezbailīgs, īsts sava dīķa valdnieks. Ikviens, kas uzdrošinātos parādīties viņa ūdeņos, kamēr viņa kundze ir ligzdā ar trim jaunajiem gulbēniem, saulrietu vairs nesagaidītu. Baltais milzis aizslīdēja garām, turpinot savu peldējumu pa dīķi.

Kad gulbis bija aizpeldējis, draugi klusītēm manījās prom. Gonfs nočukstēja atvadas sudrabainajai zivij dīķmalā.

-    Mums abiem šbreiz paveicās, draudziņ. Peldi nu brīvībā!

Ticis pietiekami tālu no ūdens, Dinnijs atbrīvoja ķepu no ūdens-

lēcām.

-   Nu, tas nu gan bij, šitanējā vecamtēvs tā gandrīz zaudēj' savu dārgo kurmēn'. Pie mana tuneļ, nekad vēl nebij's redzēt gulb', šito spalvumaiss no putn'.

Viņi ieturēja ābolu un maizes maltīti, piekozdami klāt suņuburkšķi, ko Dinnijs bija atradis.

Melnzobis un Šķeltnāsis pamanīja dīķi.

Pēc sevišķi neganta ķīviņa viņi skrēja Skrambam pa priekšu. Sermulis un sesks bija nosaukuši Skrambu par varžubliezēju; šķiet, tas Skrambu bija aizskāris dziji personīgi, un viņš negrasījās ar tādu apvainojumu samierināties. Abi metās skriešus, līksmi klaigādami, kamēr zebiekste svieda tiem pakaj akmeņus un kukuržņus.

-   Panāciet tik šurp un atkārtojiet vēlreiz, gļēvie puņķutapas! Es jums vēl parādīšu varžubliezēju, lai tik es dabūju jūs rokā!

Tā skriedami, viņi nonāca pie dīķa no citas puses nekā ceļinieku trijotne. Melnzobis un Šķeltnāsis aiz prieka iegavilējās.

-   Skaties, upe, upe! Pamiers, Skramba!

Skramba viņiem pievienojās, ūdens klaja priekšā uz mirkli aizmirsis visus ķīviņus.

-   Tā nav upe, tas ir dīķis, viņš izlaboja. Vēl jo labāk, atspirdzinošs ūdens, lieliska pelde. Re, kur gulbis ligzdā. Gulbja olas mmm, laba doma, tam jābūt garšīgi!

Šķeltnāsis par to nebija tik pārliecināts.

-   Ē… vai tas putns nav tā kā drusku par lielu, Skramba?

-    Nu un? zebiekste atvīpsnāja. Mēs esam trīs, un mums ir šķēpi. Varu derēt, ka gulbja olas garšos lieliski.

-   Vai tu esi tās kādreiz ēdis? Šķeltnāsis ieprasījās.

-   Nē, neesmu pat redzējis, bet varu saderēt, ka tās ir ļoti lielas un gardas arī.

-   Nu, labi, mēs piedalāmies. Kā lai tiek pie olām?

-    Vienkārši, brieniet tik seklumā un sviediet gulbim ar šķēpiem, līdz gulbis būs spiests laisties prom, un tad mēs paņemsim tās olas.

Skrambas teiktā iedrošināti, viņi iebrida seklajā ūdenī. Gulbiene viņos raudzījās bez baiļu. Vien brīdinoši iešņācās.

Laupītāji nespēja beigt līksmot.

-    Ooo, āāā! Hei, Melni, vai nav lieliski ar pēdām pamīcīties pa šiem dubļiem? Šķeltnāsis uzsauca.

-    0, jā, jo īpaši pēc tās trakās skriešanas, draugs. Skaties un mācies! Melnzobis svieda šķēpu. Tas nokrita krietnu gabalu no mērķa.

Šķeltnāsis nicīgi iesmējās un meta savējo. Tas aizlidoja nedaudz tālāk, tomēr līdz gulbim netika.

Skramba augstprātīgi pavīpsnāja par viņu pūliņiem.

-    He, jūs abi jau nespētu aizsviest pat beigtu tārpu un trāpīt zemē. Ejiet meklēt akmeņus, ko sviest. Varbūt man izdosies piebrist tuvāk un nodurt to putnu.

Sesks un sermulis izbrida atpakaļ krastā un devās meklēt, ar ko mest. Skramba pārgalvīgi brida uz priekšu, līdz ūdens sniedzās viņam līdz vidum. Pēkšņi viņam aiz muguras pašķirdamās nošvīkstēja niedres. Skramba apsviedās riņķī. Viņa priekšā slējās milzīgs gulbju tēviņš; zebiekste nepaguva pat iepīkstēties, kur nu vēl atvēzēt šķēpu.

Skramba bija pagalam, pirms vēl paspēja apjēgt, kas notiek!

Šķeltnāsis un Melnzobis atgriezās dīķmalā pilnām ķepām akmeņu un kukuržņu.

-   Nu, vai ar šo te būs gana, Skramba?

-   Skramba, kur tu paliki?

-   Skrambuli grambuli, vecais varžubliezēj, nāc ārā. Mēs zinām, ka tu slēpies, re, kā niedres kustas.

Spārnus plivinādams, ūdeni putās kuldams, no niedrēm kā bulta izbrāzās gulbju tēviņš viņš šņāca kā vesels čūsku midzenis.

Āāāāāāāāā!

Ārkārtīga izbija dzīti viņi ko kājas nes dieba prom no dīķa un gulbja ligzdas, un tikai tas arī glāba abu dzīvību.

-   Aivaivaivai, palīgā, palīgā!

Gulbis izrausās krastā, sizdams platos spārnus, un izšņāca savu uzvaras kliedzienu, kas nu jau lielā gabalā esošajiem skrējējiem lika diebt vēl naskāk. Gulbju māte mierīgi sēdēja ligzdā pie mazuļiem. Viņa piekārtoja kakla spalvas, un viņas knābis pavērās tādā kā pašapmierinātā smaidā. Gulbji nemēdz smieties skaļi.

Lai gan Mārtiņš un viņa draugi bija jau krietni patālu no dīķa, viņi sadzirdēja vēja nestos izmisuma kliedzienus.

-   Izklausās, ka mūsu vajātāji no Kotīras būs kādu varen saniknojuši, kā tev liekas, Din? Mārtiņš noteica.

Kurmja atbilde skanēja drūmi:

-    Man domāt, gulb's būs šos noēduš'.

Gonfs uzlika ķepu uz sirds un sērīgi nodziedāja:

Pie dīķa nāca zebiekste, Viens sermulis un sesks, Nu skatīt var tie ūdeņus No gulbja iekšas puses.

Carmina stāvēja pie loga savā istabā un vēroja vāveres. Tās bija nolēkušās no koku zariem un rosījās mežmalā. Viņām līdzās soļoja divi kastroļu ķiverēs un segu apmetņos tērpti ežu mazuļi.

Fortunata viegli piegrabināja pie istabas durvīm un ienāca.

-    Milēdij, ā, jūs jau pamanījāt.

Carmina pat nepagriezās. Viņa turpināja saspringti raudzīties uz abiem sīkajiem stāviem vāveru bara vidū.

-   Vai viņi par mums ņirgājas, vai? kaķe ieprasījās.

Fortunāta pienāca pie loga.

-   Nē, mežinieki nemēdz šitā izrādīties, milēdij.

Sev par pārsteigumu, Fortunāta sajuta atzinīgu sitienu pa plecu.

-    Pareizi, lapsa. Vai man norīkot kareivjus, lai šos sagūsta?

Fortunāta pagrozīja galvu.

-    Jūsu vietā es to nedarītu, milēdij. Viņas tikai nozudīs koku galotnēs, atstādamas mūsu kareivjus ar gani degunu kā parasti.

Carmina pasmaidīja. Viņa apsēdās uz palodzes un atzinīgi piemiedza ar aci.

-    Prātīgi teikts, Fortunāta, Joti prātīgi. Tu neesi tik dumja un neattapīga kā tie divi, Klumpis un Oškājis. Klau, man ir visasākā redze visā Ķērpjziedu zemē, asāka nekā tev. Es te vēroju tos abus ežu sīkujus, un man liekas, ka kaut kas tur nav īsti tā, kā vajag.

-   Nav īsti tā, kā vajag, milēdij? Fortunāta samulsa, tomēr centās to neizrādīt.

Carmina uzsita vieglu knipi viņai pa degunu.

-   Tieši tā. Tie mežinieki kaut ko viltīgu perina. Bet man arī ir šis un tas viltīgs padomā. Saki, tu taču pazīsti šos mežus un tā iemītniekus labāk nekā jebkurš cits Kotīrā, vai ne?

Fortunāta jutās glaimota par izrādīto godu, tomēr viņā modās nemiers. Pavēlnieces plānos bieži slēpās kāds nepatīkams āķis.

-    Esmu šeit dzimusi un augusi, milēdij. Kas jums padomā, pavēlniec?

-     Fortunāta, šeit mums ir vieni vienīgi nejēgas. Carminas balss skanēja tā, it kā uzrunātu senu, uzticamu draugu. Tu esi vienīgā, uz kura es varu tiešām paļauties. Es nekad neaizmirstu tos, kas man uzticami kalpojuši. Es neesmu aizmirsusi, ka tavas dziednieces zinības palīdzēja man kļūt par valdnieci. Šī ir plaša zeme, un vienai to pārvaldīt nav viegli. Man lieti noderētu tik gudra un prātīga palīdze kā tu. Bet vispirms vēlos tev ko lūgt. Pārdomā

labi, pirms dod man atbildi, jo uz spēles ir mūsu draudzība. Vai esi ar mieru man izlīdzēt?

Alkatīgā lapsa pavisam viegli uzķērās uz šā āķa.

-   Esmu jūsu rīcībā, pavēlniec.

Meža kaķe pasmaidīja kā kaķis, kas noķēris putniņu.

-   Labi teikts, draudziņ. Tad nu klausies, kas tev būs jādara…

.

24 NODAĻA

Meprepas biedri apstulba.

Brokholā iesoļoja Kapteinis, un viņam sekoja sesks. Pirms lēdija Dzintaraste iespēja uzvilkt loku vai Bella paķert krāsns kruķi, naidniekam, Kapteinis visus sirsnīgi uzrunāja.

Draugi, neuztraucieties. Šis te sesks patiesībā ir ūdrs. Iepazīstieties tas ir mans brālis Maska.

Maska dziļi paklanījās. Atraisījis aiz ausīm nostiprinātās auklas, viņš noņēma mizas sloksnes, kas padarīja smailāku viņa purnu)'izņēma no mutes briesmīgos acuzobus un atbrīvojās no liekās astes.

Bella ar smago ķetnu ieblieza pa krēsla sānu.

-   Apbrīnojami, tiešām ūdrs! Laipni lūdzam Brokholā, Maskas kungs.

Abate Žermēna nosēdināja ūdru un atnesa ēdienu un dzērienu.

-   Tātad jūs esat Maska. Savā garajā mūžā esmu redzējusi daudz ko savādu, bet neko tik pārsteidzošu kā jūs es ceru, ka piedosiet man, ka tā izteicos, ser.

Maska sirsnīgi paspieda abates ķepu.

-   Šī ir savāda pasaule, kundz', piedodiet, ka tā izsakos, bet nekad vēl neesmu sastapis tik pārsteidzoši laipnas un draudzīgas peles kā jūs un jūsu dīvaini tērptos biedrus.

Kapteinis papliķēja Maskai pa muguru.

-     Draugi, jūs neticētu savām acīm, ja redzētu Masku tādā izskatā, kādu ir nācies redzēt man.

-   Ak, pastāstiet, Kaptein, Kolumbīne lūdzās.

Kapteinis iedzēra malciņu sidra no Maskas krūkas.

-    Es nemaz nezinātu, ar ko sākt, lai aprakstītu visus viņa maskēšanās paņēmienus, bet reiz, piemēram, viņš veikli nozuda, kad mēs gājām cauri mežam. Es izmeklējos viņu it visur. Ha, iedomājieties, tas vecais blēdis stāvēja man pavisam blakus, piespiedies pie koka, maskējies kā mizas sloksne!

Adatainis un Pušķīte ieķērās Kolumbīnes tērpa stērbelē un platām acīm lūkojās uz savādo ūdru.

-   Tiešām, ser Maskas kungs? Adatainis iejautājās.

Maska iegrudzinājās un iestūma katram mutē pa ābola šķēlei.

-   Tiešām, tiešām. Tas jau bija sīkums. Vajadzīgs vien vecs mizas gabals tavā augumā, un jāizvēlas pareizais koks. Tad tu tur stāvi un domā tāpat kā tas koks, un viss!

-    Un par ko vēl jūs mākat kļūt, ser? Pušķīte gribēja zināt.

-    Nu, piemēram, par lapsu, vāveri, pat ezi tā kā jūs par ko vien gribat. Ha, ha, par ūdru gan grūti izlikties, tiem tādas jocīgas astes, zināt.

-   Bet par putnu tu varētu izlikties? Adatainis apjautājās.

-   Ē, nu, teiksim tā, to es vēl mācos.

-   Nu, bet sermulis vai žurka? Pušķlte neatlaidās.

-   Mierīgi. Tas ir visvieglākais. Galvenais ir izpētīt ķermeņa formas, tik vien.

Abate Žermēna apbrīnā noelsās.

-   Tātad jūs varētu izlikties par sermuli, zebieksti vai pat lapsu?

Maska piemiedza ar aci.

-   Varu gan, kundz'. Tāpēc jau arī esmu šeit.

Novakares ēnas pāri līdzenumiem stiepās arvien garākas. Dinnijs pavērās uz kalnu grēdu pie apvāršņa un novērtēja iespējamo attālumu.

-   Uz ritu jau mēs būs pavisam tuvs pie to kalns, Mārten.

Karotājpelēns palūkojās uz klinšu krāvumu.

-   Būsim gan, Din. Bet kā mēs tiksim tiem pāri, to gan es nezinu. Paskaties, cik tie augsti. Virsotnes gluži vai pazūd debesīs.

-   Nesatraucieties, draudziņi, Gonfs apņēmīgi izsaucās. Mēs taču nebūsim nākuši tik tālu, lai tagad atkāptos kaut kādas tur akmeņu kaudzes priekšā. Turklāt mums vairs nav jāuztraucas par tiem mūdžiem, kas mums sekoja. Gan jau gulbji tika ar šiem galā.

Dinnija snīpis paslējās gaisā.

-   Man's ķep's a'kal saož kāds ūdens.

-   Ko, atkal ūdens, Din?! Mārtiņš pārprasīja.

-   Nu, tā jā. Šitoreiz gan tas būs tekošs ūdens.

-   Labāk turēt acis vaļā, ka atkal negadās kāds gulbis, draugi, Gonfs brīdināja.

-   Voi, gulbjus gan man negribētos a'kal satikt.

Gonfs pirmais pamanīja plato straumi. Tik plata gan tā nebija, lai to dēvētu par upi.

Mazais zaglēns noskrēja pie ūdens un skaļi iedziedājās:

Pār zelta laukiem tālu lejā Mūs stiprie spārni droši nes, Kur plūstam tā kā valgu čūsku Nu zilu vagu skatu es.

Mārtiņš palūkojās uz otru krastu.

-    Straume izskatās samērā mierīga, tomēr pārāk plata, lai to šeit šķērsotu. Pārlaidīsim nakti tepat un no rīta pameklēsim labāku vietu pārejai.

Liegais pavasara vakars pie ūdens bija ļoti patīkams. Dinnijs izraka apaļu iedobumu, bet Mārtiņš ar krama gabalu pret savu zobenu uzšķīla dzirksteli un iekūra uguni. Gonfs salaboja makšķerauklu. Jau pēc brīža viņš izvilka krastā brangu plaudēnu.

Trijotne nosēdās ap ugunskuru un vēroja, kā virs liesmām uz zaļu niedru režģa cepas zivs. Dinnija melnajās acu pogās rotaļājās liesmu atspulgi.

-   0, siltumiņš, hrr, hrrr. Mon potīk siltumiņš.

Gonfs ar naža galu pabikstīja zivi.

-    Nu jau drīz būs gatava, draudziņ. Katram pa siltai maizes ņukai, pāris kreses no upmalas, krūka spirdzinoša ūdens, un nakts paies pavisam omulīgi.

Straume tikai čaloja un burbulēja, tecēdama pretī tālumā samanāmajiem kalniem, kamēr draugi tās mīkstajā, sūnām klātajā krastā baudīja atpūtas burvību.

Šķeltnāsis un Melnzobis bija bezmērķīgi klīduši tālāk. Bez Skrambas vadības viņi nezināja, kurp doties. Nakts pārsteidza abus klajā laukā, viņi bija izsalkuši, noguruši un izslāpuši.

Šķeltnāsis nogūlās un ērti ieritinājās zālē. Melnzobi māca nemiers.

-     He, es netaisos atkal gulēt zem klajas debess. Kaut kur tuvumā taču jābūt kādai alai vai dobumam. Un varbūt kaut kam ēdamam ari.

-    Ak, liecies taču slīpi un guli, Šķeltnāsis miegaini nomurmināja. Tu esi tikpat nelabojams kā Klumpis vai Skramba. Guli nost, un tad jau rit redzēsim. Es nekur vairs netaisos doties. Un droši vien gulēšu ilgi.

Melnzobis pierausās kājās.

-    Labi. Paliec te. Ja neko labāku neatradīšu, nākšu atpakaļ. Es varētu apzvērēt, ka te kaut kur tuvumā tek ūdens. Iešu apskatīties.

-    Skaties, ka tevi neapēd gulbis, Šķeltnāsis, acis pat nepavēris, uzsauca nopakaļ.

Melnzobis bija atpakaļ drīzāk, nekā varēja gaidīt. Viņš aiz priekiem gluži vai dancoja un pie sevis ķiķināja.

-   Šķeltni! Ei, tu, guļava! Mosties! Hī, hī, hī, uzmini, ko es atradu?

Sermulis īgni palūkojās uz biedru, kas viņu bija uzpurinājis no

miega.

-   Divas vardes un pieneni. Nu, uzminēju? Ļauj man gulēt.

Sesks nespēja valdīt satraukumu.

-    Es atradu platu strautu, nometni, uguni un ēdienu, un tās abas peles un kurmi!

Šķeltnāsis uztrūkās no miega.

-Kur?

-    Netālu. Gabaliņu uz to pusi. Klau, ja rīkosimies ātri un klusi, mēs varam saņemt šos gūstā.

Sermulis pielēca kājās.

-   Lieliski! Tu teici, ka viņiem ir ēdiens un uguns?

-   Jā, puse uz uguns ceptas zivs un pilni saiņi ar visādiem labumiem arī, Melnzobis apliecināja. Kā jau mežiniekiem, tiem patīk labi paēst.

-   Mēs varētu šos nogādāt atpakaļ Kotīrā.

-    Hi, hī! Ai, vari iedomāties Klumpja ģīmi, kad šis ieraudzīs mūs ar trim gūstekņiem? Valdniece mūs varbūt iecels par ģenerāļiem. Ho, ho, man priekš tā Klumpja ir pāris riebīgu darbiņu padomā. Viņš man vēl palēkās!

-   Labi, Melni, draudziņ, rādi, kur šie ir.

Abi šķēpiem bruņotie kareivji klusītēm zagās uz upes pusi.

Trijotne gulēja pie ugunskura un nenojauta, ka no upes stāvā krasta viņus vēro divi acu pāri.

Fortunāta brida dziļāk Ķērpjziedu mežā, labi zinot, ka Carmina viņu vēro no sava augstā loga.

Lapsa bija atbrīvojusies no Kotīrā patapinātā smalkā tērpa, uzvilkusi veco, apdilušo dziednieces apmetni un uzmetusi plecā zāļu tarbu. Viņa smagi balstījās uz oša nūjas. Fortunāta šim darbam bija piemērota viltībā viņa bija spējīgāka nekā karamākslā. Turklāt solītais atalgojums bija vilinošāks.

Carmina novērsās no loga un noskandināja galda zvanu. Ienāca Klumpis un sveicienā pacēla vairogu un šķēpu.

-   Jā, jūsu augstība.

-    Lai kāds uzkopj šo istabu, tā ir netīra. Liec kareivjiem vingrināties, un lai viņi būtu gatavībā. Liekēži te, Kotīrā, man nav vajadzīgi. Ā, un sasauc sirotājpatruļu. Mums jāpapildina pieliekamie, ja gribam uzveikt mežiniekus.

Klumpis atsveicinājās.

-   Tiks darīts, milēdij.

Meža kaķe iekārtojās krēslā. Nu bija laiks gaidīšanas rotaļai.

Kolumbīne gulēja krūmu aizsegā un knibināja zaļu lazdu riekstu. Peļumeitēns bieži pieteicās doties apgaitā ārpus Brokholas, iztēlodamas, ka viņa pirmā pamanīs ceļinieku atgriešanos. Ak, Gonfs! Viņš droši vien atgriezīsies, dziedādams pilnā balsī:

Ak, Kolumbīne, nāku es, nu vari līksmot gavilēs, ir beidzot lielā diena klāt, kad Ķērpjziedzemi glābsim mēs.

Vai kaut ko tikpat jautru. Kolumbīne gulēja un lūkojās, kā saules staros starp zaļo lapu raibumu rotājas puteklīši, un sapņoja par savu draugu zaglēnu.

Tad viņa pamanīja lapsu.

Tā bija parasta lapsa, tērpusies kā ceļojoša dziedniece. Lapsa lūkojās uz visām pusēm, brīžiem kaut ko paostīja, brīžiem aplūkoja kādu sačervelējušos lapu acīmredzot viņa kaut ko vai kādu meklēja.

Kolumbīne klusītēm aizlavījās no slēptuves. Tikusi prom no lapsas acīm, viņa, cik spēka, joza atpakaļ uz Brokholu.

Iedzinusi iekšā dažus sīkuļus, Kolumbīne aizcirta un aizbultēja durvis. Bija pusdienlaiks, Ķīļzemes peles cēla galdā klostera lazdu riekstu pudiņu ar kazrožu mērci. Kolumbīne devās tieši pie Bellas.

-   Lapsa, šurp nāk lapsa! viņa noelsa.

Kapteinis nomierinoši uzlika ķepu viņai uz pleca.

-   Mieru, mieru! Kāda lapsa, no kurienes viņa nāk?

-   Tur, mežā, viņa nāk no ziemeļrietumiem, kaut ko ošņādama un okšķerēdama. Tā lapsa drīz būs klāt, ja vien mēs viņu neaizkavēsim.

Lēdija Dzintaraste ar maizes garoziņu uzslaucīja mērci.

-   Lapsa, tu sakiT'Vai tu viņu pazini, Kolumbīn?

-    0, jā, tā ir tā, ko sauc par Fortunātu, lai gan viņa ir mazliet savādi ģērbusies, es viņu ieraudzīju no slēpņa un pazinu.

-   Vecs, nodilis apmetnis ar kapuci, Bella viņu pārtrauca, un vēl zāļu tarba un nūja?

Kolumblne pamāja.

-    Vecais ceļojošās dziednieces ģērbs. Sāk tā kā mazliet padilt, vai ne, Maska? āpsiene sausi iesmējās.

Ūdrs pacēla galvu no sava pudiņa šķīvja.

-   Ko jūs pasāksiet?

Lēdija Dzintaraste pasniedzās pēc bultu maka.

-   Veikls bultas šāviens īstajā vietā aiztaupītu mums tālākas nepatikšanas.

Kapteinis pavēcināja lingu.

-   Vai nu bulta, vai spēcīgs akmens šai pa mastu.

Maska piecēlās, braucīdams pieēsto vēderu.

-    Āpša kundz', varbūt ļaujiet man tikt ar šo galā? Tas mums palīdzētu arī cietuma gūstekņu glābšanā.

Bella pastūma ēdienu tuvāk Kolumbīnei.

-   Ņem, mazulīt, apēd kaut ko. Nu, Maska, klāj vaļā savu plānu.

Ūdrs bija pagriezis visiem muguru un pārlūkoja savas maskas.

-    Es teiktu, lai šī nāk vien redzēsim, ko viņa grib, bet viņa nedrīkst uzzināt, kas es esmu. Izliecieties, ka esmu tikai jaunpienācējs.

Kad viņš atkal pagriezās, Maska nudien izskatījās pēc jaunpienācēja. Viņš bija pārvērties par kārnu, sirmu lapsu visnejaukāko, kāda vien redzēta.

Maska ieslīdēja Bellas kambarī, lai pabeigtu pārģērbšanos.

-   Sameklē atbilstošu asti, ieberzē man kažokā mazliet iebrūnu putekļu un visu labi pārbaudi. Ha, kad būsim galā, viņa neatšķirs mani no pašas vectētiņa!

Ta! Nu jus esat mums rokā! Nemeģiniet dzīt jokus, vai arī mēs uzšķērdīsim to kurmi!

Mārtiņš atvēra acis. Pie guļošā Dinnija stāvēja sesks un sermulis un turēja šķēpa galu viņam pie rīkles. Karotājpelēns jau grasījās lēkt kājās un uzbrukt, tomēr Gonfs viņu atturēja.

-    Dari, ko šie liek, draudziņ. Viņi ir pārsteiguši mūs nesagatavotus.

Visi trīs gulēja zemē un nekustējās. Melnzobis apmierināti nosmīkņāja.

-    Es pieskatīšu to kurini, Šķeltni. Pārmeklē to tur saini, varbūt atrodas kāds auklas gals.

Šķeltnāsis aizsteidzās pie saiņa un to izrakņāja.

-   Te ir kas vēl labāks, draugs. Skaties virve! viņš uzsauca.

-    Dod šurp un turi savu šķēpu tam kurmim pie rīkles, un dur nost, ja šis pakustas.

Melnzobis apjoza ceļotājiem virvi. Sasējis visus trīs kopā, viņš pavilka aiz gala, lai pārliecinātos, ka sasiets pietiekami cieši.

Pacēlis šķēpu, viņš apsoļoja tiem apkārt.

-    Ha, nu jūs esat mūsu gūstekņi. Jūs samaksāsiet par Kotīras likumu pārkāpšanu un mūsu vazāšanu aiz deguna. Mierā!

Šķeltnāsis tukšoja pārtikas saiņus.

-   Hi, hī! Paskat tik āboli, maize, siers, mmmm. Pīrāgs!

Melnzobis piemeta ugunskurā kādu pagali un badīgi sāka rit

ēdamo, joprojām draudīgi rīkodamies ar šķēpu.

-   Hei, šitas jau man patīk labāk, Šķeltni, viņš sajūsminājās. Nāc pasildīties pie uguns!

Gonfs pamirkšķināja Mārtiņam un nočukstēja:

-    Atstāj to manā ziņā, draudziņ. Es tikšu galā ar tiem abiem muļķiem.

Melnzobis spēji parāva aiz virves gala.

-   Jūs tur, klusu! Pamēģiniet tikai vēlreiz iepīkstēties, un jūs to nožēlosiet, sapratāt?

Gonfs notrīsēja, cik labi vien mācēja.

-   Neraizējieties, virsnieka kungs. Esam jūsu nagos. Bet, lūdzu, neapēdiet visus mūsu krājumus, citādi mums nekas nepaliks un mēs nomirsim badā.

Šķeltnāsis iesvieda Gonfam ar ābola serdi un iekodās siera gabalā.

-    Ak, beidz taču gausties, pele. Paskaties, pēdējās dienas mēs esam pārtikuši no vienas plānas garoziņas un zāles. Mmmm, gards siers! Ē, augļu pīrāgs! Pie manas ķetnas, tas gan būs labs!

-    Ei tu, rima, pusi man! Melnzobis iebikstīja Šķeltnāsim ar šķēpu.

-   Pats pameklē, resnais lempi! Šķeltnāsis atcirta.

-   Ak tā, tu rijīgais tārps!

-   Au! Turi to savu durkli tālāk no manis, caurzobi!

-    Pareizi, draudziņ, Gonfs uzmundrinoši iesaucās. Parādi šim, sermuli, kurš te ir noteicējs.

Melnzobis grasījās durt Gonfam ar šķēpu, bet tieši tajā mirklī viņa astesgalam piedūrās Šķeltnāša šķēpa smaile.

Mārtiņš nostājās Melnzobja pusē.

-    Nepadodies, sesk. Sadod viņam!

Dinnijs aizstāvēja Šķeltnāsi.

-   Tas i' gan viens iedomīgs huļigans. Sabliež šim pa tunel', sarmul!

Melnzobis ar šķēpa kātu ieblieza Šķeltnāsim pa galvvidu. Šķeltnāsis nepalika parādā un iedūra Melnzobim ķepā.

Draugu trijotne ar skaļiem saucieniem tikai rīdīja ķildniekus.

-   Nu viņš dabūs! Dur!

-    Malacis, spied šo pie zemes!

-   Ķeries šim krāgā, kod!

-   Grūd uguni, aiziet!

Aklās dusmās sesks un sermulis valstījās pa zemi šurpu turpu, te ieveldamies ugunskurā, te ieripodami ūdenī, klupdami krizdami pāri gūstekņiem, aizmirsuši visu uz pasaules, izņemot alkas nogalēt otru.

-   Rrrr, še tev, sermuļcūka!

-   Āāāhrr, tu mani vairs nekomandēsi, seskaģlmi. Saņem!

Melnzobi caururba pretinieka šķēps, un viņš nogāzās. Šķeltnāsis atsprāga nost, palaida vaļā šķēpu un iestreipuļoja dziļāk ūdeni. Melnzobis pieslējās kājās un, šķēpu izslējis, paspēra pāris grīļīgu soļu uz pretinieka pusi. Šķeltnāsis iemeimuroja vēl dziļāk; pilnīgi neizsargāts, viņš lūdzoši izstiepa ķepas.

-   Melnīt, nevajag. Es tā negribēju!

Sesks iebrida ūdenī, atvēzēja šķēpu un… saļima beigts.

Sermulis kā apmāts turpināja kāpties atpakaļ.

-    Es tā negribēju, Melni. Goda vārds. Tu vari ņemt pusi pīr…

Pēkšņi viņa vairs nebija! Upmalas seklajā ūdenī palika guļam

vien Melnzobis.

Trīs draugi paklupa. Kopā sasieti, viņi gulēja zemē un blenza ūdenī, kur vēl pirms mirkļa bija kūņojies Šķeltnāsis.

-    Dūņu bedres, draudziņ, Gonfs paskaidroja. Tas mums būs jāpatar prātā, kad dosimies pāri.

Dinnijs mēģināja pakustēties.

-   Mums būs drusk' jāpadomā, kā tikt no šitā vaļā.

Mārtiņš centās paskatīties uz Gonfu.

-   Ir kāda doma?

Pelēns tumsā pasmaidīja.

-   Esiet mierīgi. Es varu sasniegt savu dunci. Vai tad es neesmu teicis, ka esmu Atbrīvotājprincis, draudziņ?

Mārtiņš juta, kā asmenis griež virvi.

-    Jā, liekas gan, ka būšu kaut ko tādu dzirdējis Kotīras cellēs, draudziņ.

Virves nokrita. Gonfs izslējās kājās.

-    Un arī toreiz man izrādījās taisnība, ja atceries, Gonfs piebilda.

Arī Dinnijs pieslējās kājās.

-   Jārr, ko tik tu nedarīs', lai padižotos!

Viņi pārlūkoja cīņas vietu. Mārtiņš pasvieda malā samīdītu siera gabalu.

-    Fu, viņi izpostījuši mūsu pārtikas krājumus, viņš nepatikā novilka. Lielākā daļa ēdamā pazuda ūdenī līdz ar viņiem. Paskat, pat zivs iekritusi ugunī. Viņš pacēla kūpošo pārpalikumu.

Gonfs iestūma straumē Melnzobja sastingušo ķermeni.

-    Varēja būt arī sliktāk, draudziņ. Mēs joprojām esam dzīvi.

Dinnijs uzpūta gailošās ogles, salika virsū sausu zāli un zarus.

-   Tā viņš i', Mārten. Galā viss būs lab', redzēsi.

25 NODAĻA

Fortunāta sekoja kādai takai, kas aizveda viņu strupceļā. Kāds dzīvnieks bija prasmīgi slēpis visas pēdas, tomēr vecā lapsa zināja, ka te bijuši mežinieki. Visu jau noslēpt neizdevās šur tur varēja ko saost, šur tur palicis aizlauzts zariņš. Lapsa pakašņāja sūnas varbūt atklāsies vēl kādas zīmes.

-   Kaut kas pazudis?

Lapsa satrūkās. Viņa apsviedās riņķī, mēģinot ieraudzīt runātāju. Bet visapkārt bija tikai meža klusums. Te piepeši viņai blakus stāvēja otra lapsa.

-    Es prasu, vai tev kaut kas ir pazudis? svešā lapsa atkārtoja.

Fortunāta jaunpienācēju rūpīgi nopētīja. Tā bija veca lapsa ar pelēcīgi brūnganraibu kažoku, samērā kārna un nedaudz sakumpusi. Bet viņas acis no to skatiena Fortunātai pārskrēja drebuļi savādas, nespodras acis šaudījās uz visām pusēm. Tik ļauna izskata sugasbrāli viņa vēl nekad nebija sastapusi.

-    Nē, nav gluži tā, ka pazudis, viņa šķietami nevērīgi atbildēja. Patiesībā es te tā vienkārši gāju garām.

-    Ā, nūja, es ari. Varbūt varam būt noderīgi viens otram, sirmā lapsa ieminējās.

-    Jā, varbūt varam ar'. Es esmu Slotaste, ceļojoša dziedniece, un kā sauc tevi? Fortunāta apjautājās.

-    Raibspalvis. Esmu nācis tālu ceļu no austrumpuses, vecā lapsa paskaidroja.

Fortunāta pamāja ar galvu. Pēc raibspalves tā lapsa izskatījās gan.

-    Nu, es esmu no, ē, dienvidrietumiem. Varbūt tāpēc arī neesam pazīstami. Zini, Raibspalvi, esmu pamatīgi izsalkusi. Tu droši vien redzēji šeit pēdas. Varbūt tuvumā ir kāda mežinieku apmetne. Parasti kā pateicību par dziedināšanu es tur dabūju ko ēdamu.

Raibspalvis pakasīja vēderu.

-   Jā, man arī gribas ēst. Graužot zāli un padzeroties rasas lāsi, tālu netikt. Klau, Slotaste, varbūt es varu doties tev līdzi kā palīgs? Es šorīt pagāju garām kādai vietai, kas varētu būt tieši tas, kas mums vajadzīgs.

-   Kādai vietai? Kur? Fortunāta saausījās.

-    Ai, nu kaut kur tur, savādā lapsa novicināja ķepu. Es tur neuzkavējos, jo tie mežinieki mani nezin kāpēc vienmēr dzen prom. Varētu domāt, ka grasos nolaupīt viņu mazuļus. Izskatījās pēc labi nodrošinātas slēptuves. Domāju, ka es varētu to atkal atrast.

-   Nu, var gan saprast, kāpēc tevi dzen prom, dārgo Raibspalvi. Fortunāta pavīpsnāja. Tu jau neizskaties gluži pēc lauka peļu mazuļa svētdienas pastaigā.

-    Ha, ha, ha, paskaties uz sevi, noplukuši skrandaine! Raibspalvis atmeta galvu un ļauni nosmēja. Katrs godīgs mežinieks bēgtu no tevis pa gabalu. Mums vajadzētu mesties uz vienu roku. Nu, ko teiksi? Bez manis tu to vieni tikpat neatradīsi.

Fortunāta paberzēja ūsas, it kā viņai par to būtu nopietni jāpadomā. Beidzot viņa pastiepa ķepu.

-    Labi, Raibspalvi, viņa piekrita. Laikam tiešām labāk turēties kopā. Sitam ķepā, lapsa.

-   Tā gan. Sitam ķepā, lapsa.

Kreisās ķepas sastapās, un lapsas noskaitīja laupītāju sveicienu:

Sitam ķepā, acs vai auss, Tavs būs mans, un mans ir tavs, Sargi nagus, laupītpriekā Lapsas nebīstas nenieka!

Paslēpies aiz zemes uzbēruma, visā noraudzījās Bens Durstīgais. Jau pēc mirkļa viņš devās prom, lai ziņotu Meprepai, ka Maska jeb Raibspalvis ir saticies ar Fortunātu jeb Slotasti.

Līdz vakara blāzmai Maska gan Fortunātu krietni izdancinās pa Ķērpjziedu mežu.

Pēcpusdiena sāka sliekties uz vakarpusi, kad Krekšķis devās prom no cietuma loga Kotīrā. Džindživers sēdēja salmu cisās un pacietīgi skaidroja saviem mazajiem draugiem, ko saplānojusi Meprepa.

-   Tad nu tā ja sesks izskatās pēc seska vai sermulis pēc sermuļa, vai zebiekste pēc zebiekstes, neticiet viņiem. Bet, ja lapsa, kas izskatās pēc lapsas, apgalvo, ka viņu sauc Maska un viņu sūtījusi Meprepa, mums jādara tieši tas, ko šis zvērs liek, turklāt ātri un bez liekiem jautājumiem.

Fērdijs pakasīja adataino galvu.

-   Un ja nu tas ir sermulis, kas izskatās pēc zebiekstes ar seska purnu un lapsas asti, Džindživera kungs?

Džindživers jokodamies nogāza viņu salmos.

-   Tādā gadījumā netici viņam, pat ja tas ir Fērdijs, kas izskatās kā Robainis Džindživera kažokā, rakari. Kuš, kāds nāk! Labāk veikli atkal paslēpšu jūs maisos.

Dzīvi sarunādamās, pa gaiteni aizsoļoja divas sardzes zebiekstes.

-   Un ko tad tā patruļa pārnesa?

-   Neko, pat ne pliku zīli. Valdniece par to īpaši iepriecināta, protams, nebija.

-   Nu, to jau varēja gaidīt.

-   Jā, un vēl mazāk viņa priecājās, kad Klumpis ziņoja par to, ka viens no mūsu kareivjiem kritis ērgļa nagos.

-   Kurš tad?

-   Runā, ka sermulis.

-   Nu, vismaz labi, ka nebija zebiekste.

-   Tā ja. Es arī nevaru ciest tos sermuļus. Nejauki un viltīgi radījumi.

-    Taisnība. Ne tādi kā mēs, draugs. Nu, vienalga, varu derēt ja ērglis uzbruktu kādam no mūsējiem, mēs jau nu parādītu, kurš te ir zebiekste.

-   Ha, ha, ha! Tas bija labi teikts kurš te ir zebiekste!

Ūdens straume vizuļoja pēcpusdienas saulē. Visu dienu trīs ceļotāji bija soļojuši gar tās krastu cerībā atrast kādu seklāku vietu, lai tiktu otrā pusē. Mārtiņš pavērās uz kalniem. Nu tie bija daudz tuvāk. Viņš varēja saredzēt zaļuma klāto pakāji, melnpelēkās klinšu sienas līdz pat sniega klātajām virsotnēm, kas slējās pretī debesīm gluži vai kā fantastiski balsti.

Gonfs soļoja ar makšķerauklas galu ķepās un dziedāja.

Ak, cik gan šodien jauki, Kaut priekšā kalnu grēda, Man blakus īsti draugi, Par naidnieku nav bēdas. Kā ilgojos tās dienas, Kad mājup došos es Un Kolumbīnei teikšu Ak, dārgā, tu man viena.

Pa ceļam Dinnijs saraka ēdamus augus un saknes, lai papildinātu pārtikas krājumus.

Mārtiņš samanīja priekšā upes līkumu ar stāviem krastiem.

-    Skat, draugi! Upīte kļūst šaurāka. Varbūt tur varēs pārbrist pāri.

Viņam bija taisnība aiz līkuma pavērās iepriecinošs skats.

Pāri upei stiepās virve, kuras gali bija piestiprināti pie dziļi zemē iesprausta mieta. Otrā pusē ūdensmalā gulēja balts vītola baļķis. Gonfs pabraucīja stingri nostiepto virvi.

-   Tas ir pārcēlājs, draudziņ, viņš paskaidroja. Redzi tur, otrā pusē? Žēl tikai, ka tas nav šajā. Nu nekas, pat ja nāksies arī samērcēties, upei pāri mēs tiksim ar šo virvi.

No baļķa apakšas upes viņā pusē nācējus nekustīgi vēroja divi acu pāri.

Mārtiņš iebrida ūdenī, turēdamies pie virves.

-   Nāciet, nav tik traki! viņš uzsauca. Turieties šaipus virves, tad straume jūs nespēs aizraut lejup.

Dinnijs un Gonfs viņam pievienojās. Tas nemaz nebija grūti. Ķepu pa ķepai viņi cīnījās uz priekšu pāri straumei. Pret vidu upe kļuva dziļāka. Nu jau viņi peldēja, bet, turēdamies pie virves, joprojām virzījās uz priekšu.

No otra krasta pēkšņi atskanēja:

-   Stāt, svešinieki!

No vītola baļķa apakšas iznira čūska un ķirzaka.

-   Liekas, ka mums ir nepatikšanas, ko, Din? Gonfs nočukstēja.

Mārtiņš nelikās ne zinis un turpināja kulties uz priekšu.

Dinnijs draudzīgi uzsauca:

-   Laba dien'. Neuztraukšanos, mēs tik grib' tikt pāri.

Čūska saslējās un pazibināja asu mēlīti.

-   Šššš… Neviens netiek pāri bez maksas. Es esmu Nāvescilpa, un šis ir Pātagzvīņa. Mēs esam brasla sargi. Maksājiet mums, vai arī zaudēsiet dzīvību.

Gonfs panāca Mārtiņu.

-   Man tie divi nepatīk. Vai čūskai nav odzes raksta uz muguras?

Mārtiņā modās kareivīgums. Ar vienu ķepu satvēris stingrāk

virvi, viņš ar otru atsvabināja salauzto zobenu, kas karājās viņam kaklā.

-   Odzei tā kā par slaiku un sīku, Gonf, viņš mierināja draugu. Atstāj to manā ziņā. Tūlīt jau to arī noskaidrosim.

Brasla sargiem tapa skaidrs, ka ceļotāji bridīs pāri.

-   Ko jūs mums atnesāt? ķirzaka skarbā balsī noprasīja. Nu, veiklāk. Rausieties krastā un tukšojiet tās kules. Aiziet!

Mārtiņš drūmi viņos paraudzījās.

-   Klau, jūs abi. Mēs no jums nebaidāmies. Mēs esam ceļinieki, un mums līdzi nav nekā vērtīga, bet mēs esam gatavi cīnīties, ja vajadzēs, tāpēc labāk turieties pa gabalu!

Čūska pieplaka virvei un ļauni blenza uz nācējiem.

-    Ššš, nejēgas, viens manu zobu pieskāriens nozīmē nāvi. Ja jums nav nekā vērtīga, tad taisieties atpakaļ un sameklējiet, lai samaksātu mums nodevu.

Mārtiņš pavilka lejup stiegro virvi un strauji palaida to vaļā. Virve sašūpojās un vairākkārt ieblieza čūskai pa apakšžokli, līdz tā nogāzās garšļaukus krastmalā.

-   Nu, kā tev tas patika, tārp? Gonfs smējās. Stāvi rāma, un es tev parādīšu savu dunci, kad tikšu malā. Aiziet, Din.

Kurmis pamāja ar plato racējķepu.

-    Es tavs sasies' mezglā un tad pamācīs tev, ķīrzaks, kā uzvesties.

Visi trīs izlēca krastā slapji, bet apņēmīgi. Mārtiņ? atvēzēja salauzto zobenu; Gonfs izvilka dunci, abi ar Dinniju viņi ielenca pretinieku katrs no savas puses; kurmis vicināja sakņu un zāļu maisu.

Viņiem tuvojoties, čūska draudīgi savilka astes gredzenus uz Mārtiņa pusi.

-   Ššš… tavi kauliņi paliks šai krastā, pele!

26 NODAĻA

Fortunāta sāka erroties uz ceļabiedru.

Pie ilkņa, Raibspalvi, varu likt asti ķīlā, ka mēs šodien šai te biežņai ejam riņķī jau trešo reizi. Tu mani vazā aiz deguna, vai? Raibspalvis apsviedās riņķī un izvilka garu, aprūsējušu nazi.

-    Vai tu gribi teikt, ka esmu melis, Slotaste? Tu šaubies, vai es zinu, kurp eju?

Lapsa atkāpās un satraukti aplaizīja sausās lūpas.

-   Protams, ne, draugs. Piedod, šis mežs visur izskatās tik vienāds. Es taču esmu dziedniece, nevis kāda takuzine.

Raibspalvis iegrudzinājās un noglabāja nazi.

-    Nu, es pats jau ari neesmu nekāds pēddzinis. Es pēc amata esmu algotnis. Jebkurā brīdī esmu ar mieru mainīt šo te pret labām barakām. Bet tas nu tā, starp citu, nu jau vairs nav tālu.

Fortunāta pašķīra malā nokarenu zaru.

-   Algotnis, tu saki? Kareivis, kas gatavs karot par samaksu? Ja būsi draugos ar mani, es tev varētu sagādāt labu labās barakas. Es pat varētu tev sagādāt iespēju kļūt par virsnieku.

-   Hmm, par virsnieku? Kur tad?

Lapsa pasmaidīja.

-   Citreiz pateikšu. Vai būsim jau klāt?

-    Redzi to lielo ozolu? Raibspalvis iejautājās. Tajā ir slepena lūka starp saknēm.

Uz klauvējienu Brokholas durvis šaurā spraudziņā pavēra Bella. Kapteinis un Dzintaraste izstiepa kaklu, lai saskatītu nācējus, bet āpsiene bargi nosēca:

-   Kas tur nāk? Ko vajag?

Fortunāta glaimīgi paklanījās.

-    Mani sauc Slotaste. Šis ir mans palīgs Raibspalvis. Vai jūsu vidū ir kāds, kam vajadzīga dziednieces palīdzība?

Lēdija Dzintaraste atņirdza zobus.

-   Mums tavi pesteļi nav vajadzīgi, lapsa. Un tagad taisies, ka tiec!

-   Ak, lūdzu, apžēlojieties par mums, Maska žēlīgi ieraudājās. Mums pienākuši pavisam grūti laiki. Lapsas visi dzen prom, pat ja tās nākušas tālu ceļu, lai darītu ko noderīgu. Mēs nevienam nevēlam ļaunu. Mēs mirstam badā.

Kapteinis pamirkšķināja āpsienei.

-    Laidiet nu viņas iekšā, Bell's kundz'. Mums taču atradīsies kāds kriksītis un malciņš šiem abiem skrandumaisiem?

Bella plaši atdarīja durvis.

-    Nāciet iekšā, lapsas. Bet uzvedieties, kā pieklājas, citādi drīz vien karāsieties aiz astes koka galotnē.

Tiklīdz Fortunāta bija tikusi pāri slieksnim, viņas acis nemitīgi šaudījās apkārt, cenšoties nepalaist garām nenieka. Telpā ienāca abate Žermēna ar diviem ezēniem segu apmetņos un katliņu ķiverēs.

-    Fērdij, Robaini, aizvediet šos abus ceļiniekus uz virtuvi, viņa norīkoja. Sakiet, lai Labule viņus pabaro.

Labule Durstīgā pasniedza abiem plukatām jauno dārzeņu zupas pārpalikumus, maizi un sieru. Abi sāka alkatīgi rit.

-   Dieniņ manu, liekas, ka jūs abi nav ēduš' kopš pēdēj's ražas, Labule secināja. Nogriezīšu vēl maizi un sieru, pēcāk varēsiet nopelnīt vēdertiesu, izberžot pāris katlu un pannu, pirms jūs te visu izēdat pa tīro. Vismaz atvieglosiet manas vecās ķepas no viena darbiņa.

Lapsas lēnām pabeidza maltīti. Nu viņu priekšā slējās vesela kaudze netīru trauku, kas bija samērkti ūdensbļodās.

Lapsa nepatikā savilka lūpu.

-   Tu mazgā, es slaucīšu.

Maska pagrozīja galvu.

-     Nu nē, dziednieces ķepām jābūt tīrām. Tu mazgā, es tikšu galā ar slaucīšanu.

Kad abi bija ķērušies pie darba, Maska čukstus iejautājās:

-   Klau, Slotaste, ko teiksi par šo vietiņu?

-    Nu, viņiem te ir ērts midzenis, man šķiet, lapsa atbildēja, krājumu arī gana. Bet zini, Raibspalvi, lētticīgi kā aitiņas viņi gan ir. Paskat, cik viegli mēs te iekļuvām.

-   jā, īsts aunu bars, vai ne? Maska viszinīgi uzsita knipi sev pa degunu. Viena kārtīga kareivju vienība varētu sasiet šiem ūsas mezglu mezglos.

Fortunāta pastiepa lielu, nupat nomazgātu pannu.

-   Un kā tev patiktu komandēt šādu vienību, Raibspalvi?

-   Vai tu domā to virsnieka darbu, ko minēji iepriekš? Maska tikko dzirdami nočukstēja.

Fortunāta noslaucīja ķepas dvielī.

-    Domāju gan. Es tevi vēroju, Raibspalvi. Mums ir daudz kopīga, lapsa. Klausies uzmanīgi un turies kopā ar mani. Mēs abi te varam iegūt varu un bagātību, ja rīkosimies viltīgi.

Mirkli, pirms abas puses metās viena otrai virsū, no niedrāja atskanēja zema, piesmakusi balss.

-   Voāā, taisāskapazūd!

Kāds mazs, negants cirslis, bruņojies ar smagu skābarža rungu, aurodams metās virsū Nāvescilpam un Pātagzvīņai un tos nežēlīgi apstrādāja īsiem, spēcīgiem sitieniem.

-    Ko es jums teicu, pretīgie rāpuli?! viņš kliedza. Taisāskapazūd no mana krasta! Šitā, tas tev, un šitā, un tev ar'!

Čūska un ķirzaka ievēlās straumē.

-   Au, vai, lūdzu, nē, ai, vaimanu, vai! abi bļāva.

Saniknotais cirslis spēcīgi ieblieza ar savu rangu Pātagzvīņai

pa asti. Tā pašāvās gaisā, un ar vienu meistarīgu cirtienu cirslis ielidināja to upes vidū.

Ūdenī no Nāvescilpas ķermeņa noskalojās dubļu kāita, un zem tās izrādījās vien parasts zalktis.

Cirslis pagriezās pret Mārtiņu un viņa draugiem un pamāja ar ķepu uz abiem nelaimīgajiem, kas kūlās pa straumi.

-   Redzat, zalktis un tritons. Tie gan ir apnicīgi radījumi, cik reižu jau esmu viņiem teicis, lai nebaida godīgus ceļiniekus. Lasieties vien prom, mošķi. Lai tik es jūs te vēlreiz noķeru, grauzīsiet viens otra asti!

Straume nesa prom čūsku un tritonu. Tikuši tik tālu, ka cirslis ar savu rungu viņus vairs nevar sasniegt, tie abi šņāca briesmīgus draudus.

-     Nu, pagaidi tikai, tu mums par to samaksāsi, gan tu vēl redzēsi!

Precīzi mērķēts akmens no Gonfa lingas atsitās pret čūskas galvu; otrs no Mārtiņa lingas trāpīja tritona norautajam astes strapulim.

Cirslis atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Lingotājpeles, ko? Labs trāpījums. Šī runga ir mans ierocis.

Otrreiz ar to dabūt viņi negribēs. f)

Mārtiņš pasmaidīja. Viņam patika ciršļa bravūrīgais runasveids.

-   Paldies, ciršļa kungs! viņš sirsnīgi pateicās. Esmu Mārtiņš Karotājs. Tas ir zaglēns Gonfs un šis te Dinnijs jaunākais, mūsu draugs kurmis. Mēs esam ceļinieki, kā redzi, un dodamies meklēt Salamandastronu.

Cirslis pārmeta rungu pār plecu.

-    Kādu salu? Ā, tu domā to vietu otrpus kalniem. Mani sauc Lagalags Milzurunga. Esmu šejienes pārcēlājs. Jums vajadzēja mani pasaukt šādi.

Lagalags salika ķepas pie mutes taurītē un zemā balsī, kas atbalsojās tālu kalnos, sauca;

-   Lagalagalagalagalag!

Gonfs nolika lingu malā.

-   Mēs jau tā būtu darījuši, ja zinātu, draudziņ. Vai tu dzīvo šeit?

Lagalags pašķīra krastmalas niedres un atklāja skatienam ieeju

nelielā alā.

-   Jā. Es dzīvoju viens pats. Jūs laikam esat izsalkuši ceļinieki jau vienmēr tādi ir. Nāciet iekšā. Tad dabūsiet dzirdēt visu.

Alas iekšienē bija visādu drazu midzenis. Sienas bija izklātas ar zvejas tīkliem, vienā stūrī pavardā gailēja ogles, visapkārt mētājās dažnedažādi instrumenti, bet dzīvojamās telpas vidū slējās milzīga prasmīgi darināta laiva. Pie uguns sēdēja kāda veca melna ūdensvabole.

Ceļotāji sasēdās, kur varēja, un Lagalags pasniedza viņiem kūpošas bļodas ar garneļu zupu, ūdenssakņu maizi un jaunajiem redīsiem. Viņš apsēdās un glaudīja vaboles muguru.

-    Es šito zelli saucu par Rīļu. Viņš mitinās netālu, nāk šurp uzēst un atkal ir prom, gluži kā mājdzīvnieciņš. Šiten tas ir mans peldamrīks. Gandrīz pabeigts. Grasījos drīz izmēģināt upītē.

Mārtiņš pataustīja laivas gludo, spēcīgo korpusu.

-   Brīnišķīgs darbs, Lagalag! Kā redzu, tu patiesi kaut ko saproti no laivu būves.

Cirslis paņēma slīmestu un nošķēla no laivas gala vienu garu sloksni.

-    Kuģubūves, draugs, kuģubūves. Lai gan esmu pārcēlājs, tāpat kā visi manā ģimenē, mūsu dzimta kādreiz dzīvoja Ķērpjupes krastos, tālu uz ziemeļiem no šejienes. Kādu dienu pirms vairākiem gadiem mūsu zemi iekaroja kuģa žurkas, kas pa upi ieradās no jūras. Daudzus no mums tās saņēma gūstā un lika vergot pie airiem. Daži uz viņu kuģa aizgāja bojā, bet es izbēgu. Kādu nakti atsvabinājos no važām un pārlēcu pār bortu, tas bija uz dienvidiem no Salamandastronas. Es izpeldēju krastā. Redzi tos kalnus? Pāri tiem tikt es nevarēju, tāpēc gāju apkārt. Ka es jums saku tam man vajadzēja teju vai pusgadu. Galu galā nonācu šeit, pie Lielās dienvidu straumes, tā es to saucu. Reiz es došos atpakaļ uz savu ciemu, kur Ķērpjupes krastos satiekas meži un pļavas. Bet nu pagaidām esmu tepat.

Mārtiņš nolika bļodiņu.

-   Tātad tu esi bijis Salamandastronā?

-   Jā gan, pāris reižu ir nācies doties tai garām, kad biju uz žurku kuģa, Lagalags apstiprināja. Liels kalns, naktī izskatās baisi. Kuģa žurkām tas nepatīk.

Mārtiņš pamāja.

-   Jā, esmu dzirdējis par kuģa žurkām. Mans tēvs devās tālu uz ziemepem, lai cīnītos ar tām. Par viņu vairs nekas nav dzirdēts. Saki, Lagalag, vai zini, kā nokļūt Salamandastronā.

-   Tur aiz tiem kalniem un tad tik uz rietumiem. Cirslis norādīja ar smeļamkausu.

Dinnijs glaudīja Rīļu.

-   Harr, voi tur var aizkļūt pa straumi ar', Glaglag?

Cirslis sakniebtām lūpām soļoja pa savu alu šurpu turpu. Draugi viņu klusēdami vēroja. Te viņš apstājās blakus Dinnijam un vabolei. Paņēmis maizes kukuli un ceptas zivs gabalu, viņš novietoja to uz Rijas muguras tā, lai pa ceļam nekrīt nost. Lagalags sirsnīgi noglāstīja savu mājdzīvnieciņu.

-   Teci nu, Rīļuk, viņš tam teica, atpakaļ pie savas kundz's un sīkuļiem.

Vabole arī paklausīgi aiztipināja.

Cirslis pagriezās pret Mārtiņu un viņa draugiem.

-     Labi. Lādējiet pārtiku kuģī. Sagatavošu ceļam mastu un buras.

Gonfs pielēca kājās.

-   Nu, draudziņ, kas mums jādara?

Lagalags ņurdēja, izceldams smago masta baļķi no alas dzīlēm.

-    Paskatīsimies, vai tā straume mūs aiznesīs zem kalna. Tas ir īsākais ceļš uz Salamandastronu. Viens pats es neuzdrošinātos, bet ja man ir vesela komanda…

OTRĀ GRĀMATA Salamandastona

.

1 NODAĻA

Brokholas ēdamistabā iekliboja Kapteinis. Atviegloti nopūties, viņš nosēdās krēslā un paberzēja asti un ķepas.

Fortunāta un Maska vāca nost pusdienu traukus. Vecā viltniece pamāja uz Kapteiņa pusi un piemiedza ar aci savam biedram. Maska palūkojās tā, it kā neko nebūtu sapratis, bet Fortunāta piemiedza aci vēlreiz un nevērīgā solī devās pie ūdra.

Kas tad mums kaiš, ūdra kungs? viņa gādīgi apvaicājās. Vai kāds vecs savainojums liek sevi manīt?

Kapteinis noliedzoši papurināja galvu un turpināja braucīt ķepas.

-    Nē, ķepas man sāp, un aste ari. Tiklīdz izlienu no ūdens vai pat pēc lietusgāzes mani vecie kauli tā smeldz, tā smeldz! Tādas sāpes, draudziņ, pat ienaidniekam nenovēlu.

Fortunāta nometās kņūpus Kapteiņa priekšā.

-    Ļaujiet man apskatīt, ūdra kungs. Esmu dziedniece, protu remdēt sāpes.

Vispirms viņa pabraucīja spalvu uz Kapteiņa ķepām, tad pabikstīja ar nagu. Ūdrs sašķobīja purnu ciešanu grimasē.

-   Ai, vaūī! viņš iekaucās. Šitā ir pati sāpīgākā vieta, jā!

Lapsa viszinīgi noglaudīja ūsas.

-    Hmm, jā, liekas, ka būs jums piemeties stīvulis, viņa secināja.

-   Stīvulis? Kapteinis raižpilni pārjautāja. Astīt mastā, vai tas ir kas nopietns?

Fortunāta tikai nogrozīja galvu.

-   Var kļūt nopietni, ja to kaiti ielaiž. Esmu redzējusi, kā stīvulis sarauj ūdru deviņos līkumos. Un tici man, tas ir ļoti sāpīgi.

-   Vai tu mani izdziedēsi, Slotaste? ūdrs ievaicājās.

Fortunāta atspiedās pret galda malu.

-   Pīpene, vērmeles, naktenes lapu ekstrakts sāpju remdēšanai tas tev palīdzēs. Protams, tam vajadzēs pievienot vēl dažas zālītes, kuru man parasti nemaz nav līdzi.

-    Bet vai tu vari tās sadabūt? Kapteinis lūdzoši ievaicājās.

Fortunāta smaidot palūkojās uz Masku.

-   Domāju, ka varu gan. Tikai tad man jāatgriežas mežā, lai varētu tās salasīt. Kā tu domā, Raibspalvi?

Likās, ka Maska nu ir sapratis lapsas nodomu.

-    Jā, Slotaste, viņš atsaucās. Mums vajadzētu gan doties mežā pēc tām zālītēm. Viņi mums ir tik daudz palīdzējuši, mēs nevaram palikt un noskatīties nabaga vecā ūdra ciešanās, ja spējam viņam palīdzēt.

Fortunata turpināja pavisam nevainīgā tonī:

-    Mums, protams, vajadzēs pāris palīgu, kādu, kam nav daudz citu darbu. Varbūt šie divi ežuļi var palīdzēt? Varu derēt, ka viņi priecātos izmest kādu līkumu pa mežu.

Adatainis un Pušķīte, kuri joprojām izlikās par Fērdiju un Robaini, bija gatavi palīdzēt. Labule Durstīgā ar sava priekšauta stūri noslaucīja mazos purniņus.

-    Nu, tikai netraucējiet dziedniekiem, viņa nobrīdināja mazuļus. Uzvedieties rātni, kā kārtīgiem ezēniem pieklājas.

Fortunata pabužināja ezēniem pieri.

-    Viss būs labi, kundz', kopā ar mums Raibspalvi un mani viņi nepazudīs.

Dziedniece ar savu palīgu devās prom, sekodami cieši pa pēdām abiem ežu mazuļiem, kas draiski lēkšoja pa priekšu. Maska uzmeta kaklā zāļu tarbu un soļoja līdzi lapsai.

-    Klau, Slotaste, kas tev īsti aiz ādas? viņš ieprasījās. Es domāju, ka mums jāaizlavās atpakaļ uz Kotīru, lai pastāstītu tai tavai pavēlniecei, kur slēpjas mežinieki.

Fortunata pieliecās, lai izvairītos no kāda nokarena zara.

-   Nu, tieši to jau mēs arī darīsim, Raibspalvi, bet nebūs jau par ļaunu atvest atpakaļ arī pāris izbēgušu gūstekņu. Pagaidi vien mēs abi par to vēl izpelnīsimies atzinību, bet nu es gan negribētu būt to abu ežuļu vietā, kad viņi atkal tiks Carminas nagos.

Maska juta, kā viņā aug naids pret ļauno lapsu, bet ilgo gadu pieredze viņam bija iemācījusi saglabāt mieru.

Fortunata nolūkojās, kā abi ežu mazuļi rotaļājoties cīkstas pa dubļiem.

-   Par šiticm gan mēs dabūsim labu samaksu, draudziņ!

-   Gan jau šodien dabūsi, ko pelnījusi, Maska drūmi pie sevis norūca.

Fortunāta viņa teikto sadzirdēja tikai pa pusei.

-   Ē, ko tu tur teici?! Maska palūkojās riņķī.

-   Es saku, ka šodien laikam atkal dabūsim maldīties.

-   Nu, nē, nesaki, ka mēs atkal esam nomaldījušies! Fortunāta novaidējās.

Maska norādīja uz taku, kas sadalījās divās.

-    Nē, pag, re, kur ir, viena no šīm takām bija īstā. Klau, es ar tiem abiem ežiem iešu pa labi. Tu ej pa kreisi. Ja tā būs pareizā taka, atradīsi vēja izgāztu bērzu. Uzsauc man. Ja bērzu atradīšu es, tad uzsaukšu tev.

Fortunāta devās prom pa otru taku un uzsauca ezēniem:

-    Uzvedieties labi, sīkuļi. Turieties kopā ar tēvoci Raibspalvi. Uz drīzu tikšanos!

Tiklīdz lapsa bija prom, Maska nosēdās uz kastaņas celma. Viņš iedeva Adatainim un Pušķītei pa cukurotam lazdu riekstam.

-    Tu jau nemaz neesi mūsu tēvocis Raibspalvis, vai ne? Pušķīte ieķiķinājās.

Maska maigi noglāstīja viņas ķepiņu.

-    Neesmu vis. Un Slotaste nav jums nekāda tante. Bet es nedomāju, ka mēs viņu vēl satiksim.

Adatainis nopietni lūkojās uz ūdru.

-   Vai nu mēs atkal varam saukt jūs par Maskas kungu? Maska padeva viņiem savu dzēriena blašķi. Ar lieko asti viņš

noslaucīja riekstu drupačas no mazajiem purniņiem.

-    Nē, līdz brīdim, kad mēs sveiki un veseli nonāksim atpakaļ Brokholā, viņš stingri noteica. Kādu brīdi iztēlojieties, ka es tiešām esmu jūsu tēvocis Raibspalvis.

Pušķīte mīļi pieglauda sev ūdra lieko asti.

-   Tu esi ļoti mīļš, vecais labais tēvoci Raibspalvi! Ūdra purns zem lapsas maskas labpatikā saraucās.

Fortunāta samanīja vēja izgāzto bērzu. Pienākusi klāt, viņa pret to atspiedās un atviegloti nopūtās.

-   Fū! Labi gan, ka tā ir īstā taka, viņa skaļi noteica. Mazliet tikai atvilkšu elpu un saukšu Raibspalvi.

-    Tu jau esi pietiekami izsaukusies, nodevēja! Lejā no koku zariem nolēca lēdija Dzintaraste un vēl desmit vāveres ar gatavībā nospriegotām bultām un aizšķērsoja lapsai ceļu.

Fortunāta saprata, ka viņas plāns ir izgāzies. Viņa pieplaka zemei un nolaida ausis.

-    Raibspalvis ir pie visa vainīgs, viņa žēlīgi iegaudojās. Es negribēju nodarīt mazajiem neko ļaunu. Viņš visu izplānoja un piespieda mani iesaistīties. Viņš teica, ka…

-   Apklusti, lapsa!

Lēdija Dzintaraste nolaida kuplo asti.

Desmit loku stiegras nospringa vēl ciešāk.

Vāveru vadone apsūdzoši pacēla ķepu pret notverto spiedzi.

-   Mēs zinājām, kas tu esi, jau kopš brīža, kad tu spēri savu kāju šajā mežā, viņa noķērca. Kad tu šodien devies prom no Brokholas, es sēdēju turpat koka galotnē. Es dzirdēju ikvienu vārdu, ko jūs ar Masku runājāt.

Raudzīdamās uz asajām bultām, Fortunāta sakņupa, cik spēja, un centās sarauties maza maziņa.

-   Nē, nē, jūs nesapratāt, Raibspalvis ir tas ļaundaris, viņa turpināja melst. Es nepazīstu nevienu, vārdā Maska. Nē, pagaidiet, zinu gan vienu lapsu, vārdā Maska. Dzīvo turpat pie Kotīras īsts ļaunuma iemiesojums. Tā ir viņa, kas jums vajadzīga. Es jūs turp aizvedīšu.

-   Pietaupi savus melus, lapsa, Dzintarastes balss skanēja noteikti un bargi. Visu mūžu tu esi bijusi nodevēja un esi pelnījusi nodevēja algu. Varēsi stāstīt savas pasaciņas tiem, ko satiksi pie Tumšā meža vārtiem.

Vāveres aste uzvijas gaisa ka karogs.

Desmit bultas šāvās tieši mērķī!

-   Ak, sveika, brīvā jūrniekdzīve, Ardievu, nīstā Kotīra!

Vējš mūsu kuģa burās plīvo, Pēc tālā ceļa tīksma atpūta. Brašs cirslis mums par kapteini, Tam divas peles biedri Un kuģa puika kurmis palīdzēs. Kad ieraudzīsim Salamandastronu,

-   Alioi tai mūsu sveiciens atskanēs!

Vēlā pēcpusdienā Lielās Dienvidstraumes ūdeņos draugi pūlējās novaldīt kuģi, ko Lagalags bija nosaucis par «Ūdensspārnu». Mārtiņš ciršļa uzraudzībā darbojās ap stūres ratu, kamēr Gonfs visiem bāzās virsū ar savām jaunatklātajām kuģošanas zinībām.

-    Turiet kuģi pa vējam, veči. Turi stūri stingri. Uzmani kreiso bortu, kaptein Lagalag! Pagriez stūri mazliet pa labi. Izlīdzini gaitu!

Dinnijs gan nebija dzimis jūrnieks. Jaunais kurmēns gulēja uz klāja, vēderu saķēris.

-   Uff, oooi, piedo' Gonfij. Tavēj's nabaga draugs kurm's i' pavisam beigts. Paklau, varbūt es var' izkāpt bišķ' krastā, paieties kādu gabaliņ' ar kāj's, tad vismaz tā pasaul's beigtu iet uz riņķ'.

Lagalags iedeva Dinnijam pāris zāles stiebru, ko pakošļāt. Jau pēc brīža kurmis jutās labāk, bet pukoties nepārstāja.

-    Es drīzāk lidos pa gais' nekā kuģos ar šito jūsu burinieku.

Mārtiņš cītīgi vēroja straumi. Priekšā augstu virs viņiem slējās

kalnu grēda un aizsedza debesis.

-    Lagalag, vai mani, kāda te straume? Tā kļūst straujāka un šūpo arvien spēcīgāk. Manuprāt, mēs virzāmies uz priekšu pārāk ātri, un tas man nemaz nepatīk.

-     Jā gan, es jūtu, ka straume strauji virzās lejup, Mārtiņ. Cirslis izskatījās noraizējies, tomēr viņa balss joprojām bija mierīga. Klau, Gonf, saloki buru un nolaid mastu. Mārtiņ, Dinnij, labāk ejiet palīgā. Es turēšu stūresratu.

Viņiem darbojoties, straume kļuva arvien nemierīgāka. No ūdens slējās robainas klinšu radzes, ap tām viļņos parādījās putu cepures. Lagalags no visa spēka turēja stūri, cenzdamies savaldīt «Ūdensspārnu». Nelielais kuģītis lēkāja viļņos augšā lejā; pār priekšgalu gāzās ūdensšaltis. .

-   Lai paliek masts, cauri ūdens rēkoņai nodārdēja ciršļa balss. Tiklīdz buras ir, lejā, smeliet ūdeni, pirms noejam pa burbuli. Ātrāk!

«Ūdensspārns» lēkāja straumē kā lasis. Ūdens rēkoņa kļuva spēcīgāka un atbalsojās klinšu sienās, kas virs galvas saplūda kopā, veidojot tumšu tuneli. Straumei pārkārušies zari un zāles stublāji skrāpēja kuģotājus, bet kuģa sāni bīstami dauzījās pret klintīm. Pēkšņi straume viņus ierāva dziļi tunelī; tā gāzās lejup ūdenskritumā.

Visapkārt ūdens griezās baltās putu vērpetēs, neprātīgā straume traucās lejup aizā. «Ūdensspārns» mirkli palika karājamies gaisā, tad pazuda aizā. Masts skāra klinti. Ar krakšķi, kas atbalsojās klintīs, tas pārlūza un nogāzās uz klāja.

Carmina kā parasti kavējās pie augšstāva istabas loga, viņai blakus paklausīgi stāvēja Klumpis.

-    No dārzeņiem nav nekāda labuma, Klumpi. Noskaidro, kas putniem garšo, un šur tur nober kādu nieku. Ierīko dažas cilpas un liec pie darba loka šāvējus. Trekni meža baloži, kāds pārītis gardu strazdu, lūk, kas mums vajadzīgs.

-    Jā, milēdij, tūlīt ķeršos klāt. Zebiekšu virsnieks paklausīgi devās prom.

Carmina paliecās ārā pa logu, pētīdama mežmalu.

-   Nē, pagaidi!

No mežmalas krūmāja izlīda dīvaina lapsa; piesietus virvē tā vilka sev līdzi divus ežu mazuļus. Varēja manīt, ka lapsa steidzas. Trijotnei nopakaļus brāzās ūdru un vāveru bars. Lapsa atskatījās uz vajātājiem un paklupa pār virvi. Mežinieki piesteidzās un sakrita lapsai virsū.

Carmina pagrūda Klumpi uz durvju pusi:

-   Ātri, ātri! Skrien turp un paķer līdzi kādus kareivjus. Palīdziet lapsai! Veicīgāk!

Meža kaķe atgriezās pie loga un skaļi uzsauca:

-   Turies, lapsa! Tūlīt būs klāt palīgi! Nelaid vaļā tos ežus!

Likās, ka svešinieks turas braši. Tomēr pretinieku bija vairāk.

Kamēr lapsa atvairīja vienas mežinieku grupas nemitīgos uzbrukumus, vairākas vāveres pārcirta mazo gūstekņu virves un aiznesa tos sev līdzi Ķērpjziedu meža biezoknī.

Atkal par vēlu! Carmina no visa spēka ieblieza pa palodzi.

Uz cīņas vietu jau skrēja Klumpis ar kareivju grupu. Bet mežinieki atkāpās un nozuda meža dzīlēs ķer nu vēju laukā!

Carmina stāvēja durvīs, kad Klumpis ieveda jaunpienācēju. Viņa cieši nopētīja savādo svešinieku.

Maska aizelsies smagi nosēdās zemē.

-   Uh, tās vāveres un ūdri cīnās kā traki!

Carmina apgāja viņam apkārt.

-   Nu, tu jau arī necīnījies sliktāk, viņas balsī negribēti ieskanējās tāda kā atzinība. Kā tevi sauc? No kurienes nākdams?

Maska pacēla galvu un pavērās uz meža kaķi.

-    Mani sauc par Raibspalvi. Un tu būsi Tūkstošacu pavēlniece Carmina. Fortunāta man par tevi stāstīja.

-   Ā, tad tu esi saticis to lapsu. Kur tad šī ir?

Maska paraustīja plecus.

-    Droši vien guļ kaut kur meža vidū, vāveru bultu caururbta. Viņa nespēja turēt līdzi. Es būtu no tiem mežiniekiem viegli aizmucis, ja vien ne šī lempīgā miegamice.

Neapdomīgi Klumpis paspēra soli uz priekšu. Ar šķēpa galu viņš pabikstīja lapsu.

-   Tu tā arī neizstāstīji milēdijai, kāpēc esi šeit, lapsa.

Ar veiklu kustību Maska sagrāba šķēpu, ar tā rokturi iebelza Klumpim pa vēderu, nogāza viņu augšpēdus, un vēl pēc mirkļa ūdrs stāvēja, uzlicis ķepu šim uz krūtīm un dunci piespiedis pie zebiekstes rīkles.

-    Paklau, lempi, viņš draudīgi ierūcās, es tevi piespiedīšu apēst to šķēpu, ja vēl reizi mani mēģināsi ar to bikstīt. Piemini manus vārdus. Esmu algotnis Raibspalvis, skaidrs? Es pārdodu savu asmeni tam, kas maksā vairāk.

Maska ar ķepu bija piespiedis Klumpja purnu un tagad slaidi pagriezās tā zebiekstei bija sāpīga mācība. Pat nepaskatījies ūdrs pievērsās Carminai.

-    Ha, pāris kārtīgu kaujinieku tev lieti noderētu, pavēlniec. Jo īpaši, ja arī pārējie tev te ir tādi paši kā tas tur dulburis un Fortunāta.

Carmina atieza varenos ilkņus atzinīgā smaidā.

-   Jauki, beidzot vismaz viens īsts karotājs. Laipni lūdzam Kotīrā, Raibspalvi! Tev te noteikti klāsies labi. Klumpi, rausies kājās un atdod šai lapsai savu virsnieka apmetni. Turpmāk tu klausīsi viņa pavēlēm.

īgni Klumpis atraisīja apmetni un pameta to Maskam.

Iekšā līdz ar kareivju baru ieklumzāja Oškājis. Viņš nosvieda zemē dziednieka zāļu tarbu.

-    Mēs mēģinājām izsekot tos mežiniekus, milēdij, viņš skumīgi ziņoja. Bet šie jau bija krietnā gabalā. Es atradu Fortunātu uz austrumiem no šejienes, viņa bija bultu caururbta. Viņas ķermenis ir pagalmā.

-   Beigta?

-   Beigtāka par beigtu, milēdij.

-   Kāda vella pēc man vajadzīga beigta lapsa?! Carmina nepacietīgi nošņāca. Izmetiet viņu mežā ērglim par barību.

Carmina devās atpakaļ uz savu jumtistabu.

-    Raibspalvi, es būšu savā istabā. Vēlāk atnāc. Mums noteikti būs daudz kas pārrunājams.

Maska sakārtoja jauno virsnieka apmetni.

-     Labi, lai būtu vēlāk, milēdij. Vispirms es gribu izpētīt tās pagraba celles, par ko man stāstīja Fortunāta. Varbūt noskaidrošu, kā divi ežu mazuļi varēja tik viegli no turienes izmukt.

Carmina domīgi kāpa augšup pa kāpnēm. Šī savādā lapsa bija patiess atradums.

.

2 NODAĻA

Laiks bija apstājies. Mārtiņam likās, ka viņš atkal ir zem ūdens prpjupē un viņu velk ūdrs. Apkārt valdīja piķa melna tumsa un ledains ^aukstums. Viņa prātā pazibēja miljoniem un atmiņu drumslu viņa tēvs dodas prom cīnīties ar kuģa žurkām… šņācoša Carmina… Brokholas Bellas laipnais purns…>Dinnijs, kas ķiķinot cīkstas ar Gonfu… viss sagriezās vienā lielā, dārdošā ūdens vērpetē, un tad iestājās klusums.

Mārtiņš sajuta, ka viņa slapjais augums guļ uz sūnām klātas zemes.

Nav beigts, nesiet zāles, zāles, kaut kur blakus atskanēja svelpjoša balss.

Pelēns juta, ka uz viņa lūpām līst kaut kāds rūgteni salkans šķidrums. Viņš atvēra acis.

Karotājpele gulēja uz platas, mīkstām sūnām klātas lāvas. Vārga gaisma atstaroja uz klinšu sienas lāsmojošus ūdens rakstus. Viņam tieši blakus stāvēja pele, otra tāda pati bija sakņupusi nostāk. Mārtiņš ieskatījās vērīgāk. Nevar būt, ka tās tiešām ir peles! Pūkainā kažociņa vietā to ķermeni klāja melna, paraupja āda, un tas bija visdīvainākais tām bija spārni!

Tā, kas atradās tuvāk, ar melnu ķetnu pabīdīja uz Mārtiņa pusi bļodu.

Mārtiņš saoda nejauku zāļu smaku un atgrūda trauku.

-   Paldies, pietiks. Es jau jūtos labāk. Kur es esmu? Kas jūs tādi?

-    Guli mierīgs, pavisam mierīgs. Mēs esam lorda Klintsspārņa cilts, viņš ir Sikspārņkalna alas valdnieks. Tev pāri neviens nedarīs, neviens nedarīs, zvēriņš mierināja.

Mārtiņš piecēlās sēdus, viņa kažoks bija izmircis, bet citādi viņam nekas nekaitēja.

-   Mani sauc Mārtiņš Karotājs. Man līdzi bija trīs biedri cirslis, pele un kurmis. Kur viņi palikuši? Vai viņi arī ir izglābti?

Otrs sikspārnis pievirzījās tuvāk.

-   Es esmu Klinštaustis. Tas ir Vēdekļspārns. Mēs atradām dusmīgo sīkuli un stipro tuneļracēju, tas arī viss, tas viss.

Mārtiņš piecēlās kājās un atbalstījās pret klinšu sienu. Galva sāpēja, un pierē viņš varēja sataustīt pamatīgu punu.

-    Otra pele ir zaglēns, vārdā Gonfs. Viņu viegli pazīt. Viņš ir mazs, nekaunīgs apaļvaidzis, kam patīk rīmes. Viņš ir mans draugs, mums viņš jāatrod, Mārtiņš satraucās.

Klinštausta spārngals uzmanīgi pārslīdēja Mārtiņa galvai un ķermenim. Mārtiņš salēcās, bet tad palika mierīgi stāvam. Klinštaustis bija akls.

Sikspārnis iesmējās sausiem, svelpjošiem smiekliem.

-    Tas, kas redz ar tausti, nav akls. Ja es papūlētos, tad varētu arī tevi saskatīt ar acīm, bet Sikspārņkalna alas cilts Jau sen vairs to nedara. Mēs visu jūtam tumsā, jūtam tumsā.

Sikspārņi aizveda Mārtiņu prom no klintsradzes, kas nemitīgi atbalsoja ūdenskrituma dārdoņu. Viņi virzījās cauri alu labirintam, ko savienoja neskaitāmas ejas. Pirmajā alā, kurā viņi iegāja, priekšā jau bija Lagalags un Dinnijs.

-    Ķer, Mārten! Noslauk' tač' to slapjums no sev's! Kurmis pasvieda viņam ķīpu sausu, kaltētu ķērpju.

Karotājpelēns sparīgi noberzējās un viņa ķermenī atkal ielija siltums.

-    Vai par Gonfu nav nekādu ziņu? Mārtiņš apvaicājās draugiem.

Lagalags samiedza acis blāvajā gaismā, kas spiedās visos Sikspārņkalna alas nostūros.

-   Itin nekādu… Viņš skumji nopūtās. Un mēs esam zaudējuši arī «Ūdensspārnu» es biju tajā ieguldījis tik daudz pūļu…

Dinnijs sarauca degunu.

-     Ha, mēs var uzbūvēt jauns kuģojamais, bet Gonfijs gan mums ir tik' viens.

Kāds sikspārnis atnesa viņiem ēdienu.

-    Mani sauc Tumšspārnis. Ēdiet, ēdiet. Mūsējie meklē to jūsu draugu, jūsu draugu.

Trīs biedri metās remdēt izsalkumu ar sikspārņa atnesto ēdienu. Tur bija asā sēņu zupa un kaut kāds pasāļš ūdenszāļu dzēriens. Kas bija pārējais, viņiem nebija ne jausmas, lai ari tas garšoja samērā labi.

Mārtiņš ēda, par to nedomādams. Viņa sirdi māca liels smagums. Viņš nespēja iedomāties dzīvi bez sava biedra, peļuzaglēna.

Pēc maltītes trijotne brīdi atpūtās, lai atgūtos no lielajiem pārdzīvojumiem. Kad Mārtiņš pamodās, Lagalags un Dinnijs vēl snauda.

Viņu priekšā stāvēja milzīgs sikspārnis. Nepazīstamais viegli pieskārās Mārtiņam ar spārngala nagu.

-    Tu būsi Mārtiņš Karotājs. Es esmu lords Klintsspārnis, Viņa Augstība tumšo alu valdnieks. Laipni lūdzam, laipni lūdzam.

Mārtiņš piecēlās un paklanījās.

-    Paldies, ka parūpējāties par mūsu drošību, lord Klintsspārni. Vai ir kādas ziņas par mūsu draugu Gonfu?

-    Nav gan, nav gan, bet dažreiz tas, ka jaunumu nav, ir laba ziņa, lords Klintsspārnis mierināja. Mani izlūki viņu meklē, meklē.

Mārtiņš satraukti soļoja pa alu šurpu turpu.

-   Lord Klintsspārni, es nespēju palikt šeit un bezpalīdzīgi gaidīt, kamēr mans draugs, iespējams, ir briesmās.

Varenais sikspārnis salocīja spārnus.

-    Es saprotu, saprotu. Tu nebūtu patiess draugs, ja to spētu, Mārtiņ. Nāc man līdzi. Dosimies viņu meklēt kopā. Lai šie abi vēl paguļ, tas viņiem nāks par labu, nāks par labu.

Virsnieka apmetnim lepni plīvojot, Maska ar svarīgu izteiksmi purnā devās lejup uz cietuma cellēm.

-    Ei, kurp tad tu sataisījies? sardzē stāvoša zebiekste viņu bramanīgi apturēja.

Joprojām savā lapsas maskā, ūdrs strauji pagriezās pret nelaimīgo sargkareivi un stalti piecirta kāju, kā virsniekam piedienas.

-    Stāvi miera stājā, kad runā ar virsnieku, tu, tukšpaurainais, dīkdienīgais kankarbiksi.

Zebiekste aprāvās un acumirklī ieņēma miera stāju.

-   Piedodiet, virsnieka kungs, es nepamanīju…

Maska stāvēja, kājas plati iepletis un ķepas sānos iespiedis, un nicīgi nošņāca:

-   Zodu uz iekšu, krūtis uz āru, skatiens uz priekšu, šķēpu taisni, vairogu uz augšu! Uz augšu, es teicu! Tātad tu nepamanīji. Man tā vien liekas, ka pēdējā laikā te tādas «nepamanīšanas» gadās pārāk bieži. Tu droši vien tāpat nepamanīji, kad izbēga gūstekņi. Nu tad es tev, manu plušķaino draudziņ, teikšu, ka turpmāk būs mazliet citādi. Tu man lēksi kājās ikreiz, kad izdzirdēsi virsnieka Raibspalvja vārdu. Vai nu būs tā, kā saku, vai arī dabūsi zināt, ko nozīmē divreiz vairāk darba pilnā ekipējumā un divreiz mazāka pārtikas deva. Skaidrs?!

Zebiekstes šķēpa gals nobūkšķēja pret grīdu.

-   Pilnīgi skaidrs, ser!

-    Ļoti labi. Un tagad aizved mani uz meža kaķa celli un tad pazūdi pildīt savus pienākumus! Maska noskaldīja.

-   Sekojiet man, ser!

Džindživcrs izdzirdēja pa gaiteni tuvojamies steidzīgus soļus. Ar ierastu kustību viņš iecēla Fērdiju un Robaini maisos virs durvīm, nosēdās uz grīdas un vērās apkārt ar bezcerības pilnu skatienu.

Meža kaķis vienaldzīgi blenza uz nejauko lapsu otrpus durvju režģim. Kad sargkareivis devās prom, Maska pacēla ķepu un pasteidzās ierunāties pirmais:

-    Es esmu Maska. Meprepa mani sūtīja jūs glābt. Vai ezēni ir pie tevis?

-Jā.

-   Labi. Esiet gatavi šonakt.

-    Tu gribi teikt, ka šonakt mēs tiksim brīvībā? Džindživers neticīgi pārvaicāja.

-   Jā, ja viss izdosies, kā plānots. Pasaki Krekšķini, lai austrumu puses biežņā gaida krietns mežinieku pulks. Nu man jāiet. Gatavojies naktij. Maska aizsoļoja prom pa gaiteni virsnieks kas virsnieks.

Fērdijs un Robainis maisos aiz prieka nespēja nosēdēt mierā.

-   Urrā, mēs šonakt tiksim mājās!!!

-   Kas tas bija, Džindživera kungs? Vai tā bija lapsa?

-    Kas to lai zina, Robainīt. Kur Meprepa nolīguši tik baismīga paskata būtni, ir pāri manai saprašanai.

-   Paskaties uz mani, Džindživera kungs! Vai es izskatos baismīgs? Fērdijs izbāza savu degungalu no maisa. Es māku, redzi? Man tikai jāaizmiedz viena acs un jāsašķoba deguns, lūk, tā!

-    0, nudien, esmu nobijies kā diegs, Fērdij! Labāk nešķobi to degunu tik briesmīgi, citādi tāds vēl arī paliks!

-    Vai mēs varam nokāpt lejā paspēlēties, Džindživera kungs, nu, lūdzu! Robainis lūdzās.

-    Ne tagad. Labāk mēģiniet kādu brīdi nosnausties savos maisos. Es jūs pamodināšu, kad Maskas kungs šonakt ieradīsies mums pakaļ. Mums vajadzēs būt ņipriem un možiem, lai jūs sveiki un veseli nokļūtu atpakaļ pie saviem draugiem un radiem Ķērpjziedu mežā.

Mārtiņš bija pārsteigts par lorda Klintsspārņa valdījuma plašumu un varenību. Sikspārņkalna alu veidoja nebeidzamas aizas, tuneļi, strauti, alas, ūdenskritumi un pazemes ezeri. Lords Klintsspārnis norādīja uz saviem ciltsbrāļiem tie, kas nebija devušies Gonfa meklējumos, apsaimniekoja milzīgas ēdamu sakņu, sēņu un apakšzemes augu platības vai arī zvejoja zivis.

Bet no Gonfa joprojām nebija ne ziņas, ne miņas. Meklējot mazo zaglēnu, Mārtiņš un Klintsspārnis bija nokļuvuši pavisam augstu; viņi pārmeklēja visus mazākos atzarus uz abām pusēm no galvenās ejas, kas strauji virzījās augšup. Pašā augšā lords Klintsspārnis apstājās. Viņš pagriezās un ar plaši ieplestajiem spārniem aizšķērsoja ceļu.

-   Tālāk mēs neiesim, tālāk neiesim, viņš paziņoja.

-    Bet, lord Klintsspārni, Mārtiņš rādija augšup, esmu pārliecināts, ka redzu tur no augšas iespīdam dienasgaismu.

Varenais sikspārnis palika, kur bijis.

-   Redzi gan, Mārtiņ, redzi gan. Tur ir ceļš uz ārpasauli, bet neviens nedrīkst doties tālāk. Tur augstāk tup milzīgs plēsīgs putns, daudz lielāks par vislielāko sikspārni. Tas nevienu nežēlo. Daudzi no mūsu sikspārņiem, kas devušies turp, atgriežamies vairs nav redzēti, nav redzēti.

Mārtiņš vēl reizi uzmeta skumju skatienu šaurajai gaismas strēlei un devās atpakaļ.

Mazie sikspārnēni ziņkārīgi pētīja Dinniju. Viņiem kurmis likās jocīgs, tukls sikspārnis bez spārniem. Dinnijam šī doma patika.

-   Ho, horr, spārnpelēni. Es lido zem zem's. Tā nu man tie spārn' nodiluš' no visas tās rakšan's.

Sikspārnēni smējās.

-    Dinnija kungs, tu gan esi jocīgs, jocīgs!

Mārtiņš pasauca Dinniju un Lagalagu, lai apspriestos.

-   Cik es saprotu, tad ir viena ieeja Sikspārņkalna alā, un caur to mēs šeit arī iekļuvām. Un ir arī izeja eja, kas virzās tieši augšup, bet šo izeju nosprostojis kāds liels, plēsīgs putns. Pat lords Klintsspārnis bīstas doties tur augšā.

-   Brr, vai viņš teica, kas tas par plēsoņputn' ir? Dinnijs vaicāja.

Mārtiņš paraustīja plecus.

-    To es nezinu gan, Din. Es tikai ceru, ka nabaga Gonfs nav nokļuvis viņa nagos. Klau, mums jāatrod iespēja tikt tam putnam garām, lai turpinātu ceļu. Gonfs noteikti vēlētos, lai mēs tā darām.

Lagalags nebija tik pārliecināts.

-    Ja pat lords Klintsspārnis baidās no tā lielā putna, tad kādas gan ir mūsu izredzes?

Mārtiņš pašūpoja savu lingu.

-   Tomēr mums vajadzētu mēģināt.

-    Ar lingu gan tu neko daudz vis neiespēsi, Mārten. Bet, ja tas putnagabals ir augstu gaisos, tad es gan zin' vien' labs kurm' paņēmien', kā tikt prom, Dinnijs solīja.

No krēslas negaidīti iznira lords Klintsspārnis.

-    Kā tad tu to izdarīsi? Kas tev padomā, kas padomā?

-    Nu, es ielīdīs' tur apakš ligzdu un norakš' nost, tad nogrūdīš', lai tas ripo nost pa kaln', kurmis paskaidroja.

Lords Klintsspārnis savicināja spārnus un metās augšup, pieķērās klintsradzei ar nagiem un palika karājoties ar galvu uz leju.

-   Tu to tiešām varēsi, tu varēsi? viņš satraukti svepstēja.

Mārtiņš draudzīgi uzsita Dinnijam pa plecu.

-   Lord Klintsspārni, ja šis kurmis saka, ka varēs, tad esiet drošs viņš varēs. Nāciet, draugi, mēs varam viņam mazliet palīdzēt.

Pār mežu tik tikko dzisa vakara blāzma. Koku galotnes vēl kvēloja rietošās saules staros, un pamazām noklusa arī putnu dziesmas, vien šur tur vēl ieskanējās pa kādam trellim. Mežmalas krūmos Kotīras austrumu pusē mudžēt mudžēja no vāverēm un ūdriem, kurus Kapteinis un lēdija Dzintaraste bija īpaši izraudzījuši. Abi vadoņi noklausījās savu padoto ziņojumus.

-    Vāveres gatavībā, kundz; loka šāvēji zemākajos zaros. Skābardis ar Bumbieri un Čakstis ar Spriņģi ir gatavi nogādāt mazuļus cauri koku lapotnēm uz Brokholu.

-    Visa komanda gatavībā, Kaptein. Bula un Saknis vienā pusē, ja vajadzēs novērst uzmanību. Visi ūdri bniņoti ar lingām un šķēpiem. Šiem būs par ko padomāt, ja nonāks līdz cīņai.

Visi palika slēpņos un noraudzījās, kā pār zemi nolaižas nakts.

Bella un Durstīgo ģimene kopā ar Ķīļzemes pelēm palika Brokholā, jo Meprepa nolēma, ka šis ir uzdevums visveiklākajiem un kareivīgākajiem.

Tikmēr Maska Kotīrā devās lejā uz cietuma pagrabiem. Iekšēji ūdrs vēl drebēja pēc sarunas ar pavēlnieci meža kaķi. Carminas šaušalīgais plāns, kā uzveikt mežiniekus, bija prātam neaptverams verdzība, nāve un ieslodzījums. Tāpat neaprakstāmā izteiksme viņas purnā ik reizi, kad viņa runāja par to, kā šķirs mežinieku ģimenes, saņems ķīlā viņu mazuļus un ieslodzīs cellēs, nežēlīgi izrēķināsies ar vāverēm un ūdriem un izdzīs vecos un vārgos vergot uz lauka.

Maska turpināja savu bīstamo spēli ar jaunu apņemšanos.

Turekļos pie drūmajiem pagraba mūriem ar raustīgu liesmu dega lāpas. Sardzē stāvošais sermulis jau bija dzirdējis par nikno virsnieku Raibspalvi. Viņš bija labi sagatavojies, pat izslaucījis savu uzraugāmo gaiteņa posmu ar slotu.

Izdzirdējis virsnieka soļus, sermulis ieņēma miera stāju, gaidot rīkojumus. Maska raitā solī tuvojās pa gaiteni.

-     Hmmm, tā jau ir labāk. Mazliet augstāk to šķēpu, viņš piebilda, nopētījis sargkareivi. Ļoti labi. Vai ir kas ziņojams?

-   Viss ir kārtībā, virsnieka kungs.

-    Tas labi. Kur atslēgas? Pavēlniece grib runāt ar nodevēju Džindživeru.

-   Bet virsnieka kungs, sargkareivis satraukti norīstījās. Viņas augstība stingri pavēlēja vairs nekad pat nepieminēt viņa vārdu, tikai barot un turēt aiz atslēgas. Tā viņa teica.

-   Nu, galu galā viņa ir pavēlniece, draudziņ, Maska iegrudzinājās un papliķēja sermuļa ķepu. Ja viņa nolemj mainīt domas, ko tad mēs ar tevi tur varam teikt? Mēs esam tikai vienkārši kareivji. Bet tu man patīc; tu esi krietni saprātīgāks par to dulburi, kas bija sardzē pirms tevis. Pildi manus rīkojumus, kareivi, un es parūpēšos, lai tu itin drīz tiktu pie virsnieka mundiera. Zini ko? Dod atslēgas man tā es uzņemšos atbildību par visu. Bet tu ej pavakariņo un uzspēlē kādu zīļu dambretes partiju ar pārējiem.

Sermulis ar lielu prieku atdeva atslēgas Maskam. Kurš gan teica, ka šis jaunais virsnieks ir viena nikna un nejauka lapsa? Sermulis braši atsveicinājās.

-   Paldies, virsnieka kungs. Pasauciet, ja vajag palīdzēt.

Maska soļoja prom pa gaiteni un uzsauca pār plecu:

-    Paldies, nevajag, draudziņ. Ej vien. Es jau nu tikšu galā ar vienu jukušu, pusbadā novārgušu kaķi, vai arī mani nesauc par Raibspalvi.

Tiklīdz slēdzenē nograbēja atslēga, Džindživers ar mazuļiem Fērdiju un Robaini jau bija gatavībā. Durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās savāda lapsa ar ļaunu izteiksmi purnā.

-   Veikli šurp! viņš nočukstēja, turēdams ķepu pie puma. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Džindživer, tu nāc man pa priekšu, es tev sekošu ar izstieptu dunci ķepā, it kā es tevi grasītos nogādāt pie Carminas. Fērdij, Robaini, jūs abi nāciet man aiz muguras zem mana apmetņa un turieties pie manis, cik cieši vien varat. Un ne mazāko pīkstienu uz spēles ir jūsu dzīvība.

Parastam vērotājam liktos, ka pa gaiteni dodas tikai divi Džindživers un virsnieks Raibspalvis. Fērdijs un Robainis zem garā apmetņa nemaz nebija manāmi. Viņi veiksmīgi tika cauri pagrabtelpām. Divreiz viņi pagāja garām sargiem, kuri, nu jau zinādami, ko var sagaidīt no virsnieka Raibspalvja, viņu braši sveicināja un saspringti raudzījās uz priekšu. Maska viņiem nevērīgi pamāja. Bēgļi turpināja ceļu augšup pa kāpnēm un nonāca galvenajā gaitenī.

Klumpis kopā ar,otru zebieksti, vārdā Stulmainis, izsoļoja no ēdamzāles tieši tajā brīdī, kad garām gāja Maska un Džindživers. Klumpim joprojām kremta zaudētais amats.

-    Skaties, vecais, viņš viltīgi piemiedza ar aci Stulmainim. Tūlīt man tas izmanīgais kūmiņš palēksies līdz griestiem. Tūdaļ redzēsi.

No apmetņa kas reiz bija Klumpja prieks un lepnums rēgojās Maskas kuplā māņu aste. Piezadzies Maskam no mugurpuses, Klumpis no visa spēka uzkāpa uz astes, cerēdams, ka Maska lēks gaisā un auros aiz sāpēm. Bet Maska gāja tikai uz priekšu. Aste nokrita; tā palika guļam zemē zem Klumpja ķepas. Zebiekste vaļā muti blenza uz neīsto asti, kuras galā rēgojās priežu sveķi un divi auklas stiprinājumi.

Neapķērīgajam Klumpim vajadzēja krietnu brīdi, lai attaptos.

-   Ei, tu, Raibspalvi! Stāvi! Apturiet viņu! Tā nemaz nav lapsa!

Klumpis metās uz priekšu. Maska norāva sienassegu un svieda to uzbrūkošajam pretiniekam virsū. Klumpis nogāzās, tinās un pinās, lai tiktu vaļā. Džindživers paķēra abus ežu mazuļus un metās uz galvenajām durvīm, Maska viņam sekoja. Abi reizē ar visu spēku triecās pret durvīm. Durvis atsprāga, notriekdamas Oškāji, kas nupat grasījās klibot iekšā.

Kliedzienu pavadīti, bēgļi traucās pāri pagalmam.

-   Bēgšana! Bēgšana! Apturiet viņus! Nogaliniet, ja citādi nevar!

Klinšu alas augšējās ejās drūzmējās lorda Klintsspārņa ciltsbrāļi. Mārtiņš turēja gatavībā kaudzi akmeņu un savu lingu. Lagalags ar izvilktu dunci stāvēja viņam līdzās.

Šis bija saspringts mirklis klusumā, liekot ķepu pie ķepas, Dinnijs virzījās augšup, līdz nonāca precīzi tajā vietā, no kuras iespīdēja gaismas strēle.

-    Ko tavs draugs tur tagad dara? lords Klintsspārnis čukstus jautāja Mārtiņam. Tur augšā ir zeme un ķērpji, bet daudz akmens, daudz akmens.

Mārtiņš vēroja, kā mīkstā zeme un sīki akmentiņi sāk slīdēt lejup pa sllpni.

-   Viņš rok uz iekšu un tad uz leju. Tad viss, kas tam pa virsu, sabruks un, cerams, uz ārpusi.

Līdz ar nākamo ķērpju, akmeņu un zemes nogruvumu lejup uz muguras nošļūca ari Dinnijs pats, vienlaikus vērodams gaismas strēli. Kurmēns nopurināja kažoku.

-    Ha, harrr, es ir gudrinieks. Mārten, vai tu nevarētu sadabūt kāds miets priekš to caurums?

Mārtiņš apjautājās lordam Klintsspārnim:

-    Vai jums nebūtu kāds garš, spēcīgs miets, ko mēs varētu izmantot kā sviru?

Sikspārņu vadonis klusi apspriedās ar savējiem. Tie atsveicinājās un aizlaidās prom.

-    Ar kārtīg' svir' ies daudz ātrāk un pēkšņāk, Dinnijs paskaidroja lordam Klintsspārnim.

Nepagāja ne ilgs laiks, kad sikspārņi atgriezās ar pamatīgu koka šķilu.

Lagalags to apglāstīja ar asarām acīs.

-   Tas ir mana mīļā «Ūdensspārna» ķīlis!

Tik tiešām spēcīgais, ieliektais bērza gabals reiz bija kuģa ķīlis; sikspārņi bija to izvilkuši no ūdenskrituma.

Pēc Dinnija norādījumiem sikspārņu armija to pacēla augšup. Viņi nogaidīja līdz kurmis uzrāpjas augšā un iekārtojas pie spraugas klintī, tad viņa vadībā lēnām iebīdīja ķīli vajadzīgajā vietā. Pēc tam Dinnijs to abās pusēs un pa vidu nostiprināja ar trim akmeņiem. Tad kurmis nošļūca lejā pie pārējiem. Mārtiņš palūkojās augšup zem šaurās spraugas Dinnijs bija izveidojis pamatīgu padziļinājumu, no rakumiem ieslīpi ārā rēgojās ķīļa gals.

Lagalags paberzēja zodu.

-   Un ko tagad, Dinnij?

-   Harr, tagad jūs, sikspārņ', klusām laižas tur augš' un nosēž's uz to svirsgal'.

Lords Klintsspārnis pamāja saviem ciltsbrāļiem. Pa pāriem, pilnīgā klusumā, gluži kā mākoņu ēnas sikspārņi laidās augšup un sēdās uz sviras gala.

Kad uz ķīļa gala jau bija satupuši astoņi sikspārņi, ķīlis nobrakšķēja un mazliet sasvērās. Sikspārņi saspiedās ciešāk un stingrāk ieķērās koksnē ar nagiem.

Vēl divi sikspārņi nolaidās uz ķīļa gala. Tas nepakustējās.

Nolaidās vēl divi. Šoreiz tas jūtami sakustējās.

Dinnijs pārlaida skatienu sikspārņu baram.

-    Ho, hrrr, vēl kāds pusduc's, un tad jau būs gana. Labāk parūmējas malā, kur drošāk.

Uz ķīļa nolaidās vēl divi sikspārņi, tad vēl divi. Kad uz sikspārņu pilnā ķīļa gala nolaidās pēdējie divi, lejup nobira krietna akmeņu un smilšu kārta Dinnija aprēķini izrādījās pilnīgi pareizi.

Pēkšņi ala padevās un iebruka; vienam ķīļa galam zem lielā svara nolīkstot uz leju, otrs gals visu izgrūda virszemē. No sviras spiediena nodrebēja visa klinšu siena. Sikspārņi pajuka uz visām pusēm. Cauri putekļiem varēja manīt, ka šaurās gaismas strēles vietā nu izveidojies paprāvs caurums, pa kuru varēja diezgan brīvi izkļūt no alas.

Atskanēja ķērcieni un brēcieni, un cauri gruvešu kaudzei Mārtiņš saskatīja milzīgu meža pūci, kas aizlaidās vispirms uz rietumu pusi, tad uz dienvidiem.

Nogruvuma vidū atskanēja sikspārņu svelpjošie prieka saucieni. Sikspārņi ar Mārtiņa un Lagalaga palīdzību pacēla Dinniju gaisā un pārnesa viņu pāri nogruvumam līdz pat alas izejai.

Ceļotāju trijotne aizgūtnēm elpoja vēso, smaržīgo vakara gaisu. Lords Klintsspārnis graciozi savicināja spārnus un dziļi paklanījās.

-     Es vēlos pateikties tev un taviem draugiem, Mārtiņ. Pret Lielaci mēs bijām pilnīgi bezspēcīgi, pilnīgi bezspēcīgi.

-   Jums taisnība, lord Klintsspārni, Mārtiņš saprotoši pamāja. Pat mēs nebūtu varējuši aizdzīt tik milzīgu meža pūci tā bija patiešām varena. Bet, pateicoties mūsu Dinnijam, mēs varam turpināt ceļu un jūsu cilts var dzīvot mierā un drošībā.

Lagalagam ienāca prātā laba doma.

-   Jums vajadzētu uztaisīt ieejai koka pārsegu ar lūku. Atstājiet tajā nelielas spraugas un lieciet pāris sikspārņiem stāvēt sardzē dienu un nakti. Ja nu atkal kāds liels putns sadomās tur ierīkoties, jūs varat viņu aizbaidīt ar šķēpiem un gariem mietiem. Es jums parādīšu, kā tādu lūku uztaisīt.

Pirmo reizi Mārtiņš un Dinnijs palūkojās pāri malai uz ārpasauli tur lejā. Neko jau saskatīt nevarēja, zemi klāja vien smagi, pelēki vakara miglas vāli.

Mārtiņš pakāpās atpakaļ.

-    Nakts melnumā gan mēs nevaram mēģināt tikt lejup, Din. Pārlaidīsim nakti šeit pie mūsu draugiem un turpināsim ceļu rit. Ak, Dinnij, kaut Gonfs būtu mums līdzās!

3 NODAĻA

Bēgļi metās uz vārtiem, kas veda ārā no Kotīras i mūriem, viņiem pa pēdām skrēja Klumpis, " Oškājis un kareivju bars.

Carmina, kas kā parasti visu vēroja no sava

augstā loga, bija bruņojusies ar loku un bultām cerībā pamanīt Arguloru plosām Fortunatas atliekas.

Pagalmā izcēlās kņada; meža kaķe acumirklī uzvilka bultu un notēmēja Džindživeram mugurā. Robainis izslīdēja no Džindživera tvēriena. Ezēns sarāvās kamolā un sveiks un vesels noripoja zemē. Džindživers pieliecās, lai atkal viņu satvertu, tajā mirklī no mugurpuses piesteidzās Maska, lai palīdzētu.

Tūkstošacu pavēlniece jau bija palaidusi vajā nāvējošo bultu. Brīdī, kad Džindživers satvēra Robaini, viņš izdzirda aiz muguras iestenamies Masku. Nodomājis, ka ūdrs viņu steidzina, meža kaķis traucās uz vārtiem, lai ātrāk nogādātu savu svarīgo nastu drošībā. Viņš atrāva aizbīdni un atgrūda vaļā vienu vārtu pusi.

Iekšā sabruka mežinieku bars. Fērdiju un Robaini padeva no vienām ķepām nākamajās, līdz abi bija drošībā. No nastas atbrīvots, Džindživers atskatījās un ieraudzīja savu glābēju lēni streipuļojam pāri pagalmam, kamēr Kotīras kareivji ielenca viņu arvien ciešāk. Ar šaušalīgu brēcienu vienā palēcienā Džindživers bija blakus Maskam. Cieši turēdams un balstīdams savainoto biedru, viņš palīdzēja tikt tam cauri vārtiem, kamēr ūdru un vāveru rinda pagalma vidū bezbailīgi atvairīja uzbrukumus un ar bultu, šķēpu un akmeņu krusu piespieda Klumpi, Oškāji un pārējos atgriezties barakās.

Klumpi priekšnamā jau gaidīja Carmina ar papildspēku bara.

Aiziet, viņa nikni auroja. Pārspēks ir mūsu pusē. Mēs neatkāpsimies no sava pagalma! Atpakaļ uzbrukumā!

Klumpis bija nikns par negaidīto uzbrukumu paša teritorijā. Aurodams viņš metās atpakaļ pagalmā.

Pavēlnieces un virsnieka mudināti, Kotīras kareivji sabruka pagalmā. Viņiem pa priekšu kā neprātīga, pati savu dusmu dzīta, skrēja Carmina.

Kapteinis un lēdija Dzintaraste nolēma, ka laiks gudri atkāpties. Uzdevuma svarīgākā daļa bija paveikta glābēju vienība bija prom no Kotīras; turklāt Carminas kareivju ordas bija skaitliskā pārsvarā pār mežiniekiem. Pagalma tālākā mala vai mudžēja no kareivjiem, kas virzījās uz priekšu, neņemot vērā mežinieku pretspara. Mežinieki izšāva vēl pēdējo zalvi un tad lavījās prom pa vārtiem.

-   Žigli prom, draugi, Kapteinis uzsauca, cik spēka. Sekojiet Džindživeram un Maskam. Palīdziet viņiem sveikiem un veseliem tikt mājās! Mēs ar Dzintarasti mazliet aizkavēsim tos vajātājus.

Tā kā vārti vērās uz ārpusi, ūdram un vāverei pietika ar acumirkli, lai pastumtu vārtapakšā divus prāvus koka ķīļus un apbērtu tos ar akmeņu kaudzi.

Būdama tālredzīga, Carmina uzminēja, ka vārtus varētu nosprostot, lai viņu aizkavētu. Pakāpusies vairākiem kareivjiem uz muguras, viņa palēcās, ar nagiem ieķērās vārtu augšpusē un izmanīgi pārlēca tiem pāri. Drudžaini izrāvusi ķīļus, viņa atrāva vārtus vaļā.

Mežiniekiem nebija vaļas slēpt savas pēdas, tāpēc nebija grūti uzminēt, kurā virzienā tie devušies. Carmina pamāja uz austrumu pusi Ķērpjziedu meža biezoknī.

-    Sekojiet man, turieties kopā un klausiet manus rīkojumus. Varbūt mēs viņus ari nenoķersim, bet pēdas diezgan droši aizvedīs mūs pie viņu slēpņa!

Patvērušies dziļi meža biezoknī, Maska un Džindživers lēnām virzījās uz priekšu. Ūdrs smagi elsa un bieži apstājās, lai atbalstītos pret kādu koku, tomēr no biedra palīdzības atteicās.

Džindživers bija neizpratnē un raizējās par savu glābēju.

-   Maska, kas vainas, draugs? Vai tev kas kaiš?

Savādais ūdrs sāji pasmaidīja un pakratīja galvu.

-   Man nekas nekaiš. Klau, liekas, ka Kapteinis un viņa komanda dodas uz šo pusi.

Ūdri lielīgi pārsprieda uzvaru pār Kotīru.

-   Ha, un tie esot kareivji! Drīzāk jau salašņas.

-   Jā, šiem vajadzēja divtik vīni, lai piespiestu mūs atkāpties, vai ne tā, Kaptein?

-    Nu, es laikam būšu divus maisus akmeņu nobēris pār viņu cietajiem pauriem.

-    Ho, ho, es varētu viņus pašus aizlidināt tālāk, nekā šie var aizsviest savus šķēpus!

-   Ir nu gan nejēgu bars! Labi, ka šiem ir kaķe par vadoni, citādi apmaldltos paši savā cietoksni!

-    Ei, jūs abi! Ko tad jūs te darāt? Kapteinis, lingu vēzēdams un palēkdamies, pienāca klāt. Maska, veco zēn! Es ar tevi lepojos tu mums krietni palīdzēji.

-    Man šķiet, viņš ir savainots, Džindživers iečukstēja Kapteinim ausī.

Maska izslējās un nelokāmi devās uz priekšu.

-   Liec mani mierā! Man nekas nekaiš.

-    Paskat, Kaptein, viņa mugura! Bula norādīja uz Maskas apmetni, kam mugurpusē vīdēja asiņu traips.

Maska paspēra vēl pāris soļu un smagi novēlās zemē.

Kapteinis metās uz priekšu un noslīga blakus Maskam. Uzmanīgi viņš atsedza apmetni no ūdra sirmā kažoka rēgojās salauztas bultas gals. Carminas bulta bija atradusi savu mērķi, savainodama nevis Džindživeru, kā viņa bija iecerējusi, bet gan ieurbusies dziļi Maskas mugurā.

Kapteinis balstīja savainotā ūdra galvu un centās viņu uzmundrināt:

-   Turies, draudziņ. Mēs nogādāsim tevi mājās un salāpīsim vienā mirklī. Nudien, jūras laupītāj, viena nožēlojama bulta taču tevi neapturēs.

Maska pašūpoja galvu, viņa lūpās atplauka vārgs smaids.

-   Kāds, kas stāv pie Tumšā meža vārtiem, būs uzrakstījis manu vārdu uz tās bultas. Bet vismaz man izdevās atgriezties Ķērpjziedu mežā.

Kapteiņa brūnajās acīs saskrēja karstas asaras.

-    Nemaz nerunā, veco zēn. Kā gan mēs bez tevis?

Maska pieliecās Kapteinim pie pašas auss.

-   Es gribu tev vēl ko lūgt, Kaptein.

-   Lūdz, ko vien vēlies, draudziņ.

-    Apsoli, ka nestāstīsi mazajiem Adatainim un Pušķītei par to, kas notika. Saki, ka tēvocis Maska devās dzīvot tālu prom.

Kapteinis uzmanīgi noslaucīja Maskas pieri.

-   Vīrs un vārds, brāl.

Sirmā ūdra galva lēnām noslīga. Viņa spožās acis aizmiglojās, ķermenis kļuva šļaugans un palika mierīgi guļam.

Kapteinis piecēlās. Iešņukstēdamies un ar netīro ķepu berzēdams acis, viņš teica:

-   Klausieties, biedri. Mēs nogādāsim viņu atpakaļ pie Ķērpjupes. Tās bija viņa mājas. Mēs apglabāsim viņu zem upmalas vītola, lai viņa tuvumā vienmēr būtu ūdeņu čala, ko viņš tā mīlēja. Sasieniet kopā lingas un izveidojiet nestuves, draugi.

Džindživers panācās uz priekšu. Ar ciešu tvērienu viņš pacēla Masku uz savām spēcīgajām ķepām.

-    Lūdzu, atļaujiet man to godu viņu nest. Viņš izglāba mūs no Kotīras cietuma. Fērdijs, Robainis un es mēs esam viņam dzīvību parādā.

Kapteinis nodūra skatienu.

-   Lai būtu, Džindživer.

Tā beidza dzīvi Maska, savādais vientuļnieks, kas reiz dzīvoja Ķērpjziedu mežā, ūdrs, kas prata pārtapt, par ko vien vēlējās.

4 NODAĻA

Gaisma vēl nebija svidusi, kad Lagalags savu darbu jau bija tikpat kā pabeidzis. Mārtiņš palūkojās pār alas cauruma malu lejup, cieši turēdamies pie Dinnija.

-   Nu ko, tad tā izskatās kalna otra puse, Din.

-   Ho, horr, nu neko dižu jau nevar vis redzēt, Mārten. Bija redzama tikai nogāze, bet zemāk cik tālu vien

acs sniedza kalna pakāji sedza biezs baltas miglas klājs. Pienāca lords Klintsspārnis.

-   Kas ir tur lejā, man nav ne jausmas, viņš teica. Paldies, Lagalag. Paldies par krietno darbu. Nu mana cilts būs atkal drošibā. Mēs būsim patiesi valdnieki savā Sikspārņkalna alā, Sikspārņkalna alā.

Lagalags paplikšķināja pa smago koka rāmi, kas bija darināts no «Ūdensspārna» atlūzām.

-   Jā, pūci vairs nekur nemana, bet šī lūka arī neļaus tai atgriezties. Lūka un pāris smailu nūju dūrienu tam spalvumaisam. Man arī pūces nepatīk.

Pēc stundas saule jau bija augstu un lēja pār zemi savus spožos starus, taču miglu kliedēt nespēja gluži otrādi, šķita, ka dūmaka kļuvusi tikai biezāka. Mārtiņš un viņa draugi bija gatavi atkal doties ceļā. Sikspārņu aicinājumu palikt, cik ilgi vien ceļotāji vēlētos, viņi laipni noraidīja, lai gan mazliet žēl jau bija pamest jauko un viesmīlīgo sikspārņalas cilti.

Lords Klintsspārnis piepildīja draugu mugursomas ar svaigas pārtikas un ūdens krājumiem. Vairīdamies no spožās saules, varenais sikspārnis palika alas tumsas aizsegā.

Mārtiņš sirsnīgi paspieda viņa ķepu.

-     Noslēdziet izeju, tiklīdz būsim prom. Drošs paliek drošs, draudziņ.

Mazie sikspārnēni salipa ap Dinniju.

-   Atlido kādu dienu cauri zemei pie mums ciemos, atlido, atlido, viņi lūdzās.

Kurmis jutās pavisam aizkustināts.

-    Neraizēj's sikspārņmazuļ', gan tas kurm's jūs kāddien' apciemos.

Lagalags vēl deva pēdējos norādījumus, kā rīkoties ar lūku. Visi trīs vēl brīdi neveikli minstinājās, kā daždien draugiem šķiroties. Mārtiņš jau grasījās teikt, ka Gonfs jau nu būtu sacerējis šim brīdim piemērotu rimi, bet tikvien kā nopūtās un novērsa skatienu. Sakārtojis kaklā iekārto zobena rokturi, viņš devās plašajā pasaulē.

Viņi sāka ceļu lejup pa nogāzi, ausīs skanot lorda Klintsspārņa atvadu čukstiem.

-    Sirdi būsim ar jums. Lai izdodas rast to, ko meklējat, to, ko meklējat.

Iešana izrādījās samērā viegla. Viņi iecirta papēžus mīkstajā zemes slānī, pa pusei soļodami, pa pusei šļūkdami.

-   Ak, ja Gonfs būtu ar mums, Mārtiņš nespēja noturēties. Viņš nu gan atcerētos Debessarāja vārsmas vārds vārdā. Pag «ceļš miglā tinas un pelēkdubļi viltīgi» vai kaut kas uz to pusi, es skaidri neatceros.

Dinnijs apstājās pie laukakmens.

-   Nē, mans ar' neatceras, esam gan mēs biezpauri, ha harr.

Lagalags pacēla ieža gabalu un aizsvieda to. Tas aizlidoja lejup

miglā un pazuda kā akā.

-    Šitādā miglā parasti slēpjas kāds purvs vai dumbrājs. Jābūt modriem, viņš brīdināja.

Bija jau dienas vidus, kad viņi beidzot sasniedza kalna pakāji. Migla biezos vālos klājās augstu virs viņu galvas. Debesis nebija saskatāmas; ceļotājiem visriņķī un apkārt pletās viena vienīga migla. Tumša sūna žļarkstēja viņiem zem kājām, zemi klāja gluma zāle, šur tur tai cauri spraucās nejauki smakojošu sēņu audzes. Vietvietām aizvijās nelielas urdziņas; tā vien šķita, ka tās cenšas tikt prom no šīs nomācošās vietas.

Dinnijs blenza miglā.

-   Skat, vai tur kaut kas kūņoj's, vai?

Apstājās ari pārējie un centās ko saskatīt. Lagalags izberzēja acis.

-   Var jau būt. Bet tikpat labi migla nes mūs cauri. Ļauj tik iztēlei vaļu, sazin kādus mošķus ieraudzīsi.

Ceļotāji apmetās pie lielas klintsradzes un ieturēja pusdienu maltīti. Mārtiņš nolauza maizes ņuku.

-    Man ir tāda savāda sajūta, it kā mūs kāds vērotu, viņš ēzdams ieminējās.

Dinnijs paplikšķināja klintsradzi.

-    Racējķep's manam saka to pašu, Mārten.

Aizmugurē no klints pārkares nolēca seši milzu krupji, turot aiz stūriem savītu niedru tīklu. Knipji pārlēca ceļotājiem tieši pāri, slaidi piezemējās un pieplaka zemei trīs draugi palika cieši iesprostoti tīkla apakšā.

Viens krupis piebikstīja viņiem ar trijžuburi.

-   Kvark, kvākvā, kvarkš. Ķertin noķēr' vesel's trīs!

Carmina nesaudzīgi trenca savus kareivjus dziļāk Ķērpjziedu meža biezoknī. Brīdi pa brīdim viņa apstājās, lai paošņātu zemi, un lūkojās, vai nemanīs kādus pēdu nospiedumus mīkstajā zemes virskārtā.

-    Nav šaubu tie ir viņi. Paskat tik, spriežot pēc šīm dziļajām vagām, mans brālis nodevējs stiepj kaut ko smagu. Uz priekšu! Nu jau rītausma arī vairs nebūs ilgi jāgaida; mēs tiem mežiniekiem sarīkosim neaizmirstamas brokastis!

Augstu kokā virs Carminas karotājpulkiem tupēja Čakstis.

-   Hmm, tik daudz, ka nevar ne saskaitīt, vāverēns nomurmināja. Izskatās, ka viss Kotīras karaspēks norīkots mums pa pēdām.

Lēkādams no zara uz zaru, viņš aiztrauca ziņot par redzēto.

-    Skatieties, milēdij, asinis! Klumpis ar šķēpa galu norādīja.

Meža kaķe nopētīja uz ceriņkrūma lapām atstātos lipīgos, tumš-

sārtos traipus.

-    Ūdrs. Acīmredzot tas pats, kas mūs piemānīja, izlikdamies par lapsu Raibspalvis. Viņš saņēma Džindživeram domāto bultu.

Klumpis nošņirkstināja zobus.

-    Raibspalvis, ko neteiksi! Es viņu dabūšu savos nagos, dzīvu vai mirušu! Viņam mugurā mans virsnieka apmetnis.

Carmina skrēja tālāk.

-    Dari, kā zini, bet Džindživeru atstājiet man, ar viņu es tikšu galā pati, kaķe izrīkoja.

Kareivji apņēmīgi turpināja ceļu viņu pusē taču bija pārspēks.

Netālu no Vītolslēpņa nometnes pāri dzidrajai upītei savus zarus līgani lieca kāds vecs vītols ar grubuļainu stumbru no tā Vītolslēpnis bija ieguvis savu vārdu. Zem koka zariem rītagaisma apspīdēja dzīvnieku bariņu, kas bija sapulcējušies ap Maskas pēdējās atdusas vietu. Tā bija iezīmēta ar gludiem upes oļiem, un to sedza ziedu un rotātu lingu klājiens, ko bija sanesuši mežinieki, godinot kritušo biedru.

Kapteinis smagi nopūtās un novērsās, un pievienojās Lēdijai Dzintarastei, kas uzklausīja Čaksta ziņojumu. Sērojošo ūdru vadoni pārņēma niknums, viņaprāt, tieši ūdriem bija jāsagaida Kotīras karapulks. Lēdija Dzintaraste izgudrēm piekrita drauga domām, pirms tam veikli izklāstījusi arī savus plānus.

-   Dari, kas tev darāms, Kaptein, un vēlu veiksmes. Visa Kotīra ir devusies Ķērpjziedu mežā, tad nu esi piesardzīgs. Bet šitādu izdevību nevar laist garām. Es nosūtīju ziņnešus uz Brokholu. Nešaubos, ka Priekškurmis ar saviem biedriem neatteiktos paokšķerēties pa Kotīru, kamēr kaķe ir prom. Es ar savējiem uzraudzīšu, lai viņi tiek turp un atpakaļ sveiki un veseli. Sarunāts?

Kapteinis ieeļļoja lingu ar glumu mizas gabalu un pārskatīja upes krastā iedurto draudīgo šķēpu rindu.

-   Sarunāts.

Oškājis pirmais samanīja upi, kura no viena krasta līdz otram tinās rīta miglas vālos.

-    Mēs esam šeit bijuši, milēdij, viņš atgādināja. Šeit mēs zaudējām Drūmiķi. Viņi taču nebūtu apmetušies šajā vietā?

Tūkstošacu pavēlniece raudzījās miglā.

-   Kāda starpība. Viņu pēdas ved šurp, tātad viņi ir šeit. Kas tas?

Klumpis spēra soli uz priekšu, draudīgi vicinādams savu durkli.

-    Tas ir tas ūdrs, milēdij. Paskat, tam nekaunam aizvien ir mans apmetnis! Ļaujiet man rīkoties!

Carmina pamāja uz spokainā ūdra aprisēm, kas rēgojās miglā.

-   Uz priekšu, Klumpi! viņa pavēlēja. Izskatās, ka viņi zina, ka sekojam. Pārbaudīšu, vai mūs negaida kāds pārsteigums. Otru reizi viņi mūs nepiemānīs. Un, jā, Klumpi…

-   Jā, milēdij?

-    Skaties, ka padari darbu kārtīgi, ja gribi vēl kādreiz nēsāt to virsnieka apmetni.

Pacēlis šķēpu, Klumpis tuvojās apmetnī tērptajam stāvam.

-   Atstājiet to manā ziņā, Jūsu Augstība. Nu ko, Raibspalvi, nokārtosim rēķinus reizi par visām reizēm! viņš izaicinoši uzsauca.

No miglas vāliem iznira Kapteinis un nosvieda apmetni.

-    Nāc tik šurp, zebiekste, es jau tevi gaidu! Tas, kuru tu sauci par Raibspalvi, bija mans brālis. Tu neesi cienīgs pat viņa kājas bučot. Es tev atdošu tavu apmetni, lai vari godam doties uz Tumsas meža vārtiem; tur viņiem ir īpaša vieta gļēvuļiem.

Tādas nekaunības aizskarts, Klumpis dusmās ieaurojās un metās uzbrukumā.

Lai ari drūms, tomēr ūdra purnā parādījās apmierinājuma smīns. Sasprindzinājis spēcīgās ķetnas, viņš gluži kā uzvilkta atspere metās pretī zebiekstei. Ieroči palika guļam zālē, abi naidnieki klupa viens otram virsū, šņākdami novēlās zemē un mežonīgajā cīniņā plucināja viens otru bez žēlastības.

Mārtiņš, Dinnijs un Lagalags bezpalīdzīgi kūļājās zem tīkla gluži kā zivs sausumā. Jo vairāk viņi spirinājās, jo ciešāk sapinās tīklos. To sapratis, Mārtiņš palika mierīgi guļam.

-   Es esmu Mārtiņš Karotājs! viņš uzsauca. Tie ir mani draugi Dinnijs un Lagalags. Kamdēļ jūs tā darāt? Mums nav nekādu ļaunu nolūku. Esam vienkārši ceļotāji. Lūdzu, palaidiet mūs vaļā.

Krupji saskatījās. Brīdi bija dzirdama vien nesaprotama klarkstēšana, un likās, ka notiekošais tiem sagādā neizsakāmu jautrību. Krupju vadonis brīdinoši iebikstīja gūstekņus.

-   Khrrrvark, klaklak! Kluscieš', kažokpele. Rāvsargsteikt šurpnākt.

Gūstekņus bez garām runām aizvilka prom pa dubļaino zemi. No miglas iznira un gājienam pievienojās vēl citi krupji. Kad beidzot tie bija nonākuši pie mērķa, gūstekņus ielenca vesela krupju armija.

Krupju vadonis uzmeta tīkla galus pār zemē iedzītu mietu. Viņš iepleta pirkstus, starp kuriem vīdēja peldplēves.

-   Krrrvarkš! Skattik, vienkurmis, divpeļi. Kosak' Zaļpurvis?

Uz milzīgas, augstam tronim līdzīgas sēnes tupēja īpaši liels krupis. Un īpaši pretīgs arī. Viņa ādu klāja nevis pierastās kārpas, bet gan glumas, zaļganas gļotas. Uz gūstekņiem blisinājās stiklainas acis, kas ik pa brīdim aizvilkās ar plēvi. Tumšos stiebru turekļos mirdzinājās jāņtārpiņi, un ap troni goda sardzē stāvēja vēl četri krupji ar trijžuburi ķepās. Lielais krupis lempīgi nolēca zemē tieši trijotnes priekšā viņa acis nemitīgi mirkšķinājās, lielais, ļumīgais kakls pulsēja.

-   Krrkvarkš! Labķēriens, Rāvsardzi. Kažokpele Zaļpurvim ļotpatikt.

Mārtiņš nosprieda, ka laipnība jāmet pie malas. Viņus uzskatīja par laupījumu. Karotājpelēns ierunājās skaļi un dusmīgi:

-   Klausies, Zaļpurvi, vai kā tur tevi sauc! Tu nedrīksti pret mums tā izturēties! Tāpēc'laid mūs vaļā, un tūlīt pat! viņš pieprasīja.

Krupju bars pārsteigumā iekvarkstējās par tik nekaunīgu pretošanos viņu vadonim.

Zaļpurvja balss maisi pakaklē piepūtās gluži kā baloni. Viņa acis izspiedās uz āru kā pogas.

-    Kvīrkškvārkšs! Mutciet, peļkažoks! Nekauņradība! Ņemtrls, sviežiekš Brēcambedres!

Krupju bars satraukti klumpačoja un lēkāja, draudīgi vicinādami trijžuburus.

-   Kvarkšklaklak! Brēcambedrē, mestiekšā Brēcambedrē!

-   Paskat tik, Lagalags pačukstēja Mārtiņam. Šito man vajadzēja zināt, ka bez tiem diviem mūdžiem šitajā ballītē jau nu neiztiks.

Tie bija tritons un zalktis Pātagzvīņa un Nāvescilpa. Bēdīgi slavenais pārītis saprata, ka ir pamanīti, un ļauni nosmīnēja.

-   Kas ir, atkal kāpsi man uz astes, cirsli?

-   Tā, tā, nu jūs visi trīs redzēsiet!

Dinnijs sašūpoja tīklu.

-   Ej't iesālīties, jūs maitasgabals tādi.

Nāvescilpa saslējās gandrīz vai uz paša astes gala.

-    Nu, vispirms mēs paskatīsimies, kā jūs iemet Brēcambedrē pie Čūskuzivs.

Pirms trijotne paspēja noskaidrot, par ko ir runa, viņus jau atkal tīklā vilka prom. Šoreiz gan tas nebija visai ilgi arī tāpēc, ka tīklu vilka krietni lielāks krupju pulks.

Viņi apstājās pie tādas kā aizaugušas akas. Tās plašie, apaļie grodi nozuda skatienam dziļi zemē. Pāri malām nokarājās biezs paparžu klājs, kas iestiepās bedres dziļumos.

Gāzelēdamies čūskas un tritona pavadībā ieradās Zaļpurvis. Viņiem abās pusēs drūzmējās pārējie krupji ar jāņtārpiņu laternām trijžuburu galā.

-   Kvarkš! Čūskuzivs barībaka, Zaļpurvis atnestev kažokpeli! krupju vadonis sauca tumšajā akas caurumā.

Kāds no knipjiem pastiepa Zaļpurvim greznu trijžuburi. Svinīgi viņš pabikstīja tīklā iesprostotos gūstekņus, tad trīs reizes pabikstīja uz akas pusi. Pārējie krupji pieplaka pie zemes un skandēja:

Čūskuzivs, varenzivs, palieciekš Brēcambedres, ēdnost kažokpeli, liecmierā Rāvsardzi!

Mārtiņš un viņa biedri gulēja un bažīgi klausījās, kā skandēšana kļūst arvien skaļāka. Pēkšņi tā apklusa. Krupji, kas turēja tīklu, atpleta to vaļā un spēcīgi parāva atpakaļ.

Mārtiņš, Dinnijs un Lagalags izsprāga uz priekšu un izbrāzās cauri paparžu klājam. Taisni iekšā Brēcambedres dzīlēs.

Carmina bija norīkojusi loka šāvējus, lai tie raida bultu zalves pa kokiem un krūmāju, gadījumā ja tur būtu paslēpušies kādi mežinieki. Kareivji pāris reižu izšāva, kā pagadās, un par tālāko vairs nelikās ne zinis visi metās skatīties Kapteiņa un Klumpja cīņu upmalā.

Zobus sacirtuši, pretinieki valstījās pa zemi. Zemes pikuči lidoja uz visām pusēm, bet tie tik koda, plēsa un spēra, kaustīdami viens otru ar smagajām ķetnām. No viņu zvērīgās cīņas dimdēja pat zeme. Rīta miglā plandījās spalvu lēkšķes. Asinis šļakstījās upē.

Drīz vien Klumpis aptvēra, ka Kapteini spēkā un niknumā viņam nepārspēt; nu jau viņš cīnījās par savu dzīvību. Zebiekste mēģināja atbrīvoties no satrakotā ūdra, taču veltīgi. Viņš saraustīti elsoja, cenzdamies aizsniegt durkli, ko pirmajā uzbrukuma brīdī bija nometis zemē.

Kapteinis saprata, kas Klumpim padomā, pārliecās pāri un aizvēla viņu uz otru pusi. Negaidīti Klumpis sagrāba saujā smiltis un svieda tās pretiniekam acīs. Uz brīdi zaudējis acu gaismu, Kapteinis sāka berzēt acis un nevilšus palaida Klumpi vaļā. Izmantodams izdevību, Klumpis palēcās un paķēra durkli. Ar mežonīgu brēcienu viņš metās virsū notriektajam pretiniekam, mērķēdams uz Kapteiņa neaizsargāto kaklu. Kaut skatienu aizmigloja smiltis, Kapteinis samanīja tuvojamies zebieksti. Ūdrs apvēlās uz sāniem. Tajā brīdī viņš sataustīja virsnieka apmetni, ko pats bija nometis upes malā. Ar vienu ķepas kustību viņš to uzrāva augšā un pārmeta pāri Klumpim, ievīkstīdams viņu no galvas līdz kājām. Acumirklī apvēlies uz muguras, Kapteinis juta gar ausi aizšalcam durkļa galu. Kapteinis no visa spēka rāvās augšup. Visas četras ķepas bija iekrampējušās Klumpja ķermenī. Zebiekste kopā ar apmetni uzšāvās gaisā un ar sāpju brēcienu nogāzās zemē. Viņa kritiens beidzās uz ūdru šķēpiem, kas bija sadurti zemē.

Ūdru šķēpiem smailes ir abos galos!

Sākās nekārtības. Carmina trenca savus kareivjus virsū Kapteinim. No aizsega izbrāzās ūdm bars un nogrieza tiem ceļu ar šķēpiem un lingām. Kapteinis veikli pārmeta kūleni un ieslīdēja upē, pārējie ūdri viņam sekoja, pirms tam vēl uz atvadām nodevuši pamatīgu zalvi Kotīras kareivjiem. Aizmugurējās rindas uzgrūdās priekšējām, vairākas pat iegāzās ūdenī.

Carmina bija viena no pirmajiem, kas ievēlās upē. Meža kaķe patiesā izbīlī pērās pa ūdeni.

-   Ārā, velciet mani ārā, viņa auroja, ātri, pirms viņi palaiž vaļā lielo līdaku!

Kareivji steigšus viņu izvilka krastā.

Kad Kapteiņa galva parādījās virs ūdens, upes augštecē atskanēja rejoši uzvaras smiekli.

-   Zebiekste dabūja atpakaļ savu apmetni, kaķe. Tas viņam nu ir pienaglots uz mūžiem.

Ūdens novirpuļoja aiz pēdējā ūdra. Carmina skraidelēja šurpu turpu pa krastmalu, rāva kareivjiem no ķepām ārā durkļus un dusmu lēkmē svieda tos ūdenī.

-   Nāciet ārā, mežinieki, stājieties pretī un cīnieties! viņa sauca.

Klumpja sugasbrālis Stulmainis bija pamanījies atbrīvot apmetni no šķēpiem un drauga ķermeņa. Notupies ūdens malā, viņš mēģināja to izskalot.

Mazliet ieplīsis, pāris asins traipu nu, kas tur ko neizmazgāt, viņš domāja.

Pēkšņi apmetni kāds ierāva ūdenī līdz ar pašu Stulmaini. Oškājis pamatīgi iespēra viņam pa dibenu.

-   Laid vajā, muļķi! Viņi tikko palaida līdaku.

Stulmainis vēl nekad nebija paklausījis tik ātri.

Otrā upes krastā parādījās Bella.

-    Nerādies mūsu mežā, kaķe! viņa uzsauca un pavicināja drukno ķepu uz Carminas pusi. Aizvāc savus mošķus no Ķērpjziedu meža un liec mūs mierā, vai arī tevi gaida sakāve!

Carmina pieskrēja pie ūdens, bet aprāvās, pamanījusi upē slīdam vareno muguras spuru. Pār viņas lūpām atskanēja aizsmacis ņurdiens.

-    Es esmu Tūkstošacu pavēlniece! Es valdu visā Ķērpjziedu zemē! Citā reizē es varbūt būtu jums parādījusi žēlastību, bet ne šoreiz. Šis ir karš līdz nāvei tavai nāvei, āpsi! Bultas!

Pirms kāds paspēja uzvilkt loku, Bella jau bija prom.

5 NODAĻA

Brēcambedre bija tumša un gluma. Mārtiņš, Dinnijs un Lagalags ieplunkšķēja duļķainajā ūdeni. Kurmis paslīdēja uz kaut kā liela un gluda.

Kas ta* tas vēl tāds? viņš skaļi nobrīnījās, izspļāvis sasmakušo ūdeni.

Nepalieciet ilgi tur lejā. Pastiepjas tik uz augšu, es padošu pretī ķepu!

Tā bija Gonfa balss!

Mārtiņš un viņa biedri palūkojās augšup. Dienasgaisma nebija saskatāma, arī krupjus nedzirdēja. Virs viņiem

bedres sienā bija caurums; tajā stāvēja Gonfs ar jāņtārpiņa gaismekli ķepā. Mazais zaglēns izskatījās netīrs un slapjš, bet tikpat dzīvespriecīgs kā vienmēr.

Mārtiņš nespēja valdīt prieku.

-   Gonf, tu viens zaglis no peles, vai tas tik tiešām esi tu?

Viņu senzudušais biedrs aiz prieka vai trīcēja, kad klusēdams

brīdinoši pacēla ķepu.

-    Kuš, draudziņ! Ne tik skaļi. Pamodināsiet vēl to milzu zelli. Šekur, ķeries pie tā vīteņa, es vilkšu augšā.

Gonfs uzvilka augšā Mārtiņu; abi kopā viņi palīdzēja arī Lagalagam un Dinnijam tikt augšā drošībā. Visi trīs noskurinājās un metās apskaut peļzaglēnu.

-   Nav aizķēries līdzi kas ēdams, draudziņ? Gonfs bija izsalcis.

-   Ne-e, tie krupjš savāc' viss.

Gonfs saviebās.

-    Fui, tie kraupainie neradījumi. Nūjā, tā jau varēja domāt.

Lagalags mēģināja apsēsties kādā nedaudz sausākā vietā.

-    Bet kā tas nākas, ka esi nokļuvis te? viņš ziņkārīgi iejautājās. Mēs domājām, ka esi beigts un pagalam, kad pazaudējām tevi ūdenskritumā.

Gonfs sašutumā izrieza krūti.

-     Es beigts? Nemūžam! Kad es aizlaidu pa ūdenskritumu, straume mani laikam aiznesa kaut kur zem kalna. Kad atjēdzos, man blakus jau dīžājās čūska un ķirzaka. Pretīgie rāpuļi, viņi bija mani sašņorējuši no ķepām līdz astei un aizvilka pie vecā Zaļvarža, vai kā viņu tur sauc. Fu, tas derdzīgais purvaķēms bija uzzinājis no čūskas un ķirzakas par jums un pratināja mani, kur esmu licis pārējos trīs. Protams, es teicu, lai viņš ar savu zaļo pēcpusi lasās labi tālu dillēs. Nu, tad viņš sadusmojās un lika iesviest mani te, pie vecās Čūskuzivs.

-   Kas ar to «čūskuzivi» īsti jāsaprot? Mārtiņš viņu pārtrauca.

-   Jāsaprot? Nu ar šito nekas nav jāsaprot, draudziņ. Čūskuzivs ir milzu zutis. Patiešām milzīgs, kā neviens cits zutis. Izskatās kā tāds lokans baļķis. Re, skatieties!

Gonfs no māla sienas atlauza nelielu šķembu. Paliecies uz priekšu, viņš to svieda pret tādu kā gludu laukakmens muguru, kas rēgojās no ūdens. Vārgajā gaismā sagriezās brūnās rāvas vērpetes; ūdens gluži vai vārījās tajā vijās un tinās milzu astes gredzeni; aste svaidījās uz visām pusēm ar neaprakstāmu spēku.

Gonfs notrīsēja.

-    Tas blēdis mani gandrīz vai nogrāba. Mani glāba vien vīnogulāja stīga, kas nokarājās no šis alas. Labi, ka esmu Rāpšanās princis. Es joprojām šad tad aptaustu astes galu, lai pārliecinātos, ka tas tur vēl ir tik tuvu bija briesmas. Bet nu pa gabalu jau tam zellim nav ne vainas. Jā, mēs ar to Čūskuzivi vienreiz pat pārmijām pāris vārdu. Šajā pusē viņš reiz bijis visveiklākais krupju ķērājs, kamēr tie kraupaiņi neievilināja šo lamatās. Nabaga vecais Čūskuzivs netiek no šejienes ārā. Tomēr viņš jūtas tīri labi, jo šie reizēm iesviež te pa kādam ienaidniekam dažreiz viņam tiek kāda zivs, kāds beigts putns un, protams, nejauši ceļotāji arī. Vecais čūskuradījums norij visu, viena alga, kas tas arī būtu.

Gonfs pārliecās pār malu un uzsauca zutim:

-   Es teicu, tev viena alga, vecozēn, vai ne, draudziņ?

Tumšie ūdeņi pašķīrās, un virspusē parādījās Čūskuzivs galva.

Kaut kas tāds ļaunākajos murgos nevienam nebija rādījies: baļķa resnumā un platumā, sudrabaini melnā krāsā, apakšā ziloņkaula dzeltenumā. Milzīgā plakanā galva šņāca un šūpojās, mutē rēgojās neskaitāmas sīkām, sniegbaltām adatiņām līdzīgu zobu rindas. Divas niknas, melnas ačeles viņus stingi vēroja. Tēraudstipro muskuļu gredzeni vijās un locījās tā, it kā paši būtu dzīvi radījumi.

Čūskuzivs ierunājās:

-    Reiz es tikšu no šejienes ārā, tad es atkal varēšu nobaudīt krupjagaļu.

Dinnijs pamāja ar vareno priekšķepu.

-    Mans cer, ka tev tas sanāks, sēr. Mums par priek' tu ar' var pār's norit. Izs'tās, ka nevari vien sagaidīt, kad tiks pie tos krupjš.

Čūskuzivs acis sapņaini aizmiglojās.

-   Ooooo, jāāāā… Nav nekā gardāka par pārīti treknu krupju. Ja nu vienīgi divi tādi pārīši.

Lagalags tramīgi pamīņājās.

-   Ē… jums pilnīga taisnība, ser. Paskat, no mums gan tikai cīpslas un āda. Vē! Kāpēc gan jums nedoties ārā, lai noķertu kādu krupi vakariņām?

Čūskuzivs saslējās augšup cik vien varēja, ar astes gredzeniem spiezdamies pret Brēcambedres glumajām sienām. Milzu zutim nebija ne mazāko izredžu. Viņš ieslīga atpakaļ ūdenī.

-     Redzi, nav vērts pat censties, viņš skumji novilka. Ar katru tādu reizi sienas tikai kļūst vēl glumākas un slidenākas. Ar spēku vien te nepietiek.

Mārtiņa galvā pēkšņi dzima kāda gaiša doma. Viņš nolēma mēģināt to izklāstīt,

-    Klau, Čūskuzivs, man tev ir kāds priekšlikums. Pieņemsim, ka mēs palīdzētu tev tikt laukā no šejienes vai tu ļautu mums iet savu ceļu un mūs neaiztiktu?

Lielā galva acumirklī pazuda zem ūdens un tad atkal iznira tieši zem cauruma. Mārtiņš nojauta, ka, ja vien Čūskuzivs papūlētos, viņš varētu tos satvert. Zutis mazliet atkāpās, lai viņi justos drošāk.

-   Ja vien jūs varētu mani atbrīvot, es ļautu jums iet, kurp vien vēlaties, zutis solījās. Es labprātāk ēstu knipi, ne peli. Turklāt man ir ar Zaļpurvja cilti kārtojami rēķini. Bet jūs domājiet ātri; pirms rītdiena būs galā, man gribēsies ēst. Vai skaidrs?

Karotājpelēns atbildēja visu vārdā.

-    Skaidrāks par skaidru, Čūskuzivs. Vai tu varētu mūs atstāt vienus, kamēr izdomāsim, kā rīkoties? Es tevi pasaukšu, tiklīdz plāns būs gatavs.

Briesmīgais milzis bez mazākā troksnīša ieslīdēja atpakaļ duļķainajā ūdenī. Gonfs satraukumā ieķiķinājās.

-    Nu, tā, draudziņi. Jāsāk funktierēt, citādi rīt vakariņās būs peļu, ciršļa un kurmja sacepums.

Kotīra bija tukša.

Visa armija bija norīkota mežinieku meklējumos.

Abate Žermēna un Priekškurmis stāvēja Carminas torņa istabiņā pie loga un lūkojās uz meža galotnēm.

Neko daudz viņi nebija atraduši. Kotīra bija tik drūma un noplukuši vieta, cik viens krietns mežinieks vien varēja iedomāties mitra, nomācoša, visur drēgnu, pussabrukušu kambaru un gaiteņu labirinti, kur vārgā lāpu gaisma apspīdēja pelējuma un ķērpju klātos mūrus. Bija noderīgi zināt, ka cietoksnī ar pārtikas krājumiem klājas grūti.

Priekškurmis domīgi sarauca degunu.

-    Jārr, kundz'. Nav vērts pat stiept prom ko no viņu nožēlojamās ēdmaņ's.

Kurmji un peles bija rūpīgi pārmeklējuši visu cietoksni; tā bija pamesta maitasputna ligzda.

Kolumbīne kopā ar veco Dinniju klīda pa tukšo ieroču glabātavu. Visus ieročus Carminas kareivji bija paņēmuši līdzi.

Ķīļzemes pele nepatikā saviebās.

-   Fū, kāda jēga blandīties pa šito nejauko drupu kaudzi?

Jaunā Dinnija godājamais vectētiņš bija pārāk aizņemts ar

savām nodarbēm, lai atbildētu. Viņš izošņāja visas plaisas grīdā,

izklaudzināja sienas, ar nagiem pārbaudīja iepuvušās sijas, nemitīgi pie sevis murminādams:

-    Hrrr, man's racējķep's sāk ko jaust par šitois cietoksn's. Vēl tik vaj'g paošņāties pa tiem kambar's.

Kolumbīne devās pie abates Žermēnas uz Carminas torņa istabu. Viņa bija pārsteigta par ievērojamo atšķirību starp pavēlnieces istabu grezno rotu un baraku nekārtību.

-   Man šķiet, es drīzāk dzīvotu mežā viena pati nekā ciestu dzīvi šajā briesmīgajā ūķī. Vai esat redzējusi, kā viņa izturas pret saviem kareivjiem, abate?

Abate pārlaida kalsno ķepiņu pār raibajiem aizkariem un notraipītajiem paklājiem, ko Carmina dusmās bija plosījusi.

-    Jā, mans bērns. Te tu redzi atšķirību starp to, kā dzīvo šie radījumi, un godīgu mežinieku dzīvi.

Priekškurmis visu savu nepatiku izteica ar vienu vienīgu vārdu:

-   Mēslumaisi!

Abate izskatījās apcerīga; viņas prātā rosījās kāda doma.

-   Kolumbīn, šī vieta ir pamesta. Mēs taču varētu to ieņemt.

-     Mīļā debess, un tā ir mūsu miermīlīgā abate? jaunā Ķīļzemes pele attrauca, bet acis viņai iemirdzējās. Patiesībā man arī tas bija ienācis prātā. Tomēr mēs jau neesam karotāji, mūsu spēki ir sašķelti ūdri un vāveres ir prom mežā. Turklāt ieroču un pārtikas krājumu arī te nav nekādu. Cik tad ilgi mūsu pulciņš te izturētu?

Sirmā pele apbrīnā nogrozīja galvu.

-    Mīļā debess, un tā ir mūsu mazā Kolumbīne? Plāni, krājumi, ieroču trūkums, sašķelti spēki… Vai tik tu nebūsi palaidusi garām savu īsto aicinājumu, ko? Varbūt tev vajadzēja kļūt par armijas komandieri? Visu cieņu jūsu izcilajām militārajām zinībām, ģenerāle Kolumbīne!

Pelēnmeitēns sirsnīgi iesmējās un cienīgi pakniksēja.

Kājas šļūkādams, pienāca vecais Dinnijs. Abate pamanīja, ka viņš izskatās ar kaut ko varen apmierināts.

-   Sveiks, Dinnij, veco zēn. Pavej, tev acis vai spīd!

Kolumbīne sasita ķepas.

-   Ak, jūs esat ko atradis, vai ne? Lūdzu, lūdzu, stāstiet!

Vecais Dinnijs ar ķepu papliķēja sev pa degunu un piemiedza aci.

-   Nu, nāk' man līdz'. Mans jums parādīs vien' forš' ceļš no šitā ūķ's.

Samulsušas abas viņam sekoja. Pa ceļam vecais Dinnijs izklāstīja Kolumbīnei un abatei savu plānu.

Lēdija Dzintaraste kopā ar Čaksti gaidīja meža biezoknī, vērojot austrumpuses vārtus.

Dzintaraste nepacietīgi paspārdīja zemi.

-   Kur, zīlīt ārā, viņi palikuši?

-    Vai man ņemt kareivju baru un vest viņus ārā, kundz'? Čakstis iejautājās, saklausījis viņas balsi nemieru.

Dzintaraste palūkojās uz torņa istabas logu.

-    Nē, nogaidīsim vēl mazliet. Bet, ka es tev saku, Čakst', man nemaz nepatīk te tupēt. Paskat, viņi pat nav nolikuši novērotāju pie loga. Kā mēs viņiem paziņosim, ja kaķe ar saviem kareivjiem atgriežas? Nu, kur viņi ir?!

-   Tieš' jumsim aiz mugur's, kundz'!

Vāvere pārsteigta apsviedās riņķī. Tur jau viņi bija Priekškurmis, arī abate un Kolumbīne visi, kas bija devušies uz Kotīru, līdz pat pēdējam kurmim un pelei.

-   Mīļo spalviņ, no kurienes tad jūs izlīdāt?

Kolumbīne noglāstīja draudzenes iesirmo galvu.

-    Vecais Dinnijs tas bija viņš, kurš atrada slepeno eju. Mēs devāmies lejā uz pagrabu. Tur apakšzemē ir tāds kā liels dobums ar pazemes ezeru. Mēs, nu, pareizāk sakot, vectētiņš Dinnijs atrada kādu kustīgu plāksni, un zem tās atklājās eja kādu brīdi tā veda uz priekšu, tad augšup. Mēs pa to gājām un nonācām caurā ozola celmā, tajā pašā, kas jums aiz muguras.

Lēdija Dzintaraste apbrīnā saskrullēja asti.

-   Nu, lai mani piesien pie koka!

Abate sāji ieķiķinājās.

-   Ja mēs jūsu atklājumu apvienotu ar vecā Dinnija plānu, mēs varētu beidzot tikt galā ar Kotīru.

Kolumbīne nespēja atturēties, neiestarpinājusi:

-   Varu derēt, ka Gonfs, jaunais Dinnijs un Mārtiņš arī zinās, kā tikt galā ar Kotīni, kad viņi atgriezīsies kopā ar Boku Cīnītāju.

-    Bez šaubām, zinās, mans bērns. Abate piekrītoši pamāja. Bet viņi jau tik ilgi ir prom. Kas zina, kad viņi vēl atgriezīsies. Bella taču teica, ka ceļš ir tāls un briesmu pilns. Turklāt, kā gan mēs varam zināt, vai Boks Cīnītājs vēl vispār ir dzīvs? Es negribu tevi lieki satraukt, taču var būt visādi, tāpēc mums vajadzīgs pašiem savs plāns. Ar sēdēšanu un Boka gaidīšanu mēs Ķērpjziedu zemei vis nepalīdzēsim, mums katram ir jādara tas, kas viņa spēkos. Lai kur tagad būtu tavs Gonfs un Mārtiņš ar kumjupuiku, varu derēt, ka viņi cenšas, cik spēka. Cerēsim, ka viņi visi pārnāks sveiki un veseli un būs atraduši meklēto.

Tā nu šajā pavasara dienas vidū viņi atgriezās Brokholā, neapjauzdami, ka pa citu taku līdztekus viņējai mājup devās Carmina un viņas karapulks.

Pavēlniece meža kaķe bija sliktā omā.

-    Es par jums nedotu ne sapelējušu sviestmaizi stāv, muti atpletuši, kamēr jūsu virsnieku nokauj ūdrs.

No nekārtīgo armijas rindu vidus kāda nekaunīga balss nomurdēja:

-    Ha, es tā manīju, ka tu arī nelēci palīgā Klumpim.

Carmina apcirtās uz vietas un nevaldāmās dusmās nobrēca:

-   Lai tik es pieķeru, kurš to teica! Jūs, ākstu bars, nespējāt pat ne bultu izšaut uz to āpsi. Nē, jūs tik stāvējāt un blenzāt kā varžu bars uz mušu.

Tiklīdz viņa pagriezās, lai ietu, no bara atkal atskanēja murdoņa:

-    Nu, tev jau ir tas lielākais loks, ko tad pati nešāvi?

Carmina pagrāba no meža caunas savu neuzvilkto loku un

vicināja to, kur pagadās.

-    Oškāji, tā, lai tas plukatainais bezkauņa tiktu atrasts! viņa ķērca. Es esmu pavēlniece, skaidrs?! Un viņš tiks sodīts visiem par biedinājumu!

Meža cauna palika iepakaļus. Soļodams visiem aiz muguras, viņš ik pa brīdim palēcās, cerēdams pamanīt un negaidīti pārsteigt nekauņu.

Kad armija pēdējiem spēkiem ap pusdienlaiku pārvilkās Kotīrā, Carminas oma nebija ne par mata tiesu labāka.

-   Oškāji!-viņa pavēlēja. Šis stulbeņu bars var būt brīvi. Sūti viņus uz barakām. Es būšu savā istabā.

Oškājis klikstinādams iznāca priekšā, kad atkal kāds ierunājās.

-    Vai nav jauki, zēni? Es arī labprāt gribētti jauku istabiņu to mitro baraku vietā!

Carmina jau grasījās vērsties pret vienaldzīgo seju jūru, taču šoreiz nolēma savaldīties un ar elkoņiem izlauzās cauri kareivju rindām pie galvenajām durvīm.

-    Dinnij, es te tā iedomājos vai tu nevarētu izrakties augšup caur šīs alas malu?

Kurmis ar racējķepām pataustīja sienas.

-   Kā nu ne, Mārten. Bet jumsim vaj'dzēt' šiten tād's racējķep's, lai tiktu man līdzi augšā, ja gribam tikt ārā visi.

Mārtiņš paplikšķināja pa Dinnija samtaino muguru.

-   Tu esi viens lielisks kurmis, Din. Pietiks jau, ka virspusi sasniegsi tu, tad tu varētu mums nolaist kaut ko, lai mēs tiekam ārā.

Dinnijs saberzēja ķetnas.

-    Nu, pazūd vis' nost no ceļa, šiten nāk viens riktīgs kurm's!

Likdams lietā visu savu lielisko racējprasmi, Dinnijs jau drīz

bija ieracies krietnu gabalu uz augšu.

Mārtiņš izstāstīja savu ieceri Čūskuzivij, tikmēr Lagalags un Gonfs naski rauša kurmja svaigi sarakto zemi bedres dziļumā.

Nakts vai diena miglas klātajā purvāju pasaulē tam nebija nekāda svara. Krupji kādu brīdi vēl paslaistījās gar Brēcatnbedres malu, bet tur nebija lāgā ko redzēt, un, tā kā no bedres brēcieni neskanēja, nekāda jautrība viņiem nesanāca. Cits pēc cita viņi atgriezās Zaļpurvja miteklī. Nāvescilpa un Pātagzvīņa gan prom nesteidzās. Viņi nosēdās pie Brēcambedres un gaidīja, līdz izdzirdēs savu ienaidnieku kliedzienus, kad Čūskuzivs ķersies pie sava šaušalīgā darbiņa.

Tritons aptaustīja no jauna augošo astes stumbeni.

-    Kas tur lejā notiek? Vai Čūskuzivs būs aizgājis gulēt, vai? viņš nošņāca.

Nāvescilpa nesteidzīgi izstiepās uz zemes.

-    Esi pacietīgs! Vai tad kāds jelkad izsprucis sveikā no tā, kas viņu gaida Brēcambedrē? Čūskuzivs varbūt ir drusku saguris no tik ilgas gulēšanas tajā duļķainajā ūdenī. Gan šis pamodīsies, kad izsalkums sāks mocīt. Gan redzēsi. Vajag tikai mazliet pagaidīt.

Bēdīgi slavenais pārītis nogūlās bedres malā.

Abi bija snauduļojuši labu brīdi, kad zeme sāka drebēt.

Nāvescilpa pavirzījās sāņus un saslējās.

-   Jūti? Zeme dreb.

Tritons metās prom no apdraudētās vietas.

-   Žigli, mūkam!

Nāvescilpa šļūca nopakaļus.

-    Nē, pagaidi, dreb tikai tajā vietā, viņš uzsauca. Te tālāk zeme tikpat kā nedreb. Paslēpsimies aiz tā tur akmens un paskatīsimies, kas notiks.

Pēc mirkļa no zemes izspraucās divas racējķepas un mitrs purniņš. Skurinādams kažoku, zemesvirsū izlīda jaunais Dinnijs. Viņš piegāja pie Brēcambedres malas un uzsauca:

-   Nebaid's, drīz dabūš' jūs vis' laukā, hrr, hrrr.

Aiz akmens noslēpušies vērotāji aizmanījās prom, lai paziņotu redzēto Zaļpurvim un viņa pakalpiņiem.

Pēc Ķērpjziedu mežā pavadītās nakts Carmina slīga mokpilnā miegā. Sapņos viņai atkal rādījās murgi atkal viņu aprija auksta, tumša ūdens straume. Tā pārņēma visus kaķes jutekļus, kamēr viņa pēdējiem spēkiem cīnījās pret duļķaino, alkaino straumi, kas spiedās viņai nāsīs, ausīs un acīs. Pēdējā brīdī, kad likās, ka tās ir beigas un viņa noslīks, kaķe pietrūkās no miega. Klupdama krizdama viņa nošļūca uz grīdas un ar ķepu nopaijāja akmens grīdu. Akmeņi bija īsti, viss bija labi. Šie akmeņi pieder viņai, Tūkstošacu pavēlniecei. Labpatikā viņa lūkojās uz grīdu.

Tieši tajā mirklī viņa pamanīja putekļos pēdu nospiedumus.

Divas peles un divi kurmji!

Par laimi, Oškājis jau bija līdz pusei uzkāpis pa stāvajām torņa kāpnēm, kad izdzirdēja pavēlnieci ķērcam viņa vārdu. Cik vien ātri ar savu koka kāju spēja, viņš uzlēca pa atlikušajiem pakāpieniem. Iebrāzies meža kaķes kambarī, Oškājis ieraudzīja Carminu tādu viņš to vēl nebija redzējis. Meža kaķe sēdēja uz grīdas, ietinusies apmetnī, kas reiz piederēja viņas tēvam. Viņa šūpojās šurpu turpu un cieši raudzījās akmens grīdā.

Oškājis aizvēra durvis un bijīgi paklanījās.

-   Jūsu Augstība?

Carmina nepacēla skatienu.

-    Peles un kurmji. Pārmeklējiet šo telpu, te kaut kur slēpjas peles un kurmji.

-   Tūdaļ, milēdij.

Oškājis pat nemēģināja apšaubīt pavēli. Viņš zināja, cik Carmina var kļūt draudīga, tāpēc nekavējoties ķērās pie darba. Viņš ielūkojās skapjos, paraudzījās zem galda, aiz sienassegām un aizkariem meža cauna rūpīgi pārmeklēja itin visu telpu.

-   Nevienas peles, neviena kurmja, milēdij, viņš ziņoja.

Carmina pielēca kājās un valdonīgi norādīja uz durvīm.

-   Tad ej! Pārmeklē visu Kotīru!

Oškājis militāri atsveicinājās un aši kliboja uz durvju pusi.

-   Nē, pagaidi!

Viņš samulsis apstājās, nesaprazdams, uz kuru pusi nu iet. Carmina atplauka smaidā. Oškājis skaļi norīstījās, kad kaķe aplika ķepu viņam ap pleciem.

-   Oškāji, kur ir Džindživers?

-    Viņš izbēga, jūsu Augstība. Jūs taču pati devāties viņam pa pēdām, cauna apmulsis atbildēja.

-     Nu, beidz, mani tu nepiemuļķosi, Carmina ieguldzinājās gandrīz vai labsirdīgi. Vispirms izbēga tie divi eži kas īstenībā nemaz neizbēga, viņi visu laiku bija bijuši tepat. Tad bija tā lapsa, kas patiesībā izrādījās ūdrs. Un nu manis pašas istabu mežinieki ir nopēdojuši no vienas vietas. Nu, klāj tik vaļā, veco zēn, tu vari man uzticēties.

Oškājis sajuta milzu bailes.

-    Milēdij, piedodiet, bet es nezinu, par ko jūs runājat. Esmu tikai Oškājis. Es uzticami kalpoju jūsu tēvam un nu pakļaujos un kalpoju vienīgi jums.

Carmina viszinīgi pasmaidīja.

-   Pilnīgi uzticīgs visai manai ģimenei, vai ne, Oškāji?

-   Tieši tā, milēdij.

Kaķes asinskārās ķetnas izšāvās uz priekšu un cauri spalvām rotātajam apmetnim iekrampējās meža caunas plecā. Carminas ūsas skāra caunas purnu; viņa nikni šņāca:

-     Ak, tad šitā gan?! Tu palīdzi manam brālim! Džindživers nemaz nav pa īstam izbēdzis, vai ne? Tas viss bija tikai apmāns. Viņš joprojām ir te, ar visiem tiem mežiniekiem. Viņi noskaņo manu armiju pret mani. Varbūt viņš bija man līdzās visu laiku, kamēr es mežā viņu vajāju. Ha, viņš ir viltīgs, tas mans brālis. Varu saderēt, ka tieši viņš mani iegrūda ūdenī, kad ūdri palaida lielo līdaku… Phe!

Oškāja purnā bija sastingusi šausmu grimase. Kaķes asie nagi spiedās viņam plecos arvien dziļāk, apmetnis sārtojās asins traipos.

Pēkšņi Carmina viņu atlaida un sāka neprātīgi plosīties ar savu apmetni.

-   Āāāāā… dziļš, auksts, glums, tumšs ūdens, viņa nesakarīgi murmulēja.

Oškājis klusītēm kāpās atpakaļ, līdz izslīdēja no istabas. Meža kaķe viņa aiziešanu nemanīja viņa cīnījās ar iztēles radīto briesmīgo ūdens straumi.

Meža cauna žigli stampāja lejup pa vītņu kāpnēm, kurās atbalsojās viņa pavēlnieces auri.

-   Prom, prom! Jūs man klāt netiksiet! Es neiešu ūdenim ne tuvu!

Oškājis bija izlēmis viņš te nedrīkst uzkavēties ne mirkli

ilgāk. Pavēlniece Carmina ir jukusi. Palikt Kotīrā ir bīstami.

Vēlā pēcpusdienas saule lēja savus starus pār Kotīras cietokšņa mūriem. Klusums, kas to ieskāva, bēgošajam Oškājim šķita draudīgs; milzīgais tumšo ēnu plašums un saules pielietais klusums iedzina viņam bailes. Sarkano, spalvām rotāto plecu apmetni viņš bija novilcis, tā vietā viņa augumu sedza nespodri brūngans audekla apmetnis. Izsteidzies cauri pamestajam pagalmam, Oškājis izspraucās pa vārtiem un sāka soļot uz dienvidu pusi pamezdams Carminu, Ķērpjziedu zemi un godkārīgos iekarotāja sapņus. Varbūt kaut kur bija tāda vieta, kur viņš varētu sākt jaunu dzīvi; varbūt kaut kur viņu gaida draugi, kas prot dzīvot vienkāršu dzīvi bez mānīgas iedomu spozmes.

Argulors tupēja augstajā egles zarā un pavēra vienu aci. Viņš nebija par lepnu, lai savāktu atliekas arī šoreiz ērglis bija remdējis izsalkumu ar to, kas bija palicis pāri pēc upmalā notikušā slaktiņa. Argulora acs atkal slinki aizvērās. Pilnu vēderu un nedaudz saguris viņš turpināja snaust maldīgā pārliecībā, ka labs nāk ar gaidīšanu.

Oškājis bija aizlaidies no sprosta. Tas ir, ja laišanos vispār var attiecināt uz klibu meža caunu ar koka kāju.

Kurmis jutās kā īstens veiksminieks. Viņš bija atradis pīto niedru tīklu, ar kuru draugi tika atstiepti līdz Brēcambedrei. Piesējis vienu galu pie koka saknes, viņš iestūma pārējo daļu bedrē.

-   Jūs tur, lejā, ķer' ciet to tīkla gabals, Mārten.

Diemžēl tīkls bija par īsu, lai draugi varētu to aizsniegt.

No augšas kurmja balss viņus steidzināja:

-    Pasteidzas, draugi. Mans dzird, ka tie krupjumaisi taisās a'pakaļ!

Gonfs izmisis lēkāja, cenšoties satvert tīkla galu.

-    Draudziņi, mums kaut kas steidzami jāizdomā!

Virs ūdens iznira Čūskuzivs milzīgā galva.

-   Kāpiet man uz galvas, man šķiet, es to varēšu aizsniegt.

-    Ko?! Nu, nē, paldies! Lagalags atkāpās dziļāk alā.

-   Ātrāk, šie jau.ir teju vai šurpam! Dinnijs sauca.

Mārtiņš apsēdās ejas malā, uzlika ķepas uz milzīgā rāpuļa galvas un stingri atspiedās pret kaula iedobumu, kas jautās zem gludenās ādas.

-   Stum mani augšā, Čūskuzivs!

Varenais zutis pastiepās, nedaudz paslīdēja atpakaļ un tad ar milzīgu spēku izslējās virs ūdens un šāvās augšup kā zibens. Mārtiņš satvēra tīklu un mēģināja nezaudēt balstu zem kājām.

-   Žigli, kodies te!

Čūskuzivs zobi iekrampējās tīkla apakšmalā. Mirkli viņš palika karājoties, tad sāka sasprindzināt astes gredzenus; raupjā pavēdere pieķērās šķiedrām, vijīgais ķermenis pamazām spraucās cauri tīkla acīm.

Mārtiņš pievilkās. Čūskuzivs iekārtojās ērtāk un uzsauca:

-    Es viegli tikšu cauri. Ei, jūs tur abi lejā, kur jūs palikāt? Es apvīšu asti jums apkārt un pacelšu sev līdzi.

Lagalags un Gonfs stāvēja, krampjaini saķērušies kopā, acis cieši aizžmieguši, līdz sajuta, kā viņus ieskauj tēraudstingrie astes gredzeni un bez piepūles paceļ tos gaisā.

No vatei līdzīgās miglas izkūņojās Zaļpurvis un pārējie krupji. Trīs no tiem izlēkšoja priekšā, lai noķertu Dinniju, kas sparīgi atgaiņājās ar lielajām racējķepām.

-    Grrr, jūs netaisās manam klāt, glumie krupjumaisi! viņš draudīgi sauca.

Kad Nāvescilpa un Pātagzvīņa pamanīja Brēcambedres malā nostiprināto tīklu, bija jau par vēlu. Pār malu izlēca Mārtiņš; no viņa lingas lidoja oļi ātri un trāpīgi. Kāds olis nobūkšķēja pret Zaļpurvja galvu un notrieca viņu gar zemi.

Atskanēja šaušalu pilni ķērcieni, kad no bedres parādījās nākamā galva. Tas bija Čūskuzivs, kas pacēlās kā kāds aizvēsturisks briesmonis no klinšu aizas, slīpās acis un baltu zobu rindas bija pavērstas tieši pret baiju pārņemto knipju baru.

-   Krupjugaļa!

Ar vienu lokanu grūdienu purva briesmonis bija laukā no bedres un tūdaļ arī palaida vaļā astē satvertos gūstekņus.

Gonfs un Lagalags pielēca kājās un metās cīņā, lai arī pussalauztās ribas sāpēja ne pa jokam. Izcēlās ellišķīgs jandāliņš, kad Čūskuzivs zibenīgi metās virsū tuvākajam knipju bariņam. Nepievērsdams uzmanību trijžuburiem un jāņtārpiņu laternām, milzīgais zutis metās remdēt savu milzīgo izsalkumu.

Mārtiņš novērsās; no šaušalīgā skata viņam metās nelabi.

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Din? viņš bažīgi apjautājās. Ātri, Gonf, Lagalag! Taisāmies prom no šejienes.

Gonfs blenza miglā.

-   Jā, bet uz kuru pusi, draudziņ?

-    Ho, horr, šitais te parādīs! Dinnijs stingri turēja grīļīgo Zaļpurvi sava elkoņa skavās kā spīlēs.

Mārtiņš paķēra trijžuburi un iebikstīja krupju vadonim.

-    Malacis, Din. Klau, tu! Ved mūs tieši uz rietumiem, vai arī es tevi uzspraudīšu uz šīs te pamatīgās dakšiņas un izbarošu Čūskuzivij.

Zaļpurvis gāzelēdamies devās uz priekšu un žēlīgi lūdzās:

-   Krrrvlarkš! Peļkažoks negalēt Zaļpurvis, parādīstev ejamceļš.

Jau pēc mirkļa viņus no visām pusēm ietina tik bieza migla, ka tajā noslāpa pat iztālēm dzirdamās Čūskuzivs upuru vaimanas.

Lagalags vēroja, kā viņiem pa priekšu zvāļojas krupja zaļganais ķermenis.

-   Nu, vismaz izskatās, ka šitais zina, kurp iet. Kas tur bija tālāk tai tavā rīmē, Gonf?

Gonfs tūdaļ arī noskandēja Olava Debessarāja sacerētās rindas:

Ak, draugi spārnotie, vien stiprie Uz priekšu droši laisties jaudās, Līdz sasniegs miklā zelta klaju, Kur jūrasputni šurpu turpu šaudās.

Mārtiņš viegli piebikstīja Zaļpurvim ar trijžubura galu.

-   Vai zini, kur tas ir?

Sagūstītais krupju vadonis mirkšķināja plēvēm klātās ačeles.

-     Krrrlvarkš! Navtāls, navtāls, sliktkrasts, jūrasputns apēdtavs, apēdmans.

Mārtiņš atspiedās uz trijžubura.

-    Ai, izbeidz gausties, Zaļvēderi. Varēsi iet, kad tiksim ārā no šīs miglas. Lai gan tādu laipnību tu nemaz nebūtu pelnījis.

Galu galā viņi sasniedza skaidru strautiņu. Viņi padzērās, Dinnijs saraka ēdamas saknes.

-    Nu tā, saknīš'. Nav jau šitais nekāds tev tur sacepums, nav gan.

Gonfs tupēja uz akmens.

-     Nesatraucies, draudziņ. Ja mēs no šitā visa kādreiz izkulsimies sveikā, es priekš tevis viena paša nočiepšu vislielāko sacepumu visā Ķērpjziedu zemē!

Dinnijs sapņaini pievēra acis.

-   0, šitentād', un viss priekš šiten tā vien kurmj'! Gonfs iedziedājās:

Tev teikšu, draudziņ, ķeries klāt, Un varens tas būs gan, Tik nedziedi ar pilnu muti: «Ho, ho, tas viss ir man!» Tam garda, maiga garoziņa, Un vidū krējummērcē mirkst

Tur svaigi augļi, dārzeņi It viss, ko kāro sirds!

Dinnijs apvēlās uz muguras un vēcinājās ar druknajām ķepām:

-   Ak, prieks un līksmība, tu teic, tas viss man pašam!

Ceļš bija tāls un grūts; likās, ka miglas zemē laiks ir apstājies. Mārtiņš ilgojās pēc dienasgaismas, vienalga, vai laiks būtu jauks un saulains vai apmācies un lietains.

Draugi tik tikko bija pieveikuši īpaši staignu ceļagabalu, kad Lagalags ieminējās Gonfam:

-   Klau, vai tev neliekas, ka kļuvis tā kā tumšāks?

Gonfs uzlēca uz sausāka zāles kumšķa.

-   Droši vien tāpēc, ka nāk virsū nakts, draudziņ.

Mārtiņš pastiepa ķepu.

-   Re, es redzu debesis.

Migla tiešām sāka izklīst. No vietas, kur viņi stāvēja, nepārprotami bija saskatāma blāva naksnīgā debess.

Gonfs pamanīja vēl kaut ko.

-     Skat, izskatās, ka aiz šī te zāles klājiena tālāk ir smiltis. Daudz smilšu.

Visi steigšus uzrausās blakus Gonfam, lai pārliecinātos, ka tā tiešām ir. Tikmēr Zaļpurvis paķēra trijžuburi un aizklumpačoja atpakaļ savā purvu un miglas valstībā.

Ceļotāji pārsteigumā lūkojās uz ainavu, kas pavērās viņu priekšā. Pie apvāršņa grima saule, rotādamās pelēcīgā purpurā. Mārtiņš pastiepa ķepu uz ziemeļrietumu pusi.

-   Skatieties, Salamandastronas ugunis!

6 NODAĻA

Tajā pašā vakarā Brokholas galvenajā zālē pulcējās Meprepa. Daudz kas bija apspriežams. Labule Durstīgā rosījās ar galda klāšanu, Robainis tikām stingri karājās viņas priekšauta stērbelē. Ezēns nesūdzējās. Turklāt runāt ar karsta zīļu plāceņa piebāztu muti, kas noziesta ar sviestu un plūmju ievārījumu, nebija daudzsološa kareivja un bezbailīga bēgļa stājas īsti cienīgi. Garāmejot viņš pamāja Fērdijam, kurš lielajā atpūtas krēslā sēdēja uz Bena Durstīgā ceļgala.

Pa starpām uzkozdams gardo plāceni, Fērdijs klāstīja visai koši izpušķotu viņu piedzīvotā atstāstu.

Nu, vienvārdsakot, mēs ar Robaini izgāzām durvis un uzklupām tām trim zebiekstēm vai varbūt tie bija sermuļi?

Nē, tomēr zebiekstes. Nu, šā vai tā, tur bija seši gabali, baismīgi mošķi. Ho, ho, prasi vēl, vai mēs viņiem parādījām! Viņu pavēlniece meža kaķe arī tur bija, bet, jau ieraudzījusi mūs, laida ļekas vaļā. Arī labi! Iedomājieties, Benam, man un mūsu Robainim, mums visiem nācās cauri koku zariem stiept četras vāveres nē, pag, vai tie nebija ūdri? Nē, vāveres gan, skaidrs, ka vāveres. Izglābām šīs no tiem briesmīgajiem Kotīras kareivjiem.

Bens Durstīgais noslaucīja ievārījuma paliekas un maizes drupačas no Fērdija purniņa.

-    Jūs abi gan laikam esat pamatīgi izbadējušies. Kopš atgriešanās jūs to vien darāt kā ēdat, ja neskaita runāšanu, protams. Esat droši, ka jūs ar savu runāšanu neesat noveduši kapā pāris sermuļu?

Kad galds bija uzklāts un zālē ienāca Bella, iestājās klusums.

-    Manas mājas ir jūsu mājas, viņa teica. Lūdzu, pildiet savus šķīvjus un baudiet gardo ēdienu. Paldies, Labulīt, par šo brīnišķo galdu.

Visi labā noskaņā sāka šķindināt šķīvjus.

-    Lūdzu, padodiet to lielisko sacepumu. Skaties, ka neievelies iekšā!

-   Ho, ho, vai es saožu puravu un sīpolu virumu?

-   Mmm, ābolu pīrāgs! Au, karsts!

-   Še, atvēsinies ar pikucīti krējuma!

-    Padodiet, lūdzu, sviestu!

-    Riekstu pudiņš! Mana sirmā māmuļa mēdza tādu gatavot!

-   Jā, es atceros gan, kā Gonfs tad snaikstījās ap viņas krāsni!

-    Ha, ha, ha! Lūdzu, nomēģini šo cidoniju un ābolu drupačkūku.

-   Ē, kurš jau izēdis visu krējumu?

-     Klau, Labule, tev man noteikti jāiedod tā plūmju pudiņa recepte.

-   Paprasi savai vecmāmiņai es to dabūju no viņas!

-   Nu, tā, ko gan labāk izvēlēties oktobra alu, sidru vai rūgušpienu?

-   Neko. Tu jau tāpat esi resns, Ben Durstīgais.

Svinīgās vakariņas bija patiesi izdevušās.

Kad trauki bija novākti, abate Žermēna piecēlās.

-   Lūdzu klusumu vārds namamātei!

Bella iznāca priekšā.

-   Kur ir Fērdijs, Robainis, Adatainis un Pušķīte?

Bens pamāja uz guļamistabas pusi.

-   Guļ nost un šņāc kā uzvarētāji, kundz'.

Bella nolieca galvu.

-    Tad godināsim ar klusuma un pārdomu brīdi ļoti drosmīgā ūdra Maskas piemiņu bez viņa mūsu šāvakara līksmība nebūtu bijusi iespējama.

Tam sekoja godbijīgs klusums, bija dzirdama vien Kapteiņa šņākuļošana.

Bella norija malku rūgušpiena un ar varenās ķepas virspusi noslaucīja acis.

-   Nu, pie lietas. Vispirms ļaujiet man teikt, ka šī visādā ziņā bija laba diena, galvenokārt jau tāpēc, ka Fērdijs un Robainis ir atgriezušies pie mums sveiki un veseli. Ari tāpēc, ka esam ieguvuši jaunu draugu, kas ir mūsu vidū, Džindživeru. Esmu pārliecināta ikviens pievienotos maniem vārdiem, ka mūsu mājas ir viņa mājas, cik ilgi vien viņš vēlētos te palikt.

Atskanēja aplausu vētra. Džindživers piecēlās un paklanījās.

-    Paldies, Bella, un paldies arī jums, mani draugi. Bet tam nebūs lemts tā būt, viņš skumji piebilda. Carmina ir ļoti bīstama. Mana klātbūtne jūs visus tikai lieki apdraudēs. Es nekad sev nespētu piedot, ja kaut vienam no jums manis dēļ būtu jācieš. Šo nakti pārlaidīšu pie jums, bet jau rit mazā gaismiņā došos uz austrumiem cauri Ķērpjziedu mežam, tālu prom no Kotīras un tās šausmām. Es nespētu te palikt, zinot, ka vairoju jums raizes. Ja Carmina uzzinātu, ka esmu te, pie jums, viņa atriebības alku neprātā nesaudzētu nevienu, un kas zina, kādas ļaundarības viņas tumšais prātiņš vēl spētu izdomāt. Tālu prom no Ķērpjziedu zemes es sākšu jaunu dzīvi. Es pateicos jums visiem par jūsu palīdzību un laipnību. Visu mūžu, lai arī kurp ietu, es dziļi sirdī glabāšu atmiņas par saviem draugiem mežiniekiem. Ja pienāks tādi laiki, kad spēšu atdarīt visu labo, ko esat man devuši, esiet droši jums nebūs man tas pat jālūdz. Es palīdzēšu, kā vien spēšu, jo palieku Ķērpjziedu meža iemītniekiem dziļu pateicību parādā.

Meža kaķis apsēdās pilnīgā klusumā, līdz to pēkšņi pārtrauca aplausu vētra, godinot viņa cēlo runu.

Bens Durstīgais cieši paspieda viņa ķepu.

-    Ser Džindživera kungs, Fērdijs un Robainis būs apbēdinājušies līdz sav' mazo sirsniņ' dziļum', kad uzzinās, ka jūs esat devies prom. Bet gan kādu dienu, kad viņi būs lieli diezgan, es viņiem to paskaidroš'. Paldiesiņ, ka parūpējāties par man' mazos ežuļ', ser.

Bella uzsita ar ķepu pa galdu.

-   Kā jūs jau zināt, viņa turpināja, mūsu draugi no Ķīļzemes un Priekškurmja brigāde lika uz spēles savu dzīvību, lai izokšķerētu Kotīru. Vectētiņ Dinnij, tev droši vien būs mums kas sakāms?

Sirmais kurmis nošķobīja purnu uz Bellas pusi, tad izklāja uz galda tāšu rituli.

-    Tārr, re, šitentais ir Kotīrs. Mēs tur izlodāj', kur vaj'dzēj' un kur nevaj'dzēj'. Šitentais ir apakšzemkambar' karte. Zem to Kotīr's ir viens riktīgs alas dobums un pazem's ezers, un vēl tunels, kas izved tukšā celmā meža vidū.

No apkārtējiem atskanēja apbrīnas pilna murdoņa. Vecais Dinnijs ar priekšķepu pabungoja pa galdu.

-    Mums te ar Priekškurm' radās plāns. Viņš ar' apstāstīs to liet', mans nav uz to runāšan'.

Priekškurmis pamāja ar ķepu un visā nopietnībā noskaldīja:

-    Nopludinās' viņ'. Carmānij savā nopludinātajā cietoksn' nepaliks.

Sākās kņada. Kolumbīne pieskrēja pie Priekškurmja un pavicināja gaisā vīstokli.

-    Lūdzu, uzklausiet, kas man sakāms! viņa pūlējās pārkliegt troksni.

Abate Žermēna ar lepnumu paraudzījās uz viņu, kad jaunā pele ierunājās.

-   Es biju kopā ar Priekškurmi un vectētiņu Dinniju, mēs kopīgi izgudrojām plānu. Ļaujiet paskaidrot. Pirmkārt, mūsu ieceres pamatā ir tas, ka Kotīra atrodas zemes ieplakā. Ķērpjziedu mežs atrodas daudz augstākā vietā. Kurmji rūpīgi izpētīja krasta līniju.

Kolumbīne izklāja vīstokli un norādīja uz galda malām, it kā tas būtu daļa no vēl lielākas kartes.

-    Lūk, te un, lūk, te Ķērpjupe savā tecējumā uz ziemeļaustrumiem šķērso mežu un tad strauji pagriežas uz rietumiem. Reiz, sensenos laikos, vietā, kur tagad ir Kotīra, šķiet, bijis liels ezers, kas izžuvis, kad upe mainījusi gultni. Tas, ko mēs atradām pazemes dobumā zem Kotīras, ir tas, kas palicis pāri no šā ezera.

-   Bet kāds mums no tā labums, Kolumbīn? Lēdija Dzintaraste nesaprata.

-    Ļauj viņai pabeigt, Kapteinis iečukstēja viņai ausī. Man šķiet, es zinu, kas viņiem padomā.

-   Ja kurmji raktos tur, kur upe pienāk vistuvāk Kotīrai, Kolumbīne turpināja, viņi varētu izveidot appludināšanas ejas no Ķērpjupes krastiem līdz pat ieplakai un tieši Kotīras pazemes dobumam.

-   Ak tā, un tad tā vecā ezera gultne atkal piepildītos! Lēdijai Dzintarastei atausa skaidrība.

Atskanēja satrauktas klaigas.

-   Kotīra applūdīs!

-   Jā, visa nogrims ezerā!

-   Un tā viņiem ari vajag!

Kapteinis uzlēca uz galda.

-    Ja varētu uzbūvēt slūžu aizvarus, mēs ar ūdriem varētu tos nostiprināt upes krastā, lai aizturētu ūdeni, kamēr ejas būs gatavas.

Lēdija Dzintaraste uzlēca ūdram līdzās.

-    Atstāj to vāveru ziņā, Kaptein. Mēs uzbūvēsim tos aizvarus. Jums atliks vien tos kārtīgi nostiprināt upē.

Priekškurmis jau nu nebija vis nekāds augstlēcējs, bet kaut kā tomēr uztrausās uz galda blakus Dzintarastei un Kapteinim.

-    Ho, hrr, un mēs, kurmji, izraks' tos ej's. Mēs izraks', un kā vēl izraks'!

Kolumbīnei jau likās, ka sajūsmas saucieniem un kāju dauzīšanai nebūs gala. Visi visapkārt lēkāja, apskāva cits citu un klaigāja pilnā kaklā.

Bellai nācās krietnu brīdi dauzīt pa galdu, līdz iestājās miers un kārtība.

-    Lieliski, MEPREPA. Es domāju, ka šis ir apsveicams plāns, viņa paziņoja. Turklāt nebūs vajadzīga atklāta cīņa un asinsizliešana. Tātad vai visi klātesošie atbalsta šo ieceri?

Visi piekrītoši iesaucās. Gaisā uzšāvās ķepu jūra.

-Jā!

-    Tad tā ari darīsim. Mums jārīkojas, jo diemžēl Mārtiņam un viņa draugiem jau vajadzēja būt atpakaļ. To sakot, es tomēr negribu nevienam laupīt cerību, jo kurš gan var pateikt, cik tāls ceļš līdz Salamandastroriai un atpakaļ ejams! Mums jāpaļaujas uz mūsu draugu solījumu paveikt uzdevumu. Varbūt tā diena vairs nav tālu, kad es atkal redzēšu savu tēvu Boku Cīnītāju lepni pārnākam Ķērpjziedu mežā kopā ar Mārtiņu, Dinniju jaunāko un Gonfu, lai vestu mūs pretī uzvarai. Lai kur ceļotāji un mans tēvs šobrīd būtu, vēlēsim viņiem veiksmi.

Brokholu pāršalca atbalsta saucieni; Bella apsēdās un paspieda ķepu pārējiem Meprepas vadītājiem.

Abate Žermēna teica galavārdu.

-    Jā, draugi, labu veiksmi tiem, kas tālumā, un labu veiksmi mums visiem. Es uzskatu, ka plāns ir labs, vecā, sirmā pele uzrunāja sanākušos. Pat es un mani brāļi, un visa Ķīļzeme, kas nav radusi ne karot, ne cīnīties, saprotam, ka tā mēs novērsīsim nevajadzīgus upurus, gan savējo, gan naidnieku vidū. Nāve ir nāve. Asinsizliešana ir briesmīga. Mēs vēlamies mieru turiet šo domu vienmēr augstāk par visu! Ja es varētu kaut ko vēlēties, tad vēlētos, lai mēs varētu dzīvot mierā un saskaņā ar kotīriešiem. Bet tas nav iespējams. Tāpēc teikšu vēlreiz labu veiksmi tiem, kas vēlas mieru un taisnību. Lai brīvība ir tas mantojums, ko mēs atstāsim nākamībā mūsu pēctečiem. Lai Ķērpjziedu zemē reiz valda patiess miers!

Zālē iestājās godpilns klusums, jo tā bija īsta, dziļi izjusta lūgšana.

Četri ceļinieki bija izbadējušies.

Viņi bija cēlušies pirms saules un devās ceļā pāri nelielajām smilšu kāpām, kuras klāja vien asi grīšļi. Pēc iepriekšējā vakara trūcīgajām vakariņām, kad Dinnijam bija izdevies sagādāt pāris saknīšu, jostas nācās savilkt ciešāk. Kurmis bija mēģinājis sameklēt ko ēdamu ari smiltīs. Noguris viņš ar ķepu berzēja no acīm zvirgzdus.

-   Nav nekād's jēg's rakt šitano smilkti. Tikpat lab' mans varēt' rakt alas iekš up'.

Gonfs ar sausu ķepu novilka pār lūpām.

-   Jūs nevarat iedomāties, kā man slāpst, draugi. Ko tik visu es tagad neatdotu par krietnu malku auksta sidra!

Mārtiņš ar stūrgalvīgu apņēmību turpināja grūto ceļu.

-    Klau, nav nekādas jēgas sapņot par to, kā mums nav. Mums vienkārši nāksies turēt acis vaļā, līdz pagadīsies kas ēdams. Re, es jums parādīšu kādu karotāja gudrību, ko man reiz iemācīja tēvs. Mārtiņš sameklēja savā lingas maisā pāris gludu oļu. Pamēģini pasūkāt šito. Nevar jau, protams, salīdzināt ar ūdens malku, bet olis vismaz uzturēs mutē mitrumu un neļaus tai izžūt.

Mežinieki nebija raduši pārvietoties pa smiltīm. Pat Lagalagam, kurš šādus pārgājienus jau bija pieredzējis, nemitīgā ķepu grimšana sausajās smiltīs likās ļoti nogurdinoša. Drīz visi četri pārguruši sēdēja kāpas virsotnē. Mārtiņš iegrāba saujā smiltis un ļāva tām iztecēt cauri pirkstiem. Viņš mēģināja saprast, cik tālu vēl līdz kalnu grēdai, bet dienas laikā tās uguņi nebija manāmi.

Gonfs viņa pārdomas izteica skaļi:

-   Redz, tur irSalamandastrona, draugi. Un šeit esam mēs, un neesam tai tikuši ne par mata tiesu tuvāk. Nav ne sakaltušas garoziņas, ne ūdensmalka, tikai vienas vienīgas smiltis visapkārt. Neiet mums viegli.

Lagalags pierausās kājās un izpurināja no kažoka smiltis.

-   Paga! Esmu jau agrāk gājis pa smiltīm, varbūt varēšu ko līdzēt.

Viņš nozuda kāpās.

Dinnijs izraka smiltīs mazu bedrīti. Pēc brīža tā jau bija aizbirusi ciet.

-   Mans vecamtē's šitam nudien neticētu, pie man' tuneļ'.

Mārtiņš izstiepās uz kāpas.

-     Nu, vismaz šitik tālu esam tikuši. Neuztraucieties, draugi. Gan jau kaut kā tiksim arī tālāk.

Lagalags atgriezās ar četriem pamatīgiem koka gabaliem pār plecu kāpas malā viņš bija atradis vairākus zarus.

-    Lūk, šos vajag notēst, viņš teica. Būs mums nūjas, lai vieglāk tiklu pa smiltīm priekšu.

Draugi ķērās tēst un plēst zarus ar zobiem, nagiem un nažiem.

Tad viņi turpināja ceļu. Ar nūjām iešana bija krietni vieglāka. Laiku pa laikam viņi tālumā manīja kādu nelielu krupi vai tritonu, bet šie radījumi vai nu nelikās par šiem ne zinis, vai veikli nozuda smilšu klajumā. Šad tad vajadzēja ar nūjām atgaiņāties no kāda putneļa, ja tas kļuva pārāk ziņkārīgs.

Lagalags uzgāja dažus maigus zāles stiebrus ar pienainu sulu, un, prātuļodami par to, kas vēl gaida priekšā, viņi tos nokošļāja.

-   Drīz jau mēs būsim pievārējuši kāpas un tiksim uz stingrākas smilts. Varbūt tad izdosies atrast kaut ko ēdamu. Bet ūdeni gan ne. Slikti, ka gandrīz visam jūras krastā ir sāļa garša, un no tā dzert gribas vēl vairāk. Jā, ejot pabikstiet smiltis ar nūjām. Te dažviet var gadīties plūstošās smiltis. Piesargieties ari no tiem lielajiem jūrasputniem kaijām un tamlīdzīgiem. Tie norij visu, kas pagadās. Neizrādiet bailes; atgaiņājieties ar mietiem, tad šie liks mūs mierā. Ja pamanīsiet ūdenslāmas, nedzeriet tas ir jūras ūdens, sāļš kā velis, pretīga garša. Un tad vēl kas turieties kopā un nenoklīstiet no pārējiem.

-   Vai tas ir viss? Gonfs iesmējās un savicināja savu nūju. Labi, nu ko tad mēs te vēl gaidām?

Biedriem par pārsteigumu, peļzaglēns aizspriņģoja, dziedādams:

Es nedrīkstu dzert ūdeni, Būs uzturs trūcīgs arīdzan, Un vēl no kaijām kārīgām Ir jāuzmanās man. Es ceļu braši turpinu, Lai ar' tik savāds liekas viss,

Bet, ja es pēkšņi pazudu, Tad būšu smiltīs nogrimis.

-   Skat, mūsu Gonfs atkal žirgts kā vienmēr, nekas viņu nespēj nomākt, Mārtiņš nosmēja. Aiziet, steigsimies nu tālāk!

Pēcpusdiena jau sliecās uz vakara pusi, kad kāpas bija pievārētas. Viņu priekšā pavērās jūras mala stingrs smilšu līdzenums, kurā šur tur rēgojās pa klinšu atsegumam. Pāri zaigojošajai zilgmei starus lēja zeltaina saule.

Lagalags nelikās ne zinis un tutpināja soļot. Toties viņa draugu trijotne pārsteigumā nespēja ne acu atraut no tālumā viļņojošā, neaptveramā ūdens klaja. Mežinieki tādu skatu savā mūžā vēl nebija redzējuši.

Dinnijs skatījās uz jūru un neticēja savām acīm.

-   Hrrr, redzēt mans šito redz, bet nu nevar' es šitam noticēt. No kurienes viss šitais rodas, Glaglag?

-    Nez, stāsta jau, ka tas tā ir bijis laiku laikos. Cirslis paraustīja plecus. Tāpat kā zeme un gaiss. Redzat, kādas te rievainas smiltis, kā vilnīši? Līdz šai vietai uzplūdu laikā sniedzas ūdens. Mēs to droši vien drīz arī piedzīvosim. Turieties te, kur smiltis ir gludas, šaipus visiem tiem gliemežvākiem un citiem niekiem. Ūdens uzplūdus sauc par paisumu.

Dinnijs apbrīnoja gliemežvākus. Viņš salasīja pilnas ķepas un tad, kad vairāk panest nespēja, nosvieda visu zemē un sāka lasīt no jauna.

Pēkšņi nez no kurienes lejup metās melngalvaina kaija. Visi četri nokrita smiltīs guļus. Lagalags atgaiņājās ar nūju, trāpīja kaijai pa knābi, tā metās prom, bet Mārtiņš tai sāpīgi ielingoja pa spārnu ar akmeni.

Kaija sazvāļojās un dusmīgi ieķērcās. Saradās vēl citas kaijas, lai palūkotos, kas notiek, jau drīz četrotne visai sīvi cīnījās pret spārnotajiem uzbrucējiem.

Gaiņādamies ar mietu no kādas jūras žagatas, Mārtiņš uzsauca Lagalagam:

-    Man likās, ka tu teici tie jūrasputni liksies mierā, ja parādīsim, ka nebaidāmies?

Lagalags iebelza kādai kaijai pa plēvēm klātajām kāju pēdām.

-   Ar šitiem putniem nekad neko nevar zināt. Laižamies lapās! Re, tur ir kaut kādi akmeņu krāvumi!

Nikni vicinādami nūjas, draugi skrēja pa pludmali ko kājas nes, turp, kur ārā no smiltīm rēgojās klinšu radzes. Pieskrējuši klāt, visi iemuka kādā spraugā.

Kaijas vēl brīdi riņķoja un plivinājās gaisā, un, draudīgi ķērkdamas, uzbruka klinšu radzēm, tikai pašā pēdējā brīdī izvairīdamās no sadursmes. Visbeidzot tām apnika, un putni aizlaidās cita, vieglāka laupījuma meklējumos.

Mārtiņš pabāza ārā galvu.

-   Gaiss tīrs! Putni ir prom, viņš ziņoja.

Lagalags veikli uzrausās klinšu virspusē.

-   Skat, draugi klinšu ezeriņš! Velciet ārā zvejasrīkus!

Augšā atklājās gleznains, klinšu ieskauts ezeriņš ar kristāldzidru jūras ūdeni.

Viņi nosēdās tā malā un lūkojās krāšņajā dzelmē.

-   Skatieties, garneles tieši tādas, kādas Kapteinis un viņa vīri nes no Ķērpjupes, Gonfs iesaucās. Un kas tas tāds, Lagalag?

-   Kur? Ā, tas. Man šķiet, to sauc par jūraszvaigzni. Nav diez ko derīga ēšanai. Redzat šitos te, pie klints malas? Tie ir gliemji. Pasīksti gan, bet pa ceļam noderēs.

Dinnijs papurināja galvu.

-     Nu nē, Glaglag, šitiem čaul's taisni tād's kā izvilkt's no smilkts.

Kurmis pārsteigts nolūkojās, kā Lagalags vienu no tiem nošķeļ no klintsradzes ar nazi. Viņš izskrubināja gliemi no čaulas, sagrieza gabaliņos un pasniedza katram vienu.

-   Pakošļājiet šito, viņš aicināja. Nebaidieties, nav jau indīgs.

Gonfs novaikstījās, jo gliemis diez ko garšīgs neizskatījās, tomēr

varonīgi iebāza to mutē un sāka košļāt.

-   Šausmīgi sāļš, viņš secināja. Varu derēt, ka to varētu košļāt līdz pat nākamajam ražas laikam un tāpat tas vēl atlēktu no zobiem. Labāk norīt uzreiz veselu.

Mārtiņš uzgāja kādu jūraszāli ar maigāku garšu.

-   Ē, pagaršojiet šo! Tā kā drusku pārsālīti Labules kāposti. Bet nav slikti.

Pa visiem viņi nomēģināja vēl virkni klinšu ezeriņa augu. Garneles nozvejot izrādījās pārāk grūti, lai gan Gonfs turpināja apņēmīgi sēdēt ezermalā ar gliemja gabaliņu makšķerauklas galā. Pēc brīža kaut kas to lēnītēm pavilka zem ūdens segtās klintsradzes.

-   Ha, ha, draudziņ, man ķeras! viņš satraukti iesaucās. Skat, kur nāk mūsu vakariņas!

Abi ar Mārtiņu viņi ķērās vilkt auklu laukā. Beigu beigās viņi izvilka ārā kaut kādu zirnekļveidīgu radījumu ar mīkstu čaulu un divām sīkām spīlēm.

-    Metiet atpakaļ! Tas ir krabis! Lagalags satraukti iesaucās.

Māitins krabi pieturēja, kamēr Gonfs pūlējās izknibināt ēsmu

no tā tvēriena. No ezeriņa puses atskanēja skraboņa un klaboņa, un no ūdens iznira milzīgas čaulas virsa.

Lagalags pārgrieza auklu ar nazi lai jau mazajam krabēnam arī kas tiek. *'

Nošķīda ūdens šaltis, likās, ka ezera zilgmi pāršķeļ kaut kas liels. Klints malai pāri rausās četras tumšpelēkas spīļu kājas.

Tas bija liels, pieaudzis krabis!

Briesmonis stāvēja viņu priekšā un šurpu turpu bolīja izvalbītās acis. Starp tām pavērās divas lielas plātnes un atklājās uz leju ieslīpa mute, kura izšļāca ūdeni un snaikstījās uz draugu pusi. Bet vislielākās bažas radīja krabja spīles. Augstu paceltas varenās knaibles klabēdamas vērās vaļā un ciet likās, ka pret akmeni sitas tērauds, to malas klāja ragveida izaugumi, kas atgādināja zobus.

-    Atkāpjamies! Nemēģiniet cīnīties, zaudēsiet, Lagalags nenovērsa ne acu no dusmīgā krabja. Kāpieties atpakaļ, līdz būsim atkal smiltīs. Un tad gan jāņem kājas pār pleciem. Krabji spēj itin veikli pārvietoties, ejot sāniski.

Uzmanīgi viņi kāpās atpakaļ. Lielais krabis izpūta no mutes burbuli, nolaida spīles, nikni tās noklabināja un tad kā zibens šautra metās virsū nelūgtajiem viesiem.

Pēc Klumpja zaudējuma Carminai vajadzēja jaunu armijas virsnieku, tad nu viņa paaugstināja amatā zebieksti Stulmaini.

Sākumā Stulmainim būt pie varas patika. Taču drīz vien viņš jau nožēloja, ka jebkad vilcis mugurā virsnieka apmetni, jo īpaši reizēs, kad pavēlniece aicināja viņu uz pārrunām savā midzenī.

-    Stulmaini, es tevi iecēlu par virsnieku. Tev jāatrod Džindživers. Viņš ir nolaupījis Oškāji.

-   Jā, jūsu Augstība.

-    Izvēlies vēl kādu virsnieku. Tas sermulis Žurkulis būs labs diezgan, viņa ierosināja. Es pavēlu tev pārmeklēt visu armiju, katru kareivi.

-    Pārmeklēt visu armiju, milēdij? viņš samulsis pārjautāja.

-   Jā, aunapiere. Jūs ar Žurkuli nogādāsiet viņus visus pēc kārtas uz cietuma kambariem.

-   Jā, milēdij.

-    Vai beigsi jaukties pa vidu un klausīsies?! To vien tik dzirdu visapkārt «jā, milēdij», «nē, milēdij».

-   Jā, milēdij.

-    Aizveries vienreiz!!! Carmina aizkaitināta uzbrēca. Aizvediet katru pēc kārtas uz pagraba kambariem, paraustiet ūsas, pārbaudiet spalvu. Vai viņu aste tiešām ir īsta.

-   Ē, vai tad nav, milēdij?

-   Tieši tas tev jānoskaidro, muļķi.

-   Jā, labi. Bet kāpēc gan, milēdij?

Carmina mētājās pa istabu, balss no kliegšanas bija teju pavisam aizsmakusi.

-   Tāpēc, ka viens no viņiem ii pārģērbies Džindživers, tu, dumiķi! Viņš ir šeit, manā cietoksnī, un kūda visus pret mani. Ej un atrodi viņu!

Pēc kāda laika Stulmainis kopā ar Žurkuli un vēl pāris drauģeļiem sēdēja barakās ap galdu. Nu viņu maltītei bija paredzēta vien apkaltuši maize un meža augi. Stulmainis iesūca malku no pudeles.

-    Phe, labi, ka vēl ir atlikusi kāda lāse sidra. Ka es jums saku, draugi, mūsu pavēlniece tiešām sāk kļūt jocīga.

-    Nu, es nezinu, Žurkulis nosmīnēja. Viņa joprojām ir pietiekami prātīga, lai atšķirtu krietnu sermuli no citiem. Redzat, esmu kļuvis par virsnieku!

Viens no seskiem izspļāva appelējušu garozu.

-   Ko tu tur darīji, Stulmaini, veici kaut kādu ceremoniju, vai?

-   Kādu vēl ceremoniju, ko tu tur muldi, Suņaspalva?

-   Nu, kad tu aizvedi Žurkuli uz pagraba cellēm un raustīji viņa ūsas, tad knaibīji kažoku un raustīji šim asti, un tikai pēc tam nodevi viņam virsnieka apmetni.

-    Ak, tas nē. Patiesību sakot, jums visiem to nāksies darīt.

-   Kā, tu gribi teikt, ka mūs visus iecels par virsniekiem?

-    Njā, kaut vecais lords Zaļacis vēl būtu dzīvs, draugi, Stulmainis drūmi nopūtās un ieskāva galvu ķepās. Vai kaut vai tas otrs, Džindživers.

Silti saules stari rāmi spraucās cauri Ķērpjziedu meža mierīgajai lapu rotai. Kaut kur iekūkojās dzeguze, jauno paparžu sprogas stiepās pretim kazenāju ziedošajiem zariem.

Džindživers jau kopš agra rīta bija gājis taisni uz austrumiem, ne reizi neatskatīdamies atpakaļ Brokholas virzienā. Viņš apsēdās, atbalstoties ar muguru pret kalnu kļavu, un atvēra mežinieku līdzi doto pusdienu sainīti. Jau lūkojoties vien uz pašceptajiem auzu plāceņiem, viņam kaklā iestrēga kamols, prātā nāca domas par jaukajiem draugiem, kas palika Brokholā, jo īpaši Fērdijs un Robainis.

Asarām acīs Džindživers atkal aizsēja sainīti. Viņš turpināja soļot uz austmmiem cauri mierpilnajam plaukstošajam mežam.

7 NODAĻA

Mārtins metās uz priekšu pretī uzbrūkošajam krabim.

Ātri lejā uz smiltīm! pelēns steidzināja. Es mēģināšu viņu aizkavēt. Nu,

»luīciuci taču!

Taču trijotne nesteidzās pamest biedru. Viņi lēni atkāpās līdz klints malai, kamēr Mārtiņš atmuguriski virzījās pārējiem līdzi, vienlaikus uzmanīdams krabi.

Krabis te strauji uzbruka, te atkāpās, te spēji mainīja kursu, lai virzītos klāt sāniski. Mārtiņam nebija vaļas rīkoties ar lingu, viņš paķēra dažus akmeņus un tāpat vien svieda satracinātajam krabim. Akmeņi ar dobju klankstoņu

atlēca no cietās čaulas. Ik reizi, kad Mārtiņam izdevās krabim trāpīt, tas apstājās un ievilka izbolīto acu kātiņus. Pacēlis vienu spīli gaisā, otru turēdams tieši pretī, krabis atkal uzbruka nudien kā zobena cīnītājs, trūka tikai vairoga. Milzu spīles virinājās vaļā un ciet, nikni klaukstēdamas.

No klintsradzes, uz kuras draugi stāvēja, līdz smiltīm lejā bija draudīgi tālu. Lagalags līgodamies nostājās pie malas un cieši aizmiedza acis, lai neredzētu reibinošo augstumu. Ne mirkli nedomādams, Gonfs ar vienu ķepu ieķērās ciršļa spalvainajā kažokā, ar otru cieši satvēra Dinnija priekšķepu un lēca.

Sajutis savu ķermeni atraujamies no klintsradzes gludās virsmas, Dinnijs ar otru ķepu sagrāba Mārtiņa asti.

Krabis metās uz priekšu, bet viņa spīles sagrāba vien tukšu gaisu. Cieši pieķērušies cits citam, draugu četrotne palēcās gaisā un noplanēja lejup, pa ceļam tik tikko izvairīdamies no asiem klinšu izvirzījumiem.

Blaukš!

Viņu ķermeņi nobūkšķēja pludmales smiltīs tā, ka aizsitās elpa.

Mārtiņš atjēdzās pirmais. Pelēns uzcēlās sēdus un berzēja muguru likās, ka viņa aste nu ir izstiepta divreiz garāka. Dinnijs bija nokritis ar degunu smiltīs. Kurmis pacēla galvu, izsprauslāja smiltis no nāsīm un palūkojās uz klintsradzi.

Hrrr, uzmanās, šis nāk uz lej'! viņš iesaucās.

Tā nudien arī bija krabis ar apbrīnojamu veiklību sāniski rausās nost no klints!

Par spīti savainojumiem Mārtiņš metās pretī neatlaidīgajam uzbrucējam, kamēr draugi atgūstas no kritiena. Paķēris nūju, viņš spēcīgi blieza neradījumam.

Ar skaļu klakšķi krabis saķēra nūju, acumirklī cieši ieskāva to abās spīlēs, un izrāva pelēnam no ķepām.

Bezpalīdzīgi Mārtiņš gaidīja krabja nākamo uzbrukumu.

Virpuļodams pa smiltīm un virinādams spraugai līdzīgo muti, krabis no visa spēka turēja ciet nūju. Māitins varēja vien pārsteigumā nolūkoties uz lēkājošo neradījumu, kas turēja nūju augstu paceltu briesmīgajās spīlēs.

Lagalags paraustīja Mārtiņa ķepu.

-   Liecies mierā, Mārtiņ! Mūkam, kamēr varam. Neizskatās, ka tas krabis gribēs laist tavu nūju vaļā.

-     Ha! Gonfs iesprauslājās. Neizskatās, ka tur ir runa par gribēšanu. Viņam nepietiek prāta, lai palaistu nūju vaļā! Vai tad jūs neredzat?

Kā pamatodams nupat sacīto, pelēns pievienojās krabim un sāka virpuļot reizē ar viņu. Tā viņi tur griezās uz riņķi vien, kamēr Gonfs ķēmojās līdzi katrai sava dīvainā dejubiedra kustībai. Krabis tikmēr nikni grozīja izvalbīto acu kātus, virināja muti un tikai turpināja neprātā lēkāt ap cieši iespīlēto nūju.

Mārtiņš un pārējie locījās, vēderus saķēruši, no aizturētajiem smiekliem viņiem jau metās krampji vēderā un pāri vaigiem tecēja asam straumes.

-     0, ha, ha, ha, ho-ho-ho! Izbeidz, Gonf, es tevi lūdzu! Mārtiņš elsoja. Hi, hi, hī, ha, ha, ha! Ej nost un liec to muļķa radījumu mierā! Ha, ha, ha!

Gonfs apstājās un dziļi paklanījās pārkaitinātā krabja priekšā.

-   Liels paldies jums, krabja kungs! Jūs patiesi esat lielisks dejotājs.

Krabis neizpratnes un niknuma pilns stāvēja un blenza uz

Gonfu, kas tikai turpināja bārstīt laipnības.

-    Ak, es patiesi ceru, ka mums būs tas gods arī nākamgad tikties Klinšezera ballē. Tās garneles gan ir pārāk lempīgas, zinies. Visu laiku tikai nomin deju partnerim kājas. Ne uz pusi tik izveicīgas kā jūs. Starp citu, kas jus iemācījis tik labi dejot? Savaldīt visas kājas vienlaikus un ne reizi nepaklupt, to vajag mācēt! Mums noteikti vajadzētu vēl kādreiz uzdejot.

Krabis tā ari stāvēja ar nūju augstu paceltajās spīlēs un noskatījās, kā četri ceļotāji attālinās pa jūras krastu, smiekliem un jokiem jaucoties ar vēja brāzmām.

-    Ha, ha, ha! Lai tik es šito izstāstu Kolumblnei! Varbūt viņa varētu mums pasniegt deju stundas, ja nu sagadītos atkal uz šo pusi doties, ha, ha, ha!

-   Brrr, no šamā varēt' sanākt viens labs stepa dancotājs!

-    Nu, un ko ta tu pats, Din, stāvēji malā, varējāt uzraut vienu danci arī trijatā!

Tā bija notikumiem bagāta diena. Tagad pusdienas ēnas stiepās garākas un arī viļņi sniedzās arvien tālāk. Draugi turpināja ceļu gar nebeidzamo krasta līniju. Salamandastrona šķita stāvam, kur stāvējusi, un nelikās pietuvojusies pat ne par mata tiesu.

Noguruši un nomākti, izsalkuma un slāpju mocīti, ceļotāji vilkās uz priekšu. Ja neskaita vienu otru jūrasputnu, kura ziņkārību nācās atvairīt ar spēku, viņi pludmalē bija vieni paši.

Lagalags pielika virs acīm plaukstu un vērās tālumā.

-   Skat, ko tie putni tur tā plivinās?

Gabalu tālāk gaisā laidelējās un augšup lejup svaidījās kaijas. Smiltīs bija samanāmi divi melni nenosakāmi apveidi. Putni centās uzbrukt mazākajam no tiem.

Gribēdami redzēt, kas tur īsti notiek, ceļotāji pielika soli. Pēc mirkļa jau tapa skaidrs, ka putni tur plosa kaut ko dzīvu. Netālu rēgojās arī pussabnikusi nojume.

Mārtiņš savicināja lingu un metās skriet.

-   Uz priekšu, draugi! Dzenam tos maitasputnus prom!

Tā bija noplukuši un izkāmējusi žurka. Kaijas knāba un plosīja neaizsargāto dzīvnieku, cik spēka.

Sākoties niknam akmeņu un nūju uzbrukumam, putni spiegdami un ķērkdami pacēlās gaisā un laidelējās ap negaidītajiem uzbrucējiem, kas bija atņēmuši viņu laupījumu, līdz beidzot aizlaidās prom pavisam vieglāka laupījuma meklējumos.

Mārtiņš nometās ceļos un saņēma žurkas galvu. Tā bija ļoti veca un vārga žurka.

-    Ak tu, nabadziņ, viss būs labi, viss būs labi, viņš mierināja, slaucīdams no žurkas ūdeņainajām acīm smiltis. Mēs esam draugi. Tu esi drošībā.

Lagalags pieskārās žurkas ļenganajai ķepai.

-    Nepūlies, Mārtiņ. Šis radījums jau ir devies uz Tumšā meža vārtiem.

-   Beigts?

-    Beigtāks par beigtu. Liekas, ka tas jau bija vilcis savas pēdējās stundiņas, kad tie putni viņu atrada. Iestiepsun viņu atpakaļ būdā.

Visi kopā viņi ienesa žurku noplukušajā būdelē. Draugi uzmanīgi novietoja žurkas ķermeni vienā stūri un apsedza ar sadiluša buru audekla gabalu. Tad Gonfs pārmeklēja pārējo būdas daļu.

-   Skat, draudziņ, ūdens un ēdamais! viņš sajūsmināti iesaucās.

Tur bija nedaudz kaltētu garneļu un jūraszāļu, pāris salauzītu

cepumu, bet vislielāko prieku radīja divas izdobta ķirbja pudeles ar tīru, svaigu ūdeni. Dinnijs uzgāja no jūras izskalotu praulu krātuvi. Viņš sāka darboties, lai iekurtu nelielu ugunskuru noderēja krama gabals no Mārtiņa Iingakmeņu maisa un Gonfa dunča asmens.

-    Nabog' radījums. Nez kas' t' šis bij's. Kurmis skumji pašūpoja galvu.

Lagalags ielēja ūdeni gliemežnīcā.

-     Kuģa žurka. Nekādu šaubu. Noteikti bijusi pieķēdēta pie airiem. Redzēju rētas uz ķepām. Man arī tādas ir bijušas.

Mārtiņš atrada lielu, stipru gliemežnīcu, kuras ārpusi klāja melni sodrēji. Viņš sāka tajā smalcināt garneles un jūraszāles.

-   Bet tu teici, ka viņi lika citiem dzīvniekiem vergot pie airiem, tomēr šī te taču ir žurka.

Lagalags ielēja gliemežnīcā ūdeni un novietoja to virs uguns uz diviem akmeņiem.

-    Jā, bet ar tām kuģa žurkām nekad neko nevar zināt. Tie ir mežonīgi un nežēlīgi radījumi. Varbūt šī bija nodarījusi kaut ko tādu, kas nepatika virsniekam. Esmu redzējis, kā šie draudzīgi smejas un kopā dzer, un te pēkšņi par kaut kādiem niekiem saķeras cīņā uz dzīvību un nāvi.

Pāri naksnīgajam ūdensklajam vēlās pelēksārti mākoņu vāli, no jūras puses pūta spēcīgs, brāzmams vējš; sastājušies ap nelielo kapa iedobi, ko Dinnijs bija izracis smiltīs, četrotne ar klusuma brīdi godināja tajā guldīto audeklā ietīto izvārgušo ķermeni. Pēc īsā atvadu brīža viņi nolūkojās, kā kurmis aizber bedri un izrotā kopiņu ar jūras malā atrastiem gliemežvākiem.

-   Neko diž' jau nav, bet nu labāk nekā pie tiem kuģažurk's būs.

Pret tumšajām debesīm tālumā liesmoja Salamandastronas

ugunis.

Gonfs iedziedājās:

Vien jūras ūdens mūžam plūst, Līdz atkal atstāj kāpas. Tu paliec guļam krastmalā Ne bads vairs rūp, ne sāpes. Ik rītu atkal saule sveiks, Pēc ziemas pavasaris steigs, Mēs tālu ceļu pieveikt spēsim Un Ugunskalnu uzmeklēsim.

Lagalags noskurinājās un pagriezās uz būdas pusi.

-   Ai, beidziet. Zupa ar' jau būs gatava.

Mārtiņš palocīdamies atvadījās no viņu nejaušā pajumtes devēja un arī devās iekšā.

-   Tā jau ir, dzīve turpinās, viņš piekrita. Sausa guļvieta, kur pārlaist nakti, uguns siltums, kaut kas ēdams un neliela atpūta ir tieši tas, kas mums visiem šobrīd vajadzīgs. Rīt priekšā ceļš uz ugunskalnu.

Tāltālu uz ziemeļrietumiem no Vītolslēpņa upmalā rosījās kurmji. Nupat bija jāsākas lielajam tuneļrakšanas darbam.

No koka galotnes viņos nolūkojās Krekšķis. Spārnotais spiegs nu strādāja vairs tikai paretam. Par saviem pakalpojumiem viņš bija iekrājis ievērojamus cukurotu kastaņu krājumus. Bet tik un tā viņam likās, ka te pastāvēt sardzē un nopelnīt vēl kādu kastani par ļaunu jau nenāks.

Priekškurmis un Vecais Dinnijs soļoja un mērīja, un čaloja par pieredzējušiem racējiem vien saprotamām lietām.

-   Vaj'dzēs cietu pamat'. Un saknes priekš stiprināšan's ar'.

-    Ho, hrr, labu slīpum' uz leju, lai ūdens tek, kā nāk's.

-   Un akmeņvēlēj's ar', Biliem. Tev tas lab' padod's.

-    Jā, bet skatās, ka neuztrāp' kād' vec' tunel'. Ka neaiztek tas ūden', kur nevaj'g.

Virs viņiem koku galotnēs Dzintarastes komanda gatavoja un meta lejā kokmateriālu slūžu vārtiem.

-   Uzmanās, tur lejā!

-   Pašķieb to galu mazliet uz augšu, Čaksti!

-   Mazais, pamūc malā!

-    Labi, laid lejā!

Lejā Ķīļzemes peles dīrāja, tēsa un lika koka gabalus citu pie cita. Abate Žermēna uzrotīja platās piedurknes un arī ķērās klāt.

-   Kolumbīn, bērniņ! Panāc te, nosēdies uz šā baļķēna, lai tas nekustas, viņa uzsauca. Es iezīmēšu, kur jābūt salaiduma vietai.

-   Piedošan', abates kundz'. Kur lai liek šitos zarus? pajautāja kāds jauns, spēcīgs pelēns.

-   Nes, re, ku' tur! Durstīgā kungs norīkojis savus mazujus pie mizu plēšanas un dēļu apdarināšanas.

-   Ē, Fērdij, man liekas, ka es tomēr labāk gribētu kļūt par namdari nekā karotāju, Robainis izlēmīgi paziņoja. Un tu?

-    A, es būšu karotājnamdaris, Robaini. Pušķīt, beidz vienreiz griezt sprunguļos puķītes un sāc plēst mizas!

-   Ak, palūkojiet! Re, kur Bel's kundz' lielus akmeņus nes. Ir nu gan viena stipriniece, vai ne? Pušķīte iesaucās.

-   Vai vani likt tos akmeņus šeit, Adataini? Fū! Būs jāiet un jāatnes vēl kāds. Es manīju Labuli nākam pa mežu rādās, ka šodien pusdienās būs dižskābaržu drupačkūka un plūškoka pankūkas.

-   Urrā! Mans mīļākais ēdiens! Fērdijs iegavilējās.

-    Neaizmirstiet kārtīgi nomazgāt ķepas upē, pirms ķeraties pie ēšanas! Bella pamācīja.

-    Bet Bell's kundz', visiem darbzvēriem ir noķellēt's ķep's, Robainis iebilda. Redzams, ka esam krietni pastrādājuši.

-   Ā, un kā tad ar mazuļzvēriem, ko? Viņi noķellē ķepas rotaļājoties vien. Noberz tās ar upes smiltīm, jaunais ezēn.

Mežinieki darbojās līdz pat pēcpusdienai, kad tuneļa sākumvietā ieradās Vecais Dinnijs. Tur bija arī trīs galvenie racējkurmji Billems, Straujracis un Zemsķepa. Godbijīgi viņi nostājās sāņus, lai palaistu Priekškurmi, kas cienīgi veda Veco Dinniju. Billems sirmgalvim pasniedza oktobra alus biķeri. Viņš to izdzēra gandrīz tukšu vienā malkā. Atbrīvojis vietu, kur jāsākas rakšanai, Vecais Dinnijs noskaitīja:

Kurmji izrok varen's al's, Kurmju rakums dziļš un tāls.

Priekškurmis atzinīgi māja ar galvu. Vecais Dinnijs bija visai nopietns vārsmotājs. Viņš pacēla savu raupjo ķepu un pamāja trim brašuļiem. Tie tūdaļ apņēmīgi ķērās klāt, atskanot vispārējām gavilēm. Viņiem pa pēdām devās pārējie racēji, paplašinot un nostiprinot priekšgājēju veikumu.

Lielā Ķērpjupes tuneļa rakšana bija sākusies!

Noslēpies augstās gobas zaļajā lapotnē, kāds meža balodis vēroja pavisam savādu ainu mežā uz dienvidiem no Kotlras. Bruņojusies ar loku un bultām, Carmina sarunājās ar koku galotnēm.

-    Es zinu, ka tu tur esi, brāl. Nav jēgas slēpties. Vari būt drošs, Tūkstošacu pavēlniece tevi tik un tā atradīs!

Meža balodis sastindzis turpināja viņu vērot. Nebūtu prātīgi kļūt par vieglu ķērienu kaķei ar loku un bultām, viņš nosprieda, pat ja šī meklē kādu citu.

-   Lien nu laukā, Džindživer! Neslēpies! Aci pret aci tikai es un tu!

Izaicinājums izplēnēja klusumā. Carmina pasmīnēja.

-   Tu domā, ka esi ļoti viltīgs? Ha, ha, ne uz pusi tik viltīgs kā es, tava māsa. Es pazīstu tavus jociņus. Es tevi atradīšu!

Meža kaķe turpināja savu gājienu klusuma pielietajā mežā, brīžiem slēpdamās aiz kāda koka, bieži atgriezdamies vietās, kur jau bijusi, ne mirkli nezaudēdama modrību.

Stulmainis un Žurkulis sēdēja pagrabā. Viņi bija nolēmuši, ka virsnieka amats ir labs iegansts pārbaudīt pārpalikušos pārtikas krājumus. Abi virsnieki stūķēja mutē maizi un malkoja sidru no pustukšas mucas.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Viņi steigšus norija kumosu un noslaucīja ūsas. Stulmainis, dauzīdams kājas, sāka apstaigāt telpu paspārdīja maisus, pārbaudīja mucas un jautāja:

-   Jā? Kas tur ir?

-    Tas esmu es, virsnieka kungs, sermulis Šķielis, atsaucās smalka, spiedzīga balstiņa.

Abi virsnieki atviegloti atslāba.

-   Nāc iekšā, Šķieli. Ko tev vajag? Stulmainis noprasīja.

Sermulis ienāca iekšā un nostājās miera stājā savu pavēlnieku

priekšā.

-   Es sekoju Viņas Augstībai, kā jūs man likāt, virsnieka kungs.

-   Nu, kurp tad viņa devās?

-     Uz dienvidiem, prom Ķērpjziedu mežā. Viņa paņēma līdzi bultas un loku. Es nerādījos viņai acīs, tikai visu novēroju. Viņa gan uzvedās tā jokaini te pietupās, te pieliecās, te atkal aizslēpās aiz kāda koka, un tā joprojām.

-   Kas tad šai lēcies?

-    Nu, viņas brālis, nu, tas Džindživers viņa visu laiku sauca šā vārdu. Un tā bez apstājas. Es nodomāju, ka labāk būs, ja nākšu atpakaļ un ziņošu jums.

Žurkulis notrauca no ķepas maizes drupaču.

-   Labi darīts, Šķieli, viņš uzsāka.

Stulmainis viņu apklusināja.

-   Stāvi klusu. Es šeit esmu galvenais.

Viņš pievērsās nelaimīgajam sermulim.

-    Ak tad tu nodomāji, ka būs labāk, ja nāksi atpakaļ un ziņosi, ja? Un kurš tev teica, ka tev ir atļauts domāt?! Vai tu maz aptver, ka esi atstājis savu pavēlnieci vienu pašu mežā, kur viņai var viegli uzbrukt kāda klaiņojošu mežinieku banda?

-   Bet, virsnieka kungs, jūs man likāt…

-    Klusu! Runā tad, kad tev ko prasa, sermuli. Tagad skriešus prom mežā, un nenāc atpakaļ, kamēr milēdija nav atgriezusies. Tā ir pavēle!

Šķielis samulsis stāvēja un skatījās, līdz neizturēja arī Žurkulis.

-     Vai nedzirdēji, ko virsnieks Stulmainis teica? Skriešus uz mežu! Viens divi, viens divi, viens divi! Pieliec soli, Šķieli!

Sermulis atmuguriski izmetās ārā no pagraba. Stulmainis un Žurkulis, smieklos raustīdamies, novēlās uz pārtikas maisiem.

-    Ho, ho, ho, ho, nu gan īsts biezpauris, ne? Klau, nav slikta šitā virsnieku būšana, Stulmaini.

-   Man arī tā liekas, Stulmainis piekrita. Padresē drusku tos kareivjus, kamēr es te pārbaudu pagraba krājumus.

-   Tiks darīts, virsniek Stulmaiņa kungs! Es došos augšā un sarīkošu visiem ieroču pārbaudi, un ietupināšu kādu pārīti aiz restēm par netīriem šķēpiem. Tu tikmēr darbojies šeit.

-    Hi, hi, hī! Tieši tā, virsniek Žurkuļa kungs. Izdancini viņus labi pamatīgi.

Kad viņa biedrs bija prom, Stulmainis parakņājās zem dažiem maisiem un izcēla akmens trauku, kurā vēl bija padaudz zemeņu ievārījuma. Apgriezis to otrādi virs pavērtās mutes, viņš ar ķepu paplikšķināja pa trauka dibenu, lai dabūtu no tā ārā lipīgo saldumu. Kāda daļa patiesi tika viņam mutē, pārējais pielipa purnam un ūsām, un viņš līksmi iespurdzās.

-   Hi, hī, hmmmmm, mmmmm. Nu, šitais gardumiņš pārāk labs, lai to atstātu armijai!

Šķielis ko kājas nes joza uz mežu; sekodams Carininai pa pēdām, viņš lauzās cauri krūmiem, zem kājām brakšķēja sprunguļi un lūza smalki zariņi.

Carmina pat nenojauta, ka Stulmainis bija norīkojis kādu viņai pa pēdām. Sadzirdējusi sava sekotāja brāzmaino tuvošanos, viņa aizzagās aiz kupla,irbulenes cera un nospriegoja loku ar bultu.

-    Nāc vien šurp, Džindživer, Carmina pie sevis murmināja. Skrien cik jaudas! Tava māsa jau tevi gaida.

Šķielis vienā stiepienā palidoja garām irbulenes ceram. Nežēlīgi nodžinkstēja loka stiegra.

Viņš gulēja ar purnu sūnās, un no viņa skausta rēgojās bultas gals. Carmina pieskrēja pie kritušā sermuļa, taču viņas neprāta aizmiglotās acis redzēja vien to, ko tās vēlējās redzēt.

Viss cauri, brāl. Nu tu mani vairs nemuļķosi!

.

8 NODAĻA

Nūjas abos galos bija piestiprināta izdobta ķirbja pudele ar ūdeni; visa ēdmaņa, ko vien varēja sasaiņot, bija paņemta līdzi. Ceļinieku četrotne sajuta jaunu sparu, nu viņi bija remdējuši izsalkumu un kalns šķita esam daudz tuvāk.

Draugi bija devušies ceļā jau pašā rīta agrumā; viņi steidzās atstāt būdu un aizmirst tās mirušo iemītnieku. Iet bija kļuvis vieglāk, arī laiks turējās jauks. Jau bija vēla pēcpusdiena, kad ceļinieki nosēdās atpūsties pie sekla klinšu ezeriņa. Lagalags šņakstināja cepumu un nenolaida ne acu no krabja, kas bija apmeties klints pakājē.

Šitie radījumi man nepavisam nepatīk. Nekad nevar zināt, vai šis nesadomā skriet tev virsū.

Gonfs iemērca ķepas saules piesildītajā ūdens lāmā.

-   Nu, es nezinu. Man jau nebūtu nekas pretim sarīkot vēl vienu deju vakaru, ja mūsu draugam tur lejā tā labpatiktos.

Draugi nosmējās, atcerēdamies savu neseno tikšanos ar krabi.

Mārtiņš palūkojās uz Salamandastronas pusi.

-   Skat, var redzēt no turienes nākam gaismu. Lai kas to rada, tā tur deg visu laiku. Kā tu domā, vai tā varētu būt ugunsķirzaka, Din?

-   Hrr, nu mans par šitād' radījum' neko nav dzirdēj's. Būs laikam paties' kāds ugunspūķ's. Nez ko mans vectē's uz šito teiktu.

-   Es jau ari ne, bet vienu gan es zinu droši, Lagalags ierunājās un pamāja uz kalna pusi. Tas kalns ir vienīgais, kas šķir kuģažurkas no sauszemes. Žurkas no tā baidās un to neieredz.

Gonfs noslaucīja ķepas.

-   Kāpēc tad tās neapiet kalnam apkārt?

-   Tāpēc, ka tas tur ir, man šķiet, Lagalags paraustīja plecus. Tas tur stāv kā izaicinājums. Tas kuģis, uz kura es reiz vergoju, vairījās no tā kā no mēra. Taču ne «Asinsķīja» kuģotājs kapteinis Plēsējzobs; viņš ir visjaunākā žurka no visām. Plēsējzobs ir daudzkārt cīnījies Salamandastronas apkārtnē. Runā, ka viņš ir nozvērējies nelikties mierā, līdz kļūs par kalna valdnieku.

Mārtiņš piecēlās kājās un izstaipījās.

-   Bet kas tajā kalnā ir? Pret ko viņi cīnās?

Lagalags pagrozīja galvu.

-   Vieni saka vienu, citi atkal citu. Ugunspūķi, bruņoti briesmoņi vai spoki, kas spēj notriekt pretinieku, tam nemaz nepieskaroties, kas to lai zina?

-    Nāksies vien mums pašiem to noskaidrot, Gonfs piebilda, celdams plecos pārtikas nastu. Tiem briesmoņiem nav ne mazāko izredžu, kad pretī stāsies pelēns Zagļuprincis, karotājs un racējmeistars, nemaz nerunājot par vareno cirsli tevi pašu, draudziņ. Labi, taisāmies ceļā!

Diena sliecās uz vakarpusi, virs viņu galvām spoži kvēloja kalna ugunis; Mārtiņš pirmais sajuta, ka viņus kāds vēro.

-    Vai tu kaut ko redzi, Gonf? viņš apjautājās, kad bija par savām aizdomām paziņojis draugiem.

-    Nē, draudziņ, bet es saprotu, par ko tu runā. Es jūtu spalvu uz skausta slejamies stāvus. Un tu, Din?

-    Ho, hrrr, man's ķep's ar liek kaut ko manīt, bet man nav ne jausin's, kas tas varēt' būt.

Lagalags piekrita.

-   Jā, tāda jocīga sajūta, varētu teikt. Vai redzat to savādo kunkuli tur ūdensmalā? Es varētu apzvērēt, ka tas tikko sakustējās.

-   Neskatieties turp, Mārtiņš aizrādīja. Turpiniet iet. Drīzumā izliksimies, ka taisāmies apmesties uz nakti, taču mēs paliksim modri un turēsim ieročus gatavībā. Tad būs viņu kārta.

Ceļinieki atrada klaju vietu nostāk no klintīm. Viņi sakūra nelielu ugunskuru un nogūlās tam blakus; draugi jutās ļoti neaizsargāti.

Mārtiņš piemiegtām acīm vēroja ugunskura liesmiņu, vienā ķepā viņš bija sažmiedzis lingu, otrā turēja zobena rokturi. Pagāja mokpilni brīži, tomēr nekas nenotika. Draugi sāka apsvērt, vai viņu aizdomas nav bijušas bez pamata. Jau satumsa nakts, gaiss bija silts; sausās smiltis neputināja pat niecīgākā vēsmiņa.

Ugunskurs grasījās dzist.

Gribot negribot Mārtiņš kļuva miegains. Viņš cīnījās ar sevi, lai paturētu acis vaļā. Līdz viņa ausīm nonāca Dinnija mierīgā šņākuļošana. Arī Gonfa pusē bija pārāk kluss, lai ticētu, ka viņš ir nomodā.

-    Klau, vai jūs, puiši, neesat aizšmaukuši no tās kuģa žurku bandas? kāda balfes nočukstēja Mārtiņam pie auss.

-    Nē, mēs esam atceļojuši no Ķērpj… Mārtiņš miegaini nomurmināja.

Mārtiņš pielēca kājās un savicināja lingu. Viņu vidū ap ugunskuru bija sagūluši trīs zaķi. Karotājpelēns jutās satriekts un dusmīgs uz sevi.

-   Nāciet cīnīties, zemiskie ložņas! viņš meta izaicinājumu. Zaķis, kurš gulēja vistuvāk, pacēla gaisā ķepu par zīmi, ka viņi

nav bruņoti.

Pārējie biedri apveltīja ceļiniekus ar nevainīgu smaidu.

-   Sveiki, zēni. Mani sauc Nebēdnis.

-   Es ir Draiskulis. Lielais D un R, vai zinies.

-   Ffrings. Dubults F, ar vienu I. Kā sviežas? Mārtiņš izlaida lingu no ķepas.

-   Ē, ļoti labi, paldies. Kā jūs šeit gadījāties?

-   Nu, šā un tā, veco zēn.

-   Līču loču, vai zinies.

-   Jā, sazin nu, kā mēs vispār kaut kur nonākam?

Dinnijs paberzēja degunu un saspringti raudzījās uz zaķiem. Bija grūti izšķirt viņu iedzelteno kažoku, kas saplūda ar smilšu klājumu.

-   Nerātnis ar R, tā viņš teic'? kurmis miegaini pārjautāja.

-   Nē, nē, Nebēdnis, veco zēn.

-   Draiskulis jūsu rīcībā.

-   Ha, ha, tad jau es laikam būšu Ffrings.

Gonfs iejutās lomā. Bija uzreiz redzams, ka savādā trijotne ir draudzīgi noskaņota. Viņš dziļi paklanījās.

-   Pilnīgi droši priecājos jūs redzēt. Mani sauc Gonfs, esmu peļu Zagļuprincis. Šis ir mūsu vadonis Mārtiņš Karotājs. Un te būs Dinnijs jaunākais, labākais racējs pasaulē, kā arī mūsu grupas jaunpienācējs cirslis Lagalags, teicams kuģubūves meistars.

Visi draudzīgi paspieda cits citam ķepu, un ceļinieki aicmāja zaķus sēsties ap ugunskuru. Mārtiņu un viņa draugus uzjautrināja, kā zaķi runāja pa kārtai.

-   A, nu forši, forši. Pastāstiet vēl par sevi.

-   Jā, tā neko. No kuras puses tad jūs, džeki, būsiet?

-   No tālienes, vai ne?

Mārtiņš izstāstīja ceļojuma iemeslu. Atskanot Bellas tēva Boka Cīnītāja vārdam, zaķi tā kā saskatījās. Karotājpelēns turpināja, izstāstot it visu arī par krastmalā atrasto beigto žurku.

-   Nu, tāds, lūk, ir mūsu stāsts, viņš pabeidza. Un kāds tad ir jūsējais? Kā jūs trīs esat gadījušies šeit, nekurienes vidū, pie ugunskalna?

-   Nu, tas nu būtu garš stāsts.

-   Ē, ha, ha, pilnīgi piekrītu, veco zēn.

-   Jā, tā nu gan.

Izdabūt no Nebēdņa, Draiskuļa vai Ffringa tiešu atbildi bija pagrūti, lai neteiktu vairāk. Gonfs mēģināja runāt vienkāršāk.

-    Labi, varat palikt te pie mums, draudziņ', vai doties savās darīšanās. Mums kārtīgi jāizguļas, lai rīt varētu tikt tajā kalnā.

Zaķu trijotne brīdi pamīņājās, tad runas tonis kļuva lietišķāks.

-   Ā, kalnā… Nu, vispār mūs atsūtīja pie jums.

-   Lai nogādātu jūs kalnā, redz'.

-   Vai jūs nebūtu tik laipni un nenāktu mums līdzi?

Lagalags apmierināts sasita ķepas.

-   Ha, ha, nu tagad jūs runājat par lietu.

Zaķi pašapzinīgi pagrozīja garās ausis.

-   Jā, domāju gan, ka runājam.

-   Pa vienam gan ne. Vienmēr visi reizē, kā redz'.

-   Muļķīgi jau ir, vai ne. Ceru, ka neņemsiet ļaunā, ko?

-   Nu, draudziņ, Gonfs ieguldzējās, mēs neņemsim jums ļaunā neko, ja vien jūs varat mūs uzvest tajā kalnā.

-   Hmm, nu, tas nebūs vis gluži augšā, redz'.

-   Nē, drīzāk jau apakšā, zinies.

-   Bet priecājamies, ka nāksiet mums līdzi, zēni.

Dinnijs pakasīja pakausi.

-    Ho, hrr, mēs nāks jūsēj's līdz' gan. Bet kurš ta' jūs atsūtīj' mums pakaļ?

-   To jūs drīz redzēsiet.

-   Es ar' tā teiktu.

-    Pilnīgi droši.

Mārtiņš uzsvieda ugunskuram smiltis un to apdzēsa.

-   Labs ir. Būsiet priekšgalā, Nebēdni, Draiskuli un Ffring.

-   Nē, nu, klau, lieliski! Iesim visi reizē.

-   Neviens nav priekšgalā, visi trīs reizē, ko?

-   Baigi laba doma, veči!

Uzsākuši ceļu uz kalnu, trīs zaķi izvilka savādas gliemežnīcas. Viņi visi reizē tajās iepūta, un atskanēja smalka, trompetei līdzīga skaņa. Tā atbalsojās jūrmalas klusumā. Acumirkli no Salamandastronas pacēlās pamatīgas liesmu mēles un visapkārt kļuva gaišs kā dienā. Iedārdējās pērkondimdoša balss.

-   Laipni lūdzam uguns ķirzaku kalnā!

Izdzirdis baiso balsi, Lagalags nokrita ar purnu smiltīs un ar abām ķepām aizklāja ausis, kamēr zaķi tai nepievērsa tikpat kā nekādu vērību.

-   Ak vai! Laga vīrs paklupa.

-   Laikam pārbijies kā diegs no šitās dimdoņas.

-   Laikam gan. Rausies nu augšā, veco zēn.

Starp smilšu klājumu un klintīm veda šaura taciņa; viņi gāja rindā cits aiz cita. Tās galā bija neliela ala. Nebēdnis parāva aiz noslēptas auklas. Nācās atlēkt sāņus, kad no klinšu velvēm, kas nozuda tumsā, nolaidās izturīgas virvju kāpnes.

-   Tā. Nu, rausies augšā, čalīt.

-   Nē, nē, tikai pēc tevis, veco zēn.

-   Nē, tiešām, es uzstāju.

Mārtiņš palēcās un satvēra kāpņu spraisli.

-   Es kāpšu pa priekšu, nebūs jums trim jāstrīdas.

-   Smalka doma!

-   Prātīgs puisis, ko?

-   Tā neko, tiešām prātīgs.

Kāpņu augšgalā skatienam pavērās plata eja, kas aizvijās augšup tieši akmens klintī. Kāpnes tika satītas uz vinčas, draugi devās augšup pa stāvo nogāzi, kuru apgaismoja sienās iestiprinātas lāpas. Kaut kur no augšas nāca nemitīga rēkoņa.

-   Kas tur tā rēkā, zaķ' kung'? Dinnijs gribēja zināt.

-   Varētu būt vecās labās uguns ķirzakas.

-   Vai tikpat labi varētu arī nebūt.

-   Gan drīz uzzināsi, veco zēn.

Pieci klintī iecirstu kāpņu posmi, vēl viena ala un vēl viens stāvs gaitenis, un viņi bija nonākuši galamērķī.

Pašā Salamandastronas viducī!

No ziemeļu puses pa putekļiem klāto ceļu soļoja lapsa, vārdā Lāsts, ar savu nežēlīgo laupītāju bandu.

Kopā tur bija apmēram seši desmiti, lielākoties lapsas, bet arī dažas žurkas un zebiekstes visai raiba kompānija, visādi klaidoņi, salašņas, vairākums no tiem zagļi. Lai arī no skata noskranduši, visi bija bruņoti un spēcīgi vīri. Arī pārtikas krājumu viņiem bija gana zivis, putni un dārzeņi piedevām. Ar izveicību, viltu un nežēlību viņi bija šķērsojuši neskaitāmas ziemeļu zemes siltāku vietu un vieglākas dzīves meklējumos.

Lāstam bija apnikusi mūžīgā klejotājdzīve. Viņš lūkojās pēc kādas labi pārtikušas vietiņas, ko varētu pārņemt savā varā bez lielas pretošanās.

Un tad viņš uzgāja Kotīru. Pamatīgas drupas, kas reiz piedzīvojušas arī labākus laikus, izskatījās daudzsološi. No vienas puses to sargāja mežs, priekšā pletās līdzenumi, gandrīz pie paša ceļa, pa kuru bieži devās ceļotāji, īsts sapņa piepildījums.

Pavēlējis saviem vīriem apmesties grāvī ceļam otrā pusē, Lāsts pats devās izlūkot Kotīras apkārtni. Jo vairāk viņš redzēja, jo vairāk viņam tā patika. Kad viņi būs te apmetušies, ziemeļu ledainās ziemas būs pagātne.

Apņēmīgi soļodams gar mežmalu Kotīras dienvidu pusē, viņš burtiski uzskrēja Carminai, kas atgriezās no meža.

Vērotājam no malas būtu grūti pateikt, kurš bija vairāk pārsteigts lapsa vai meža kaķe. Carmina veikli uzvilka loku, Lāsts satvēra līko zobenu pie sāniem. Mirkli viņi stāvēja sastinguši, apsvērdami, ko darīt. Visbeidzot Lāsts ar ķepu pamāja uz cietokšņa pusi.

-   Kam pieder šitā vieta?

-   Man. Kas tu tāds? Carmina augstprātīgi noprasīja.

-   Mani sauc Lāsts. Esmu cīnītājs, bet, ja to, ko es gribu, var dabūt vieglākā ceļā, esmu tam vienmēr gatavs.

-    Hmm, cīnītājs, tu saki. Mans vārds ir Carmina, Tūkstošacu pavēlniece. Šis ir mans cietoksnis, Kotīra.

-    Tūkstoš acu? Lāsts domīgi noteica. Nu, ar tādu vārdu ir bijis zināms tikai viens, vecais Verdauga Zaļacis. Arī meža kaķis.

-   Zinu, tas bija mans tēvs.

-    Bija?

-   Verdauga ir miris. Es esmu te vienīgā valdniece. Ja gribi, vari nākt kalpot pie manis. Kotīrai trūkst cīnītāju. Vai tev līdzi ir vēl kāds?

-   Sešdesmit vīru. Mācīti kareivji lapsas, žurkas un zebiekstes.

-   Es neuzticos lapsām. Kādēļ gan lai es uzticētos tev?

-    Ha, kurš mūslaikos vispār vairs kādam uzticas? Lāsts pavīpsnāja. Nevarētu teikt, ka man meža kaķi ļoti patiktu. Esmu cīnījies ar tavu tēvu plecu pie pleca un arī pret viņu.

-    Bez šaubām, bet tā jau ir pagātne. Tu saki, ka tavā rīcībā ir pieci duči kaujinieku. Kādi ir tavi noteikumi, ja tu nolemtu kalpot Kotīrai?

-   Un ko tu vari piedāvāt?

-   Es varu ne tikai piedāvāt. Es varu tev apsolīt, Lāst, Carmina atbildēja lapsai. Ir daži tādi radījumi ūdri, vāveres, peles, eži, vārdu sakot, mežinieki. Reiz viņi kalpoja manai ģimenei, tagad viņi nolēmuši dzīvot Ķērpjziedu mežā un man pretoties. Tiklīdz būsim viņus izsvēpējuši no slēptuves un saņēmuši gūstā, tava vieta būs man blakus. Mēs kopīgi pārvaldīsim Ķērpjziedu zemi.

Lāsts palaida vaļā zobena rokturi.

-   Sarunāts! Turēšu tevi pie vārda.

-    Un es turēšu tevi pie tavējā, atbildēja Carmina un paspieda pretī pastiepto ķepu.

Viņu blēdīgās acis sastapās tēlotā smaidā.

Carmina secināja, ka vismaz par saviem vīriem Lāsts nebija melojis netīri un noplīsuši, bet lieliski cīnītāji.

Kopā viņi ienāca Kotīrā.

Lāstam Kotīra šķita kā tieši viņam radīta.

Formās tērptie Kotīras kareivji šķībi skatījās uz noskrandušo, bet labi baroto algotņu pulku.

Lāsta cīnītāji nicīgi noraudzījās uz izkāmējušajiem kareivjiem neērtajos ietērpos.

Carmina un Lāsts noturēja apspriedi valdnieces istabā. Viņa ar cieņu klausījās lapsas priekšlikumos nodevībai vēl būs laiks -, bet šobrīd viņa lapsai pilnībā uzticējās kā pieredzējušam cīņu vadonim.

Lāsta plāns bija vienkāršs.

-   Nepiekāpies viņiem ne par matu; parādi, ka nekādu joku nebūs. Aizmirsti par viltībām un spiegiem tas tikai paildzina karu dod pamatīgu triecienu bez kādas žēlastības. Mums ir mācītu kareivju pārspēks. Sāc jau rit no rīta, norīko strēlnieku ķēdi un pārbaudi mežu, nogalini ikvienu, kas pretojas, bet pārējos saņem gūstā. Tas ir vienīgais ceļš uz uzvaru, tici man.

-   Drosmīgi vārdi, Lāst, Carmina atzina. Bet vai esi mēģinājis cīnīties pret vāveru loka strēlniekiem? Tie pazūd koku galotnēs, ka ne acu nepamirkšķināsi.

-     Nu, tad nosvilini tos kokus vai nocērt. Esmu to visu jau redzējis. Ja sīkie zvēreļi salien alās, nosprosto tās, aizber ciet visas spraugas. Citu valodu viņi nesaprot. Tici man, tas vienmēr darbojas. Es zinu, esmu mēģinājis.

Carmina pamāja uz loga pusi, aiz kura pletās milzīgais Ķērpjziedu mežs.

-   Vai tu varētu to dabūt gatavu arī tur?

-   Ja cīnīsimies kopā, tas būs vienkārši.

-   Tad sāksim rīt no rīta, viņa izlēmīgi paziņoja.

-   Jau mazā gaismiņā!

Kolumbīne trenējās šaušanā ar mazāko no vāveru lokiem. Lēdija Dzintaraste bija uzstādījusi mērķi, kamēr pārējā vāveru komanda apsargāja tuneļa racējus.

-    Novelc stiegru, lēdija Dzintaraste mācīja. Ar vienu aci skaties līdztekus bultas galam. Redzi mērķi? Labi. Tagad izelpo un tajā pašā brīdī palaid bultu… Lielisks šāviens, Kolumbīne!

Bulta šūpojās gandrīz mērķa vidū.

-   Ha, ha, man ik reizi izdodas arvien labāk, lēdija Dzintaraste.

-    Protams. Tā tik turpini, un tu drīz būsi tikpat veikla kā es.

Pieklumpačoja Priekškurmis un Vecais Dinnijs. Kurmju vadonis uzrunāja Dzintarasti.

-   Kundz', mēs ar Dinnij' aizbēr' to cauro ozolstumbr', kur jūs izlīd' no Kotīr's, viņš ziņoja.

Dinnijs izvilka bultu no mērķa un pasniedza to Kolumbīnei.

-   Tā tas bij gan, viņš piekrita. Mēs negrib', ka tas plūd's tur tiek laukā. Mums jau jānopludin' tas kaķes mitekl's, ne jau mežs.

Dzintaraste nopūtās.

-    Gara gan tā eja jārok. Cerēsim, ka paspēsim to izrakt, pirms ķaķe ar savu armiju nav sagādājusi mums vēl kādu pārsteigumu.

No upes izlēca Kapteinis un nopurināja ūdeni.

-   Neraizējies, Dzintaraste. Ūdru komanda jau ir paveikusi savu tiesu. Mēs no ūdens apakšas izrakāmies tieši pie slūžu vārtiem, ko tavējie iegremdēja upē tur, kur kurmji sāka rakt. Ehm, kaut mēs mācētu rakt tā, kā Billems, Straujracis un Zemsķepa. Goda vārds, tev vajadzēja redzēt, kā tie puiši šķeļ zemi.

Priekškurmis un Vecais Dinnijs apmierināti smaidīja, bet Dzintaraste paplikšķināja ar ķepu pa mērķi.

-    Kaut nu mēs ar pārējām vāverēm varētu ko vairāk palīdzēt. Jā, es saprotu, ka mēs dežūrējam un uzraugām, bet vairāk arī neko īsti nedarām. Viņa atkal nopūtās.

-    Nu, tad varbūt ļauj man ar ūdriem kādu brīdi veikt apsardzes pienākumus? Kapteinis ierosināja. Mēs noteikti tiksim ar to galā pēc šitās zemūdens rakšanas. Lūk, Billems domā, ka drīz viņiem ceļā būs lieli akmeņi. Varbūt jūs varat sadabūt kaut ko, lai viņi varētu tos akmeņus pavelt malā?

Dzintarastei priekšlikums ļoti patika.

-   Labs ir. Es norīkošu Čaksti un Ozolpangu. Viņi sameklēs koka sviras. Paldies, Kaptein!

Krekšķis, tīri lai izvingrinātos, bija nolidojis garu ceļu, bet drīz vien viņš no tik sparīgas darbošanās bija noguris. Tupēdams uz zara netālu no guļošā Argulora, viņš noklausījās, ko tas pa miegam runā.

-    Hmm, meža cauna, viena maza, jauka meža cauna, un viss. Varbūt garšo arī pēc meža, hmmmmmmm?

9 NODAĻA

LAI ari Gonfs juta bijību, viņš nevarēja nociesties, nepasmaidījis pie sevis. Pēc tam kad bija vērojis Salamandastronu no tālienes, skatījis uguns stabu, kas šāvās no kalna V virsotnes, un atcerējies, ka kalna vārds nozīmē «uguns ķirzakas kalns», peļuzaglēns acumirklī saprata, ka šo viltību izdomājis kāds, kas ir tikpat gudrs un apķērīgs kā viņš pats. Tur nebija nekādu pūķu ar uguns mēlēm, taču tur bija kaut kas tikpat iespaidīgs.

Tā pat nebija gluži ala, viņš secināja. Tā bija milzīga alu zāle. Tās vidū slējās milzīga kurtuvei līdzīga ēze. Virs tās augstu griestos iestiepās un pazuda skatienam varens

akmens stabs. Zaķu ielenkumā stāvēja visu āpšu āpsis. Viņa spalva no purna līdz pat astes galam bija pilnīgi sirma, pāri pierei stiepās divas dzeltenbaltas svītras. Āpsim bija spēcīgs augums, pamatīgas krūtis, no augšas uz atnācējiem raudzījās niknu acu pāris. Spēcīgi uzspiedis uz vareno plēšu roktura, viņš ar veiklu ķepu kustību pasvieda sarkani nokaitētu šķēpa galu. Tas čūkstēdams nogrima ūdens traukā.

Āpsim sperot smagus soļus uz viņu pusi, Mārtiņš gluži vai sajuta, kā dreb akmens grīda. Milzīgais āpsis slējās virs viņiem un pastiepa raupju ķetnu, kas atgādināja klinšu bluķi.

-      Laipni lūdzu Salamandastronā, draugi. Es esmu Boks Cīnītājs, varenā balss dārdēja un atbalsojās alas velvēs.

Mārtiņš sajutās tik sīks, kad viņa ķepiņa pazuda Boka lielajā ķetnā. Nu viņam bija pilnīgi skaidrs, ko Bella bija domājusi. Viņa priekšā nudien bija kāds, kas varētu glābt Ķērpjziedu zemi izskatījās, ka sudrabsirmais āpsis varētu ar savām ķetnām Kotīru saplosīt gabalu gabalos.

-    Es esmu Mārtiņš Karotājs. Šis ir Dinnijs jaunākais, un tie tur divi ir Gonfs un Lagalags. Mēs nākam no Ķērpjziedu zemes, lai nestu vēsti no jūsu meitas, Brokholas Bellas.

Boks atraisīja priekšautu un nosvieda to malā.

-    To es jau zinu. Nāciet, iesim uz manu alu, tur būs daudz ērtāk. Mani zaķi jums atnesīs ēdienu un dzērienu, un jūs varēsiet tur sakopties.

Sekodams Bokam, Gonfs pačukstēja Mārtiņam:

-   Kā gan viņš zina, ko? Vai viņš ir burvis?

-   Kušš, Mārtiņš apklusināja draugu. Esi pieklājīgs. Gan drīz uzzināsim.

Boka ala bija patiesi ērta. Tur bija mīkstām sūnām noaugušas klinšu radzes, uz kurām varēja sēdēt vai gulēt, sienas un griestus klāja dažādi augi. Telpā atradās raupjš akmens galds, vienā stūrī manīja ūdens baseinu, no tā virsmas cēlās garaiņi.

-   Ūdeni silda mana kurtuve, Boks paskaidroja, pamanījis pārsteigtos skatienus. Vēlāk varēsiet tur nomazgāties. Jūs manīsiet, ka te visu laiku ir silti, arī tas kurtuves dēļ. Bet, lūdzu, sēdieties. Lūk, ari ēdiens.

Zaķi atnesa svaigu maizi, salātus, ceptu zivi, piparmētru tēju un medū cukurotu iepriekšējā rudens augļu bļodu. Pēc pieticīgā jūrmalas uztura četrotne bija gatavi apēst vairāk nekā vesela armija.

Boks vēroja savus viesus, un viņa pamatīgajā purnā rotājās arvien platāks smaids.

Gonfs viņam draudzīgi piemiedza ar aci.

-   Tātad liesmas no ēzes paceļas augšup pa šo akmens skursteni un šaujas gaisā virs Salamandastronas, vai ne?

Boks piemiedza Gonfam ar aci.

-   Tu esi viens apķērīgs zellis, zaglēn Gonf.

-    Zagļu princis, draudziņ, Gonfs izlaboja.

-    Bet kā jūs zinājāt, ka viņš ir zaglēns? Mārtiņš pārtrauca.

Boks saņēma zodu varenajās ķepās tā, ka viņa acis sastapās ar

Mārtiņa acīm.

-   Es zinu daudz ko, pelēn. Vēlāk es tev parādīšu, kā. Klau, vai šis Dinnijs jaunākais būtu mana bērnības drauga kurmja Dinnija mazdēls?

-    Hrr, Bokkung' ser, tas ir es. Jūs būtu pazīstam' ar man' vectēv'?

-   Nu, protams, pazīstu. Vai tas vecais rakaris vēl turas?

-    Ho, hrr, viņš ir veselāks par rutku un vecāks par divi duč' ež', Dinnijs atsmēja.

-   Tas labi. Priecājos to dzirdēt. Un kā tev, Lagalag?

-   Boka kungs, es esmu kuģumeistars, kādreizējais Ziemeļrietumu ciršļu cilts vadonis.

-   Kā tā, kāpēc tad kādreizējais?

-    Jo esmu vienīgais brīvībā palikušais manas cilts pārstāvis, Lagalags paskaidroja. Mūs saņēma gūstā kuģa žurkas. Es vienīgais izbēgu no verdzības.

Boka acis iegailējās aiz niknuma, un varēja dzirdēt, kā nokrakšķ dūrēs sažmiegtās ķetnas.

-   Kuģa žurkas! Tie netīrie, nodevīgie slepkavnieki!

Mārtiņš bija pārsteigts, cik mežonīgs naids skanēja Boka balsī, viņš turpināja klausīties.

-    Viņi ne tikai dedzina un izlaupa mierīgo radījumu mitekļus, viņi klūp virsū arī paši savējiem. Gremdē cits cita kuģus, nogalē savus biedrus, lai tikai iegūtu lielāku laupījuma daļu.

-   Lagalags man stāstīja par kādu žurku, vārdā Plēsējzobs, kas burā uz «Asinsķīļa», Mārtiņš viņu pārtrauca. Vai jūs tādu pazīstat?

Boks pamāja uz jūras pusi.

-   Ak, tas. Viņš ir tur, jūrā. Mani spiegi seko viņam jau visu pavasari viņš burā šurp no ziemeļiem un gaida uzbrukumam izdevīgu brīdi. Plēsējzobs ir visļaunākā no visām kuģa žurkām. Viņš ir sakāvis un nogremdējis visus pārējos, kas kuģo šajos ūdeņos, un piespiedis šo kuģu komandu vergot savā labā. Viņš ir arī visgudrākais un visviltīgākais no viņiem visiem.

-    Kāpēc visgudrākais un visviltīgākais? Gonfs gribēja zināt, manīdams Boka bažīgo izteiksmi.

-    Viņš nebīstas Salamandastronas, ne arī tic teiksmām, kas apvij šo vietu. Plēsējzobs ir bezbailīgs. Viņš pats ir bijis šeit un zina, ka kalna iekšienē esmu tikai es un pāris zaķu, viss pārējais ir tikai nostāsti. Citus mēs varam aizbaidīt, bet ne Plēsējzobu. Rakstos teikts, ka drīz viņš uzsāks īstu karu pret Salamandastronu.

Tā bija jau otrā reize, kad Boks piemin to, kam tikai vēl jānotiek.

-   Rakstos teikts? Mārtiņš kļuva ziņkārīgs.

Āpsis izslējās visā augumā un ar ķepu norādīja uz Mārtiņu.

-   Kas tas par salauztu ieroci, ko tu nēsā kaklā kā tādu medāli? viņš noprasīja.

Karotājpelēns noņēma to no kakla un pasniedza Bokam, kurš rūpīgi to apskatīja, kamēr Mārtiņš stāstīja.

-   Tas reiz bija mana tēva zobens viņš bija karotājs. Es izstāstīšu, kāpēc tas ir salūzis, jo jūsu meita Bella man lūdza pastāstīt jums visu, kas notiek Ķērpjziedu zemē.

Kamēr viņi ēda un atpūtās, Mārtiņš izstāstīja Bokam par to, kā viņš bija nonācis Kotīrā, par mežinieku sūro likteni un Bellas lūgumu atgriezties dzimtenē un atbrīvot to. Visa stāsta laikā Boks neteica ne vārda. Viņš soļoja pa istabu, grozīja ķepās salauztā zobena rokturi un pētīja to, it kā uz tā būtu kāds vēstījums tieši viņam.

Mārtiņš bija pabeidzis savu garo atstāstu.

-   Nu, jūs redzat? Ķērpjziedu zemei ir vajadzīgs tās dēls Boks, viņš beidza stāstāmo. Jums noteikti jānāk mums līdzi.

Iestājās klusums. Kad sirmais āpsis atkal ierunājās, viņš uz Mārtiņa lūgumu neko neatbildēja.

-   Šis ir ļoti sena zobena rokturis, ļoti labs. Es varu no tā uztaisīt jaunu ieroci. Būs vajadzīgs tāds asmens, ko nekas nespēj salauzt.

Mārtiņš saprata, ka Boks neatbildēs, ja negribēs; varbūt citā brīdī viņš būs vairāk noskaņots par to runāt.

-   Pateicos, Bok. Es patiesi priecātos, ja varētu atjaunot sava tēva veco zobenu. Kopš to salauza, ar pusi zobena es jūtos tikai pa pusei karotājs.

Boks pašūpoja galvu.

-   Te nu tu kļūdies, Mārtiņ. Tu esi īstens karotājs visā pilnībā. Es redzu tavas sirds degsmi. Bet, kad es no jauna izkalšu tavu zobenu, tev vienmēr jāatceras, ka būtība ir nevis ierocī, bet gan tā nesējā. Zobens ir taisnības ierocis tikai taisnprātīga karotāja ķepās. Bet nu pietiks. Tu un tavi draugi esat noguruši. Parunāsim rit, un es tev daudz ko parādīšu. Varat gulēt šeit. Es palūgšu zaķiem atnest dvieļus, ja nu jūs vēlētos noskalot ceļa putekļus.

Boks atvadījās.

Karstā vanna bija patiesi lieliska. Parādījās Nebēdnis, Draiskulis un Ffrings ar milzīgiem mīkstiem dvieļiem.

-   Katram pa vienam, puiši. Un nekādas šļakstīšanās!

-   Aiz ausīm arī nomazgā, veco zēn!

-   Ar lab' nakt'. Līdz ritiņam!

Sausumā, siltumā un pilniem vēderiem draugi atgūlās uz sūnām klātajām lāvām.

-    Ho, hrr, Dinnijs nožāvājās, ta' nu beidzot mēs ir notikuš' pie to Sammandastor'.

Lagalags lūkojās augstajos griestos.

-   Patiesi brīnišķīga vieta. Savādnieks tas Boks, vai ne, Mārtiņ?

-    Ai, gan jau viņš izstāstīs, kas viņam padomā, kad pienāks laiks. Mārtiņš atmeta ar ķepu. Labāk liksimies uz auss. Man ir tāda nojausma, ka rītdien būs liela diena.

Gonfs nevarēja nociesties, nenodeklamējis savu jaunāko rimi.

Ak, beidzot piepildījies tas, Ko dziļi sirdī cerējām, Šai grūtā ceļā dodoties, Mēs Ugunskalnu atradām. Tas tumšus noslēpumus glabā, Ko Boks vien Cīnītājs spēj jaust…

Te Gonfs uzrausās pussēdus un neziņā pakasīja aiz auss.

-   Klau, draugi, kas rīmētos ar «jaust»?

Trīs slapju dvieļu belziens nogāza viņu atpakaļ slīpi.

-    Man Iiek's tev derēt' likties snaust!

10 NODAĻA

Rīta agrumā mežinieki tika pārsteigti negaidot. Apvienotā armija ar Lāstu un Carminu ■» .vadībā devās triecienā. Laimīgā kārtā mazuļi vēl snauda savās migās Brokholā un Ķīļze11 peles gatavoja brokastis. Vienīgie, kas bija ķērušies pie rakšanas, bija kurmji, ūdri un dažas vāveres.

Lāsta algotņi metās uz priekšu, bliezdami pa labi un pa kreisi, viņiem nopakaļus brāzās Carminas vīri ar šķēpiem. Zemsķepa, Billems un Straujracis bija dziļi pazemē. Pārējie atradās Kotīras vīriem tieši pa ķērienam.

Izcēlās pamatīga jezga!

Kapteinim sānos trāpīja bulta. Lēdijai Dzintarastei kāda lapsa nošņāpa ausi. Mežā skanēja zvēm auri un cīņas troksnis. Atlika tikai viens zibenīgi atkāpties.

-  Visi ātri prom! Kapteinis norēcās. Nepievērsdams uzmanību ievainojumam, ūdru vadonis pats palika stāvam un līdz ar pāris biedriem lingoja akmeņus.

Dzintaraste ar savu vāveru komandu nozuda koku galotnēs, zemē palika tikai divi kritušie. Kapteinis ar ūdriem parūpējās, lai atlikušie kurmji droši tiktu pāri upei, un tad paši nozuda ūdenī.

Meža klusumā atskanēja Carminas uzvaras rēcieni.

Lāsts atspiedās uz sava līkā zobena un smagi elsoja.

-   Redzi, es taču teicu, ka viņi nespēs ar mums mēroties spēkiem. Phe! Bet pretoties gan viņi prot visai sīvi, pat ja pārspēks ir mūsu pusē.

Lepnā gaitā piesoļoja Stulmainis un cienīgi ziņoja:

-    Notriektas divas vāveres, trīs ūdri un viens kurmis, milēdij.

Viņš jau pagriezās, lai ietu, kad Lāsts paraustīja viņu aiz apmetņa malas.

-   Cik mums kritušo? viņš asi noprasīja.

-     Trīs seski, viens sermulis, viena zebiekste, četras žurkas un viena lapsa.

Lāsts pārsteigts nogrozīja galvu.

-   Jā, labi gan, ka mūsu pusē bija pārspēks. Gūstekņu nav?

-   Nē, ser, neviena paša.

-   Hmm, žēl.

Piekliboja Žurkulis, braucīdams sāpošo ķepu.

-    Mēs upmalā atradām trīs lielas alas, viņš teica.

Abi vadoņi devās turp. Lāsts pieliecās un apostīja zemi pie alām, tikām Carmina stāVēja un skatījās.

-    Kā tev šķiet kas viņiem bija padomā? Carmina prātoja.

Lāsts vienā no alām iespļāva.

-   Nu, es par to zinu tikpat daudz, cik tu. Mums nebija laika gāzt kokus vai dedzināt krūmus. Bet varbūt tajās alās vēl kāds ir.

-   Tad mēs varam tās aizbērt. Carmina ļauni nosmīnēja. Stulmaini, sadabū pāris lielu akmeņu, re, kur mētājas kaut kādi dēļu gali, lieciet lietā šķēpus, aizberiet tās alas kārtīgi un krietni piestampājiet pa virsu zemi. Viņiem tur nāksies palikt, kamēr beigsies gaiss, ko elpot.

Lāsts noslaucīja šķēpu un aizbāza to aiz jostas.

-    Nu, tas arī viss. Maniem vīriem te vairs nav ko darīt. Mēs dosimies atpakaļ uz Kotīru un pamēģināsim agro uzbrukumu atkārtot rīt.

Carmina tūdaļ pat bija lapsai blakus. Viņa jau nu nepaliks mežā ar saviem kareivjiem, kamēr Lāsts ar savējiem ieņem Kotīru!

-    Pareizi, Lāst! Lai Stulmainis ar pāris vīriem paliek un dara, kas darāms. Mēs pārējie arī atgriežamies Kotīrā.

Brīdī, kad viņi devās prom spožās rīta saules pielietajā Ķērpjziedu mežā, kāda no Lāsta lapsām uzkāpa uz Žurkuļa apmetņa malas.

-   Jā, izskatās, ka jūsu vadoņmincītei bail, ka tik mēs neaizcērt' cietokšņa vārtus šai degungalā. Lapsa noķiķināja.

Žurkulis parāva apmetni un pavīpsnāja:

-   Ja? Labāk pamēģini nosaukt viņu par mincīti, Carminai pašai dzirdot, varoni!

Bella uzzināja par uzbrukumu, kad Meprepas vadītāji atkal sapulcēja savus biedrus Brokholā. Abate Žermēna un Kolumbīne parūpējās par pārsējiem un zālēm, Ķīļzemes peles aprūpēja ievainotos. Kapteinis nebija piedabūjams palikt uz vietas, Labule Durstīgā dzinās viņam pakaļ, mēģinādama uz savainotās vietas uztriept ziedi un uzlikt apsēju.

Ūdra acīs aiz niknuma riesās asaras.

-    Seši kritušie, pie joda! No kurienes viņi uzradās? Un kas tā par lapsu ar nežēlīgo plukatu baru? Carmina viena pati to nekad nebūtu dabūjusi gatavu.

Lēdija Dzintaraste piekārtoja galvas apsēju, lai tas nelien acīs.

-     Dzirdēju kāds nosauca to ļauno lapsu par Lāstu, viņa teica. Sameklējiet Krekšķi. Lai viņš dodas uz Kotīru. Viņam būs ļoti jāuzmanās, bet mums jāuzzina par to otro armiju, ko vien varam.

Priekškurmis ar ķepu uzsita pa galdu.

-    Mums jādar' kaut kas priekš Zemsķep', Straujrac' un Biliem'. Šie iesprostoj' viņ's iekš rakum'. Par viņ' nodarījum' var stāstīt un stāstīt.

-    Jā, Bella piekrita, glābt kurmjus šobrīd ir vissvarīgākais. Un pēc tam noteikti jāpārliecinās, ka Brokholas apkārtne ir labi nomaskēta. Ja viņi nezinās, kur mēs esam, viņi nevarēs mums uzbrukt. Bez tam ir jāatrod vēl kāda slēptuve, kaut kur dziļāk mežā uz austrumiem. Ja nu Brokholu tomēr uziet, mums ļoti vajadzēs citu vietu, kur glābties.

Sūtņi devās meklēt Krekšķi, pārējie mežinieki rūpējās par pēdu slēpšanu Brokholas apkārtnē, bet Žermēna un citas Ķlļzemes peles centīgi turpināja aprūpēt ievainotos.

Atmiņas par piedzīvoto slaktiņu tik viegli vis nenorima.

Lēdija Dzintaraste nebija no tiem, kas aizmirst.

Arī Kapteinis ne.

Pirms pusdienlaika Krekšķis jau bija atpakaļ pie Meprepas biedriem, bet ziņas nebija iepriecinošas.

-    E, khremmm. Ļoti nopietni, ļoti nopietni. Izskatās, ka tā lapsa, vārdā Lāsts, ir īsts lietpratējs, algotnis ar apmēram sešdesmit vīru armiju. Khhhremmm. 'ttvainošan'. Acīmredzot viņi plāno vēl vienu pēkšņu uzbrukumu. Rit agrā gaismiņā strēlnieku ķēde dosies

Ķērpjziedu mežā, cik tālu vien spēs, un nogalēs vai saņems gūstā ikvienu, kas gadīsies viņiem ceļā. Kolumbīne pacēla ķepu.

-    Tādā gadījumā mēs nedrīkstam gadīties viņiem ceļā. Visiem jāpaliek šeit, neviens nedrīkst rādīties ārā, ja nu viņi uzietu Brokholu.

Bella atzinīgi pamāja.

-   Es atbalstu. Laba doma, Kolumbīn. Vai visi piekrīt? Atskanēja piekrītoša murdoņa. Neviens nepamanīja Dzintar-

asti un Kapteini pārmijam skatienus.

Agrā pēcpusdienā Bella atstāja Brokholu abates un Kolumbīnes pārziņā. Āpsiene viena pati devās meža biezoknī austrumu virzienā, otra slēpņa meklējumos.

.

11 NODAĻA

Mārtins pamodās možs un labi izgulējies. Viņš atvēra acis un ieraudzīja Boku, kas uzraudzīja, kā tiek klāts brīnišķīgs brokastu galds. Zaķi tā malas rotāja ar ziedu ..„„vii.. Ēdamlietas, ko viņi atnesa, bija audzētas nelielos dārziņos, kas bija ierīkoti nogāzēs kalna otrā pusē. Boka bārdā bija iepīti rožu pumpuriņi un puķuzirnīši, viņa galvu rotāja efeju vainags. Milzu āpsis atgādināja kādu labo garu, kas nonācis lejā no kalniem ar zaļu scepteri ķepā.

Norādījis uz šaujamlūku augstu pie griestiem, pa kuru lejup krita zeltaini saules stari, āpsis nodārdināja:

-   Laipni lūdzam Salamandastronā šīs vasaras pirmajā dienā!

Jaunā Dinnija sirds vai palēcās aiz prieka, kad viņš skatīja Boku

un izdzirdēja pieminam viņa mīļāko gadalaiku.

-   Urrāhrrhrrr! Kā man patīkas vasar'slaiks, sēr Bok!

Kopīgās pasakainās maltītes laikā draugus iepazīstināja ar pārējiem zaķiem, kas mitinājās kalnā. Tur bija ne tikai Nebēdnis, Draiskulis un Ffrings, bet arī Ziedīte, Saldmīte un Pūpolīte, trīs skaistulītes, kas Nebēdnim un viņa kompānijai spēja atņem runasspējas, tikai paplivinot vien savu lielo acu skropstas. Un tad vēl četri zaķi plecīgais Zeltsirdis, viņa sieva Lupina un viņu abi mazuļi Spožums un Vēsma.

-    Šie zaķi ir manas acis un ausis, Boks paskaidroja. Ar viņu palīdzību es varu aizsniegt visu, ko vēlos, un zinu, kas notiek jūdzēm tālu. Viņi ir arī īsti cīkstoņi. Jā, jā, pilnīgi visi. Neļaujieties viņu muļķīgo runu un daiļo acu mānam. Gan vēlāk redzēsiet. Bet tagad viņi taviem draugiem izrādīs šo kalnu, kur mēs mītam. Mārtiņ, nāc man līdzi. Es vēlos runāt ar tevi vienatnē.

Karotājpelēns sekoja sirmajam āpsim cauri alu alām, kāpņu posmiem un gariem gaiteņiem, kas veda augšup. Tā abi nonāca alā pašā kalna virsotnē. Arī te varēja just siltumu no kurtuves. Mārtiņš palūkojās ārā pa garu, šauru logu lejā bija redzama jūras mala un ūdens klajš, kas vizuļoja un ņirbuļoja nupat sākušās vasaras spožajā saulē.

-   No šejienes tu dzirdēji skanam manu balsi, kad jūs vakarnakt bijāt tur lejā, Boks nočukstēja. Man tagad jārunā čukstus, citādi atbalsis tevi apdullinātu.

Mārtiņš mēmi pamāja, bīdamies pats ierunāties par skaļu.

Boks pasmaidīja un viegli papliķēja karotājpelēna plecu.

-   Tu esi pārāk gudrs saviem gadiem. Bet nebrīnies par to, ko tagad tev parādīšu. Tas domāts tikai mūsu divu karotāju acīm, Mārtiņ.

Āpsis devās uz alas kreiso malu, kur uz sienas starp durvīm un logu bija redzama gara, dziļa plaisa, kādas jau dažkārt klintīs mēdz būt. Ievietojis varenās ķetnas klinšu spraugā, viņš tās sasprindzināja no visa spēka.

Mārtiņš stāvēja un apbrīnā vēroja Boka Cīnītāja biedējošo spēku. Varenie muskuļi izspiedās uz āru, āpsis klusītēm stenēja un ņurdēja. Aiz piepūles uz viņa lūpām parādījās putas, pakaļkājas stingri balstījās pret zemi, bet ar ķepām viņš turpināja spiest klinšu sienu. Ar nelielu troksni siena sāka virzīties ārup.

Mārtiņš, sažmiedzis ķepas un sakodis zobus, platām acīm skatījās āpša pūliņos. Boks atspieda plecus pret vienu malu un ķepas pret otru. Viņš grūda no visa spēka, un slepenās durvis pavērās. Nebilduši ne vārda, abi devās iekšā.

Tur bija šaura zāle. Vienu tās sienu klāja smalki grebumi, otra bija gluda, tālākais gals bija veidots kā ieapaļa niša. Tas, ko Mārtiņš tur ieraudzīja, lika viņam palikt stāvam kā zemē iemietam tā, ka Boks uzgrūdās viņam virsū.

Nišas vidū tronī sēdēja āpsis pilnā bruņojumā! Mārtiņš sajuta Boka ķepu uz sava pleca.

-   Nebaidies, mazo draudziņ! āpsis mierīgi teica. Tas ir mans tēvs, lords Broktrijs.

Boks panācās uz priekšu un godbijīgi pieskārās bruņotajam āpsim.

-   Es devos meklēt Salamandastronu, tāpat kā mans tēvs, viņš paskaidroja. Kad es to atradu, viņš joprojām bija sveiks un vesels. Viņš pārvaldīja šo vietu, un mēs laimīgi pavadījām kopā daudzus gadus, līdz sirmā vecuma dēļ viņam pienāca laiks doties uz Tumšā meža vārtiem. Tagad viņš ir kļuvis par daļu šā kalna teiksmas, kā viņš pats to vēlējās. Es izveidoju šo piemiņas vietu viņam par godu. Boks mazliet paberzēja bruņas; tās viegli iemirdzējās. Nonācis atpakaļ pie ieejas, viņš paaicināja Mārtiņu.

-    Sāksim no paša sākuma. Redzi šo? Boks parādīja klintī iegrebtos āpšu stāvus. Āpši ir nākuši šurp kopš pašiem pirmsākumiem. Šeit redzami tikai karotāji ar drošu sirdi un dzelžainu gribu. Re, Zemjvaldis Spīļķepa, Zobenlēdija, Mežonīgais Zilstrīpis, Ceterulers… un tā uz priekšu. Te ir mans tēvs, lords Broktrijs; lūk, es, viņam blakus. Te vieta tiem, kas nāks pēc mums. Es redzu, ka tu gribi ko jautāt, Mārtiņ. Jautā vien. Es ļauju tev runāt.

Mārtiņam nemaz nevajadzēja neko teikt, viņš pamāja uz figūru grupu, kas bija iegrebta savrup no citām.

-   Es domāju, ka tiem ir visai liela līdzība ar jums, Boks nočukstēja.

Nelielajā attēlā bija redzami četri stāvi. Trīs bija atainoti mazāki, bet ceturtais pilnīgi nepārprotami bija Mārtiņš, viņam kaklā bija pat salauztā zobena rokturis. Boks palūkojās uz Mārtiņu ar savādu skatienu.

-    Draugs, tici man, es šos attēlus te neizgriezu, un arī mans tēvs ne. Man nav ne jausmas, cik ilgi tie te jau ir. Es tos uztveru kā daļu no teiksmas par Salamandastronu, un ari tev tas jāuztver tāpat. Tu esi lielākais no visiem, pārējie ir tavi draugi. Redzi, te tu ved viņus ceļā uz kalnu. Te ir Salamandastrona, un te atkal parādies tu kopā ar saviem draugiem. Tev kaklā vairs nav salauztā zobena, ķepā tev ir jauns, spožs ierocis. Par visu pārējo es saprotu tikpat daudz, cik tu.

Mārtiņš pētīja attēlu.

-   Te ir jūra, šis ir kuģis… Tālāk kaut kas neskaidrs. Tādi kā koki, varbūt mežs. Šeit varētu būt pātaga un bulta. Ko tas nozīmē, Bok?

-    Tavas acis rāda labāk nekā manējās, Mārtiņ. Tā pātaga ir jūras žurku pletne, ļaunuma zīme. Un bulta uz kuru pusi tā rāda?

-   Uz tās zāles pusi, kur sēž tavs tēvs.

Boks norādīja uz atbalšu zāli.

-   Mārtiņ, izej tur un pagaidi mani.

Neteikdams ne vārda, Mārtiņš devās ārā un tikai pameta īsu skatienu atpakaļ Boks bija nostājies nišā aiz lorda Broktrija troņa. Viņš pētīja kaut ko, kas bija iegravēts sienā.

Pēc kāda brīža āpsis atgriezās. Viņš izskatījās daudz vecāks un tāds kā saguris Mārtiņš sāka bažīties par draugu.

-   Vai viss kārtībā, Bok? Kas tur bija rakstīts?

Lielais sirmais āpsis strauji pagriezās pret Mārtiņu, viņa skatiens bija sastindzis šaušalās.

-   Klusumu! Tas jāzina tikai Bokam Cīnītājam!

Pēkšņais uzkliedziens tūkstošiem reižu atbalsojās zāles sienās ar pārsteidzošu spēku. Skaņa bija apdullinoša. Mārtiņš sviedās uz durvīm, ausis aizklājis ar ķepām, cenzdamies turēties pretī aizvien augošajam troksnim; Boka balss dimdēja un dārdēja kā tūkstošiem baznīcas zvanu. Lielā āpša purns viebās sāpju un žēlabu izteiksmē; viņš ar vienu ķepas vēzienu satvēra Mārtiņu un strauji iznesa viņu no telpas.

Karotājpelēns atguvās guļam āpša alā. Boks šļakstīja viņam uz pieres vēsu ūdeni.

-    Mārtiņ, piedod man. Es piemirsu klusināt balsi. Vai tev kas kaiš?

Mārtiņš ar ķepu paskurināja ausi.

-    Nē, viss kārtībā. Tik tiešām. Nevaino sevi. Es pats biju vainīgs.

Boks apbrīnā nogrozīja galvu.

-   īsta karotāja runa. Celies, Mārtiņ, nāc man līdzi. Turpmāk tu tiešām varēsi cīnīties kā īsts karotājs

Nebēdnis, Draiskulis un Ffrings jau gaidīja viņus pie ēzes. Zaķi nemitīgi ķiķināja un samirkšķinājās.

-   Nez vai viņš nojauš, nu, tu jau zini, ko, Bok?

-   Klau, parādīsim to viņam tagad, Bok. Nu, lūdzu?

-   Jā, citādi viņš, nabags, vai nobeigsies aiz neziņas.

Boka acis iemirdzējās kāda dzirkstellte, kad viņš pagriezās pret Zeltsirža sievu Lupinu.

-   Ko tu saki, Lupina? Vai viņš ir tam gatavs?

Lupina jancīgi pagrozīja garās zaķausis.

-   Jā, domāju, ka ir gan. Bet to mēs tāpat drīz uzzināsim.

Boks bija pievirzījies ēzes malai un virpināja ķepās kaut ko, kas

bija ietīts mīkstā mizas sloksnē.

-    Kad tu pagājušo nakti gulēji, es kopā ar zaķiem strādāju līdz rītausmai, viņš visbeidzot teica. Es tev kaut ko pagatavoju, Mārtiņ.

Karotājpelēns juta spalvu uz skausta ceļamies stāvus. Viņš satraukumā norīstījās, bet Boks turpināja:

-    Kādu nakti apgaitas laikā mūsu Lupīna redzēja no debesīm krītam zvaigzni. Viņa uzgāja vietu, kur tā nokrita. Dziļi smiltis bija ietriecies karsts metāla gabals. Kad tas atdzisa, viņa to izraka un atnesa man. Pagājušonakt es ēzē iebēru veselu kaudzi ogļu, vairāk nekā jebkad, Salamandastrona kvēloja tik spoži, ka to varēja saskatīt tālu otrpus jūrai. Neko nevarēja darīt puse nakts pagāja, līdz metāls beidzot kļuva gana mīksts. Es to izdauzīju ar veseri, ieeļļoju, neskaitāmas reizes locīju uz šīs laktas, ik reizi skandēdams visus man zināmo diženo karotāju vārdus, ko varēju atcerēties. Pie pēdējā vesera belziena es izrunāju tavu vārdu. Ņem, Mārtiņ! Tas ir tavs.

Visi sapulcējās apkārt, arī pārējie trīs Mārtiņa ceļabiedri, kas bija atgriezušies no kalna apgaitas. Aizturētu elpu viņi skatījās, kā Mārtiņš rūpīgi, sloksni pa sloksnei attin mizas gabalus.

Tas bija zobens!

Abpusgriezīgu asmeni, asāks par bārdas nazi, tas zaigoja un laistījās. Tā smailais gals slējās gaisā kā kalna smaile cauri sniegam, nāvējošajam asmenim pa vidu stiepās trīs ceturtdaļu asinsgrope. Tas labi balstījās rokturi, kuram atkal bija pierīkota melna stingras ādas siksna; tā galā mirdzēja rubīnsarkana roktura poga, rotājumiem klāts šķērsis savienoja to ar brīnišķīgo asmeni.

Mārtiņam nekas tāds pat sapņos nebija rādījies! Kopš viņi atstāja Ķērpjziedu mežu, lai dotos meklējumos, viņš bija tikpat kā aizmirsis par salauzto rokturi, kas karājās viņam kaklā. Briesmu brīžos viņš bija izmantojis visu, kas gadījās pa tvērienam lingu, koka nūju -, un nemaz necerēja atkal ieraudzīt sava tēva veco zobenu tā zudušajā godībā godībā, kas nu daudzkārt pārspēja tā necilo sākotni. Tagad, redzot šo cīņas ieroci, kādu retajam būtu tas gods skatīt, kur nu vēl turēt ķepās, viņš pēkšņi sajuta dzīslās ritam savu karotājpriekšteču asinis. Pacēlis brīnumaino ieroci vienā ķepā, Mārtiņš izjuta likteņa aicinājumu. Spalvas uz viņa skausta saslējās, asinis iesitās galvā un pielija acīs. Nu viņš patiesi bija Karotājs!

Visi atkāpās malā, kad karotājpelēns saņēma zobenu abās ķepās. Viņš turēja to tieši priekšā un pasvārstīja, lai novērtētu tā smagumu. Pēkšņi Mārtiņš sāka vicināt to uz visām pusēm. Tēraudcietais asmens svilpa un kauca, malāstāvētāji kā noburti sekoja katrai tā kustībai. Mārtiņš uzlēca uz Boka laktas, joprojām griezdams ap galvu zobenu. Ar paskaļu tinkšķi viņš nošņāpa laktas raga galu, kas atsitās pret klinšu sienu. Visi nevilšus pieliecās, kad tas aizlidoja garām kā nokaitināta lapsene, neatstādams uz džinkstošā asmens ne skrambiņu.

Carmina, vai tu mani dzirdi? Mārtiņš ierēcās, pārkliegdams asmens svelpoņu. Es esmu Mārtiņš Karotājs. Es atgrrrrriežos Ķērrrrpjziedmežā!

12 NODAĻA

Stundu pirms rītausmas Stulmainis izberzēja no acīm miegu, uzmeta plecos Tūkstošacu virsnieka apmetni un kopā ar Žurkuli ieklumzāja armijas barakās. Abi sāka spārdīt guļošos stāvus un rāva aizmigušajiem kareivjiem nost segu skrandas.

-    Ei, jūs, raušas augšā! viņi pavēlēja. Laiks atkal doties reidā!

Ņurdot un īdot kareivji negribīgi rausās augšā, kasīdami kažoku un berzēdami acis.

-   Āāe! Man bija tik labs sapnis!

-   Eh, man arī. Es sapņoju, ka mūs gaida kārtīgas siltas brokastis.

-   Nu, tas gan būtu brīnums, vecīt. Maize un ūdens, un saki vēl paldies, ka tā.

-    Kur tad ir tā pārticība, ko mums šajā zemē solīja? To es gribētu zināt.

Žurkulis iespēra kādam apveidam, kas gulēja, maisaudeklā saritinājies. No maisapakšas izlēca kārna lapsa ar misiņa auskariem ausīs.

-   Novāc savas stulbās ķepas, aitasgalva, lapsa nošņāca. Es neesmu viens no tiem taviem nejēgām. Mēs klausām tikai Lāsta pavēlēm.

Žurkulis metās prom, tik tikko izvairīdamies no atņirgtajiem dzeltenīgajiem zobiem. Lāsts un Carmina priekšnamā nepacietīgi staigāja šurpu turpu. Lapsa ar ķepu ieblieza pa durvju stenderi.

-    Kur viņi kavējas? Lāsts nespēja nomierināties. Šitā jau pienāks pusdiena, kamēr mēs beidzot izkasīsimies.

Carmina nošņirkstināja zobus un, pagriezusies pret barakām, noķērca:

-   Stulmaini, Žurkuli, tūlīt pat lai visi būtu ārā, vai arī es iešu un pati jūs izvilkšu!

Pēc mirkļa izklumburēja pirmais bariņš, kārtodami apmetņus un klabinādami šķēpus un vairogus.

-    Manējie ir klāt. Kur tad tavējie, Lāst? Carmina pavīpsnāja.

Pēc brītiņa laiskā solī unifonnās tērptajiem kareivjiem nopakaļus ieradās arī Lāsta algotņi. Lapsu vadonis ar savu līko zobenu dauzīja pa vairogu, līdz panāca kārtību.

-    Tad nu tā. Tas pats uzdevums, kas vakar strēlnieku ķēde, sīki pārmeklēt mežu, turiet acis pirkstos un esiet modri! Ja kādu atradīsim, atcerieties nekādas žēlastības!

Viss bars devās ārā pagabnā uz mācību laukuma pusi. Tiklīdz pirmais pusducis kareivju bija spēruši soli laukā, meža malā atskanēja asa komanda:

-   Aiziet!

Gaisā nospindzēja ieroču zalve. Visi seši kareivji nokrita gar zemi, bultu un šķēpu nopļauti.

-    Atkāpties, atkāpties, atpakaļ iekšā, ātri! Lāsts steidzīgi pavēlēja.

Izcēlās jukas, jo tie, kas soļoja uz priekšu, uztriecās tiem, kas kāpās atpakaļ. Nāvējošo bultu caururbti, nokrita vēl vairāki kareivji.

-   Kas te notiek?! Carmina uzbļāva Lāstam.

Lāsts stāvēja, atspiedies ar muguru pret sienu, un smagi elsa.

-   Viņi ir mūs te iesprostojuši. Bet paga! Vārgasti!

Teciņiem vien pieskrēja kārnā lapsa.

-   Esmu šeit, Lāst!

-    Palūko, kā tur izskatās. Izpēti, kur tieši viņi ir, un tad ziņo man.

Vārgastis nometās guļus uz vēdera. Izmanīgi locīdamies gar durvju aiļu, viņš izlavījās pagalmā. Ticis līdz vidum, viņš tupus rāpus cauri pavērtajiem galvenajiem vārtiem vēroja kokus un pētīja krūmāju.

-   Ko tu tur redzi? pāri pagalmam nodārdēja Lāsta balss.

Joprojām gulēdams uz vēdera, Vārgastis pacēla galvu un atkliedza:

-   Vāveres un ūdrus. Viņi atdarījuši galvenos vārtus un šauj no kok…

Kāda ūdra raidītais šķēps apklusināja viņu uz mūžiem.

Lāsts pabāza galvu durvju ailā. Nikni nospindza bulta un ieurbās stenderē. Viņš naski parāvās atpakaļ; vēl divas bultas palika iestrēgušas stenderē, kur tik tikko vēl bija lapsas galva.

Kapteinis pieplaka aiz krūma un pamāja lēdijai Dzintarastei, kura tupēja uz ozola apakšējā zara.

-   Vienpadsmit gar zemi, un vesels bars vēl gaida, viņš ziņoja.

Dzintaraste nospriegoja loku un palaida vaļā.

-   Lai iet apaļš ducis, Kapteini

Apņēmīgi drūmu skatienu abu vadoņu komandas sasprindzināja ķepās bultu stiegras, lingas un šķēpus un gaidīja, līdz Kotīras cietokšņa durvju ailā parādīsies nākamais upuris.

Cietokšņa iekšienē pēc tikko piedzīvotā uzbrukuma izblļa bija izcēlies apjukums. Carmina uzskrēja augšā savā istabā un tikpat ātri noskrēja lejā, kad tur viņu sagaidīja bultu zalve, kas lidoja caur atvērto logu. Kāpņu lejgalā sēdēja Lāsts.

-   Kāvi pland debesīs, viņš apcerīgi noteica.

-    Ak, nu izsvilini viņus, satriec ar spēku, šis man nav nekas jauns, Carmina atvīpsnāja. Nu, lapsa, kāds tev tagad plāns?

-   Vai no šejienes var izkļūt kaut kā citādi?

-    Ziemeļpusē ir virtuves un pieliekamā kambara ieeja tikai mazas, šauras durtiņas.

-   Nu, nāksies iztikt ar to pašu. Pamēģināsim.

Virtuves durvis bija cieši noslēgtas ar aprūsējušām bultām; lai tās iekustinātu, vajadzēja nopūlēties krietnu bridi. Kad durtiņas beidzot dabūja vaļā, kareivji saminstinājās. Neviens nealka mesties ārā un doties cīņā. Lāsts iebikstīja kādam Kotīras kareivim ar zobenu.

-   Aiziet! Jums taču ir vairogi. Uz priekšu!

Sermulis īgni paskatījās uz Stulmaini.

-   Viņš man nepavēl. Es te esmu nodienējis jau sešus gadus. Šis ar savu baru ieradās tikai vakar.

Pa gaiteni, izgrūstīdama kareivjus, traucās Carmina.

-    Arā, uz priekšu! Jūs un jūs arī, viņa pavēlēja. Izveidojiet vairogu rindu, kā esat mācīti!

Tas bija galavārds; Tūkstošacu pavēlniece ierunas necieta.

Trīs kareivji izspraucās ārā, turēdami priekšā vairogus. Lingas mests akmens trāpīja vidējam seskam pa ķepu. Viņš sāpēs ievaidējās un izmeta no ķepām vairogu. Atkal nosvilpa bultas, un ierindā nu bija vēl par trim kareivjiem mazāk.

Augstu kalnu kļavas galotnē Čakstis izšāva bultu un ieminējās Bumbierei:

-   Kā tu domā, cik ilgi mēs šitā turēsim?

Bumbiere vispirms ievaskoja loka stiegru un tad atbildēja:

-    Lēdija Dzintaraste teica, ka līdz pusdienlaikam, kad būs jau par vēlu, lai viņi dotos reidā uz Ķērpjziedu mežu. Nu, man liekas, ka mums vajadzētu piedabūt viņus pusdienlaikā doties ārā, tad mēs varētu sekot nopakaļus un vakarā nokniedēt pa vienam vien.

Cauri koku lapotnei pie viņiem pielēca vēl viena vāvere.

-   Vai jums abiem pietiek bultu? viņa aizelsusies jautāja. Re, te būs pilns bultu maks. Padodiet ziņu, ja iet uz beigām.

Ieroču sagādniece aizšāvās prom uz nākamo koku.

Lāsts izmēģinājās gan šā, gan tā, bet mežinieki ar nāvīgu precizitāti viņa nodomus ikreiz izjauca. Lai kur viņi censtos rast izeju caur logu, pa durvīm tas tik un tā beidzās ar kritušajiem kareivju ierindā. Vasaras rīts ritēja savu gaitu, saule augstu pie debesim bezkaislīgi apspīdēja pagalmā izkaisītos kritušos.

Pēkšņi Carminai ienāca prātā saprātīgākais ierosinājums, kāds šodien bija dzirdēts.

-   Varbūt vienkārši noslēgsim durvis un neliksimies par viņiem ne zinis, ja nebūs, uz ko šaut, viņiem nāksies iet prom.

Lāstam šāds risinājums patika. Viņš to būtu ieteicis jau agrāk, ja ne Carminas nevaldāmās dusmas.

Kapteinis nebija nekāds nieka kāpējs. Viņš sēdēja koka zarā blakus lēdijai Dzintarastei. Abi kopā apsprieda, ko iesākt ar aizdarītajām durvīm un apkaltajiem koka galdiem, kas bija aizstumti priekšā logu ailām.

-   Izskatās, ka tukšs numurs, Dzintaraste. Bet tāpat mums šorīt izdevās pārīti notriekt.

Dzintaraste ieblieza bultu aizvērtajās durvīs.

-     Gļēvuļi! Tad, kad jāuzbrūk neaizsargātiem mežiniekiem un jāgalē neapbruņoti zvēri, viņi ir dikti drosmīgi, bet, kad jādodas kaujā pretī īstiem cīnītājiem, tad nekā!

Kapteinis palūkojās uz skaidri zilo debesjumu.

-    Ak, jau otrā vasaras diena, un viss ir kārtībā. Klau, zarlēcēj, atkāpjamies un atgriežamies Brokholā.

Vāveres purnam pārslīdēja nerātns smīns.

-   Tev taisnība, Kaptein. Bet pirms tam es atstāšu viņiem šo to par piemiņu!

Carmina ar Lāstu kādā bezlogu kambari cietokšņa vidū locīja iekšā ceptu mežabalodi. Pie durvīm klauvēja.

-   Iekšā! viņa uzsauca.

Tas bija Žurkulis.

-     Milēdij, Stulmainis liek teikt, ka mežinieki raida uz mums uguni.

-Ko?

-    Nūjā, milēdij. Ugunsbultas. Viņi šauj tās pa durvīm un logu slēģiem. Stulmainis gan saka, ka tas īpaši nekaitēs, jo cietokšņa mūri ir no akmens, nosvilt var tikai koka daļas.

Carmina pielēca kājās, atgrūzdama galdu.

-    Mans tornis! Lāst, izdomā kaut ko, ātri! Visus rindā ar spaiņiem! Nodzēsiet uguni! Ja viņi būs ko nodarījuši manai istabai, es viņiem, es viņiem… Nēēeeee!

Kaķe izbrāzās no istabas, lēkšodama pār diviem pakāpieniem reizē.

Sienas paklāji bija sabirzuši pelnos, un durvis joprojām dega rūkdamas Dzintarastes strēlnieki bija par to īpaši parūpējušies.

-   Šurp spaiņus! Nesiet ūdeni! Carmina auroja kāpnēs.

-   Bet mēs cenšamies nodzēst liesmas pie galvenās ieejas, milēdij, lejā kāds apmulsis atsaucās.

-    Man vienalga, ko jūs tur cenšaties! Šurp ūdeni un tūlīt pat!

-   Un kā tad durvis, milēdij?

-   Manis pēc varat uz tām kaut spļaut! Mans tornis deg pavēlnieces istaba ir liesmās! Ātrāk, muļķi!

-   Pati tāda!

-   Kurš to teica?! viņa ieaurojās.

.

13 NODAĻA

Uzliec ķepu virs asmens, stingri satver rokturi, tagad tāpat pacel zobenu virs galvas! Klaukš!

Mārtiņa zobena asmens nošķindēja pret Lupinās zobenu, Boks izkliedza norādījumus.

Lūk, šādi aptur lejupēju cirtienu. Tagad ļauj asmenim izslīdēt. Vēzē lejup un tad apakšā. Abas ķepas uz roktura, augšā, un cirtiens. Veikli atbrīvojies, un vēlreiz cirtiens galvas augstumā!

Lupīnai vajadzēja krietni nopūlēties, lai izvairītos no Mārtiņa asmens. Viņa atkāpās un aizelsusies atspiedās pret zobenu.

-   Uff, nu vai zini, šitarn karotājam neko īpaši jaunu neiemācīsi.

-    Domā, ne? Boks pasmaidīja. Nu, tad skaties!

Āpsis paķēra krāsns kruķi. Iebāzis vienu ķepu kalēja priekšauta kabatā, viņš nostājās cīņas gatavībā.

-   Aiziet, Mārtiņ! viņš uzsauca. Nāc uzbrukumā!

Mārtiņš saspringa. Cerēdams pārsteigt āpsi nesagatavotu, viņš

ar veiklu kustību izklupa uz priekšu un dūra.

Likās, ka Boks pat nepakustējās. Ar nelielu kruķa vēzienu viņš atbruņoja Mārtiņu zobens aizlidoja griezdamies -, un tajā pašā acumirklī āpsis piespieda Mārtiņu pie sienas, kruķis draudīgi šūpojās pelēnam gandrīz pie pašas labās acs.

-   Kā tu to dabūji gatavu? Mārtiņš pārsteigumā noelsās.

Nebēdnis ar savu kompāniju bija visā nolūkojušies no malas.

-   Ai, viņam tas pavisam vienkārši, veco zēn.

-   Jā, nesagādā ne mazāko grūtību.

-   Veikls kā zibens, vai zinies.

Boks skaļi iesmējās.

-    Tā ir tīrā ķepu veiklība, Mārtiņ. Nezaudē dūšu! Es tev parādīšu vēl kādu duci līdzīgu viltību, pirms vēl būs pienācis vakars. Ņem zobenu un esi gatavs.

Šoreiz sirmais āpsis pieliecās zem asmens un satvēra Mārtiņa ķepu, kurā tas turēja zobenu. Ar krāsns kruķa plakano daļu viņš nosprostoja tā aso galu, un pēc mirkļa karotājpelēns jau izrādījās piespiests pie sienas ar zobena asmeni pie rīkles.

-   Redzi, atkal neliela viltība!

Šīs vasaras otrajā dienā Mārtiņš iemācījās vairāk zobencīņas paņēmienu nekā visā savā mūžā. Neviens šajā jomā nespēja pārspēt Boku Cīnītāju.

Dinnijs, Lagalags un Gonfs centās pa visiem pacelt Boka zobenu, bet viņi tik tikko spēja atcelt lielo cīņas ieroci no grīdas. Tas tiešām bija milzīgs, īsts pieauguša āpša kaujas zobens ar divkāršu šķērsi un griezējšķautni, kura līdz īpaši platā šķeltņa pusei bija aprīkota ar diviem pāriem liektu izvirzījumu.

Boks ar to visvisādi izrīkojās šķēla gaisā ābolus un nošņāpa ūsas galu Lupīnai, kura stāvēja kā sastingusi. Mārtiņš ievēroja, ka, rīkojoties ar ieročiem, āpša nomāktība mazinās un viņš kļūst priecīgāks, viņš pat ļāvās Ziedītes, Saldmītes un Pūpolītes glaimiem, kuras atdarināja Nebēdni un viņa draugus, runādamas pa kārtai.

-   Ak, tu esi tik gudrs, Bok, veco zēn,

-   Un stiprs! Ka es to saku!

-    Mēs, dāmas, nekad nespētu pacelt tavu lielo, smago zobenu!

Gonfam, Lagalagam un Dinnijam izkala īpašus duncīšus, kurus

tie lepni nēsāja aizbāztus aiz jostas. Gonfs Salamandastronas iemītniekus izklaidēja ar savām acumirklī sacerētajām dziesmiņām.

Ziedīte, Saldmīte, Pūpolīte -

Ikkatra īsta skaistulīte;

Lūk, braši cīnās drošsirdis -

Tas Draiskul's, Ffrings un Nebēdnis;

Te Lupina un Zeltsirdis, tiem līdzās Spožums, Vēsmiņa,

Kas tālēs zilās aiztraucas kā vēja ātrā dvesmiņa;

Tie zemes, jūras bezbailīgi pārvaldi,

Paties, jo Sala-manda-stronā mīt.

Ziedīte un viņas draudzenes aizrautīgi plikšķināja skropstas.

-    Ak, Gonfa kungs, jūs esat tik gudrs!

-    Un tik skaists!

-    Kāda jums brīnišķa balss!

Gonfs pieticīgi atgaiņājās.

-   Pietaupiet to Nebēdnim un pārējiem, dāmas. Esmu solījies savai Kolumbīnei.

-   Vai viņa ir smuka?

-    Ļoti smuka?

-   Smukāka par mums?

-    Nu, katrā ziņā smukāka par Gonfu jau ir, Mārtiņš, Dinnijs un Lagalags nekaunīgi iejaucās.

-   Nu, es atkal teiktu, uz pusi tik smuka.

-   Man domāt, divtik smuk', ho, horr.

Boks smieklos ierēcās un pacēla gaisā savu kaujas zobenu.

-   Nekauņas! Vai man nošņāpt viņiem galvu, Gonf?

Pelēna vaigi zem spalvu klājuma pietvīka.

-   Nē, pietiks ar kājām, Bok. Mute viņiem vajadzīga, lai ēstu un muldētu.

Lai mazinām Gonfa mulsumu, Zeltsirdis pamāja draugiem.

-   Vai esat redzējuši mūsu ugunsķirzaku?

-    Ugunsķirzaku? Neesam vis, Gonfs žigli atsaucās. Iesim paskatīties!

Draugi sekoja Bokam un zaķiem vēl vairākus kāpņu posmus augstāk, līdz nonāca kaut kur atbalšu alas tuvumā. Zeltsirdis ieveda viņus sānu alā ar lielu vaļēju loga aiļu. Tā vienā malā bija saskatāma baismīga akmenī cirsta milzu galva, šaušalīgs kaut kāda neradījuma atveids tādam, tā veidotājprāt, būtu jāizskatās pūķim.

-   Neviens nezina, kā tas te nokļuvis, Spožums ieminējās, noglāstīdams akmeni. Reizēm Boks to paceļ pie loga un iededz tā mutē liesmas, lai atbaidītu jūras žurkas.

Boks sasprindzināja visus spēkus un pacēla akmens galvu.

-   Jā, es to lieku te, ar skatu uz jūras pusi.

Viņš novietoja galvu uz palodzes un tad pēkšņi apklusa. Boks Cīnītājs cieši lūkojās jūrā. Arī pārējie pienāca pie loga, lai paraudzītos, kas tur redzams.

Pusceļā starp apvārsni un jūras malu šurp peldēja kāds kuģis. Tā bija liela, melna galera ar diviem aim soliem un divkāršām četrstūra burām mastā. Kuģa priekšgalu rotāja izbalojis galvaskauss un kādas lielas jūras zivs spura.

Boks nočukstēja tikai vienu vārdu, kas visiem lika sastingt.

-   «Asinsķīlis»!

Boks aizmirsa it visu sev apkārt un kā piekalts lūkojās uz kuģi, kas šūpojās ūdenī.

Mārtiņš palūkojās uz Lupīnu.

-   Vai tas ir Plēsējzoba kuģis? viņš iejautājās.

Viņa izklaidīgi pamāja un paraustīja Boka ķepu.

-   Iesim prom, Bok lūdzu. Vai nesaproti, ka viņš atkal tevi ķircina?

Sirmais āpsis nopurināja ķepu un aizsteidzās uz atbalss alu.

Lai gan draugi aizspieda ausis, viņi tāpat dzirdēja, kā Boks pēr-

kondimdošā balsī auro, uzrunādams kuģi.

-    Ahoi, «Asinsķīli»! Plēsējzob, vai tu tas esi? Es esmu Boks Cīnītājs. Vai atkal grasies klabināt savus pretīgos kaulus mana kalna tuvumā? Kā būtu šonakt pat? Es tevi gaidīšu, jūras salašņa!

Kamēr viņi lūkojās, masta galā tika uzvilkts sarkans karogs ar pletnes attēlu. Tas divreiz sakustējās augšup un lejup.

Zeltsirdis nikni nošņirkstināja zobus.

-   Viņš būs klāt, šaubu nav.

Boks smagiem soļiem iznāca no atbalss alas un izslējās visā augumā, līdz galva skāra griestus. Viņš izdvesa apmierinātu nopūtu un skaļi norunāja:

Otrā vasaras nakts, Otrā reize pēc pavasara Žurka no jūras Un kalna valdnieks Visu reiz skaidru dara.

Mārtiņš redzēja Boka acis iegailamies cīņas gaidās.

-   Vai tas nozīmē, ka tu šonakt cīnīsies ar Plēsējzobu? pelēns pārjautāja.

Boks izgāja no alas un, prom iedams, noaurojās pār plecu:

-   Nē, tas nozīmē, ka es šonakt viņu nogalēšu!

Draugi viņam sekoja lejup uz kalvi. Paņēmis rupju vīli, āpsis sāka trīt sava kaujas zobena griezējasmeni. Miera laikam bija pienācis gals.

Mārtiņš paņēma arī savu zobenu.

-   Mēs dosimies cīņā kopā ar tevi, Bok.

Āpsis noraidoši pagrozīja galvu.

-   Nē. Tā nav tava cīņa. Par šo cīņu jau izsenis vēstīja rindas uz sienas mana tēva kambarī. Un tā tam būs būt.

Tomēr Mārtiņš palika pie sava.

-   Saki, ko gribi, Bok, tomēr, tiklīdz satumsīs, es būšu tev līdzās.

-   Es arī.

-   Es tāpat.

-   Es ar' nāku.

-   Un es, draudziņ.

-   Saprotams, ka mans ar nāk.

-   Es ar' piedalos, veco zēn!

-   Mīļuprāt, nudien.

-   Šito jau nu mēs nelaistu garām, ne?

Boks nolika malā vīli.

-    Lai tā būtu. Nāciet ar', ja reiz jums jānāk, un paldies jums, draugi. Bet tev, Zeltsirdi, un arī tev, Lupina, ar mazuļiem jāpaliek šeit. Ugunij jākuras bez apstājas, vai skaidrs?

Zeltsirdis pamāja, tik spēcīgi iekozdams lūpā, ka no mutes kaktiņa nolāsoja asins lāsīte.

-   Kā teiksi, Bok, Lupina atbildēja abu vietā.

Sirmais āpsis balstījās uz sava zobena šķērša vadonis kas vadonis.

-    Pārējie, lūdzu, uzklausiet, kas man sakāms. Lai noliktu kas notikdams, jums jāievēro karotāju likumi. Pavēlu tikai es, neviens cits. Es zinu, ka jums var nākties grūti to saprast, taču jums man pilnīgi jāuzticas. Kas pakļaujas man, ir man patiess draugs, kas nepakļaujas ienaidnieks. Vai saprotat?

Visi klusējot pamāja ar galvu.

Boks uzkāra lielo zobenu atpakaļ pie sienas.

-    Labi. Tagad dodieties atpūtā, Boks teica. Bet vispirms sagatavojiet ieročus un ieturieties.

Kad pārējie bija prom, Mārtiņš vēl brīdi uzkavējās.

-   Tie vārdi, ko tu pirmīt izrunāji, bija rakstīti uz sienas. Vai tu nolasīji visu, kas tur bija? Mārtiņš ziņkārīgi ievaicājās.

Boks papurināja galvu.

-    Nē. Pēdējās rindiņas ir domātas tikai manām acīm. Bet ļauj man tev vēlreiz pateikties, Mārtiņ. Es tiešām priecājos, ka man šonakt līdzās būs īstens karotājs.

Viņi paspieda viens otra ķepu, pelēna ķepiņa pazuda āpša varenajā ķetnā.

-   Vēlu veiksmi, Bok!

-    Liktenis ir liktenis, veiksmei tur maza daļa, Mārtiņ. Seko savai karotāja zvaigznei. Esi patiess pret sevi un saviem draugiem.

Tā nu Salamandastronas iemīto' ki devās pie miera, katrs ar savām pārdomām.

Otrā brīnišķīgā vasaras diena strauji sliecās uz vakaru.

Melnais kuģis «Asinsķīlis» ar katru vilni slīdēja arvien tuvāk un tuvāk.

.

14 NODAĻA

Lāstam radās laba doma.

Tagad, kad mežinieki ir prom, viņš klāja vaļā savu viltību, mēs varētu izzagties no -Kotīras un paslēpties mežmalas krūmājā. Mēs ^varētu noslēpties mazu gabaliņu nostāk aiz vietas, kur viņi bija šajā rītā. Tā mēs varēsim viņiem uzbrukt no slēpņa, ja nu šie sadomātu vēlreiz sarīkot agrā rīta slaktiņu.

Hi, hi, he, he, he, laba doma, lapsa, Stulmainis atzinīgi ieķiķinājās.

Carmina raidīja virsniekam ledainu skatienu; smiekliņš iestrēga viņam rīklē. Teju vai atklāts naidīgums starp

kaķi un lapsu nu bija ikdiena. Viņa nožēloja, ka vispār jebkad laidusi Lāstu ar viņa bandu pāri sava cietokšņa slieksnim.

-    Tu esi muļķis, Stulmaini! kaķe nosprausloja. Vai tad tu nesaproti, ka tā viltīgā lapsa tikai grib mūs izdabūt ārā no Kotīras, lai pats ar savu plukatu bani varētu ielavīties mums aiz muguras?

Lāsts atbruņojoši noplātīja ķepas.

-   Ho, ho, nu, ja tu tā uzskati, lēdij…

-   Jā, tieši tā es uzskatu, lapsa! Carmina noskaldīja.

-   To var viegli nokārtot. Lāsts paraustīja plecus. Paliec Kotīrā kopā ar savu bezjēdzīgo virsnieku, es vedīšu savus vīrus uz mežu. Turklāt labāk būs, ja sākšu to jau šovakar pat, lai rīt, kad mežinieki ieradīsies, mēs būtu slēpnī.

Carmina pavīpsnāja.

-   Tā jau ir labāk. Tam es varu piekrist, lapsa.

Lāsts pasmējās. Viņš izvilka zobenu un izstiepa to uz priekšu.

-    Domā, ka man var uzticēties, vai varbūt gribi noņemt man zobenu?

Carminas acis draudīgi samiedzās.

-   Ja es ņemšu tavu zobenu, tad tikai reizē ar tavu galvu, lapsa.

Lāsts iebāza zobenu atpakaļ makstī un nospļāvās.

-   Ja tu jelkad mēģināsi atņemt man zobenu, tā būs tava galva, kas ripos, kaķe.

-   Nu, to mēs vēl redzēsim.

-   Jā, redzēsim gan.

Redzēja arī Krekšķis. Un visu dzirdēja arī.

Ātras spārnu vēdas aiznesa viņu pāri Ķērpjziedu mežam atpakaļ uz Brokholu.

Priekškurmis un Vecais Dinnijs bradāja šurpu turpu pa trūdiem. Viņi centās atcerēties, kur tad bija pamestā eja.

-   Varētu būt šiten. Ievēro, mans teic, ka varētu būt.

-   Ne-e, šiten gan. Zvēr' pie sav' tuneļ', ka šiten.

-   Nē, tad jau varbūtās kaut kur pa vidām.

-   Vī, dieniņ, zemstricēšan! Uzmanās!

Pamats zem viņu ķepām sāka drebēt un Ilgoties. Abi kurmji nolikās garšļaukus mālainajā zemē.

Virs zemes izspraucās Straujrača degungals. Viņš nosprauslājās, lai notrauktu satrūdējušu lapu, un atplauka plašā smaidā.

-    Hrrr, labs rītiņš, kungi! viņš jautri uzsauca. Mēs ir atraduš' to šķērsej', kas te reiz bij.

Priekškurmis centās glābt sava goda paliekas.

-   Tur viņš ir, Din. Es tač' teic, ka tas bij tur.

-    Nu, nu, priekš to vien' cienījam' Priekškurm' tu ir viens riktīg' melkul's!

Straujracis izlīda laukā, viņam sekoja Zemsķepa un Billems. Viņi sašķobīja degunu tēlotā cieņā pret vecajiem, Billems centās apslāpēt dobju smiekliņu.

-   Jā, daž' labam te tiešām zelt' dzīv', sēd te un ņem's pa lapukaudz' kā tādi ezēn', tas nu man' paties' izbrīnē.

Priekškurmis bargi pakratīja ķepu uz Billema pusi.

-   Pakļaus' tik, kāds nekauņ'! Taisies tik uz Brok'ol un labi ātri!

Brokholā viss ritēja savu gaitu. Mazie rotaļājās ar Kolumbīni un Labuli, tikmēr abate kopā ar Benu Durstīgo un pārējām pelēm stiprināja spalvas bultu galos un sēja tās saišķos. Bellas prombūtnē iecelta par galveno, abate Žermēna nebija visai iepriecināta, ka Kapteinis un Dzintaraste neievēro Meprepas lēmumu, taču abate arī saprata viņus negaidītajā uzbrukumā pie upes viņi bija zaudējuši draugus. Tomēr abatei likās, ka nedaudz parāties ir viņas pienākums.

-   Ar kādām tiesībām jūs atstājāt Brokholu, kad bijām nolēmuši palikt šeit? Jūs abus varēja nogalēt.

Kapteinis stāvēja blakus pavardam un no padzisušā sautējuma katla makšķerēja ārā lazdu riekstu un puravu gabaliņus. Žermēna ar bultu asi paklaudzināja pa galdu.

-   Ūdru kapteini, vai jūs ari klausāties, ko saku?

-    Nu, protams, kundz', esmu pati uzmanība, viņš izklaidīgi attrauca. Vai šie ir pagājušā rudens rieksti vai aizpagājušā? Tik laba, saldena garša!

Abate aizkaitināti nosprauslojās.

-    Tā, es gribu, lai jūs, abi divi, man apsolāt tūlīt pat, ka nekad vairs nerīkosieties tik muļķīgi. Esmu pārsteigta par jums, lēdij Dzintaraste, vai tā ir vāveru pavēlnieces cienīga rīcība? Kādu paraugu jūs rādāt citiem?!

Lēdija Dzintaraste saspicēja savainotās, pārsietās auss strupuli uz Žermēnas pusi.

-   Ē, es laikam īsti labi nesadzirdēju ko tu teici?

Visi trīs nespēja novaldīties, un atskanēja skaļi smiekli.

Krekšķa un kurmju pārrašanās paglāba nedarbniekus no turpmāka rājiena; padome uzklausīja ziņas par redzēto un paveikto. Fērdijs un Robainis tagad bija nolēmuši kļūt par karotājnamdarpavāriem, tāpēc viņi iznēsāja uzkodas.

Kamēr visi ieturējās, abate iegrima pārdomās.

-    Nu, ja jau Kotīras karaspēks slēpjas mežos, nebūtu prātīgi mēģināt atkārtot jūsu šodienas gājienu.

Kapteinis atieza zobus plašā smaidā.

-    Nē, nenāk ne prātā, kundz'. Izklausās, ka viņi būs gana nodarbināti paši ar sevi. Lai jau šie tur pavada vienu neomulīgu nakti, un pēc tam viņi varēs drebināties vēl visu rītausmu, mūs veltīgi gaidot. Šitādu neražu!

Priekškurmis paklaudzināja pa galdu ar Fērdija atnesto cepumu.

-   Hrr, un ja šitentie mošķ' domā, ka mēs ir pārtraukuš' rakšan', tad viņ' nepazīst kumj's. Nebūs vēl vakars pienāc's, kad mūs' ej's būs a'kal kārtībā, ka es jums sak'!

Brokholas Bella otra slēpņa meklējumos bija nosoļojusi prāvu gabalu. Mežiniekiem pilnīgi noteikti būs vajadzīgs drošs patvērums, kur glābties, ja Carminas armijai tomēr izdotos Brokholu uziet.

Krietnā āpsiene allaž jutās atbildīga par mežinieku labklājību. Atrast vietu slēpnim bija viņas pienākums. Pēc Brokholas kņadas un saspiestības mazliet vientulības Ķērpjziedu meža mierpilnajās dzīlēs bija jauka pārmaiņa. Ap dienas vidu viņas ceļš veda uz austrumiem pāri plašiem laukiem. Āpsienei šķita, ka kaut kur tuvumā jābūt Ķērpjupes līkumam, un jau pēc brīža tapa skaidrs, ka nojauta viņu nav vīlusi.

Bella nosēdās platās, mutuļojošās straumes malā. Vasarīgi siltā diena tā vien aicināja nosnausties, un āpsiene pievēra acis.

-   Bella! Sveika, Brokholas Bella!

Āpsiene pielēca sēdus un mirkšķināja acis, gaiņādama prom sagurumu. Šurp skrēja Džindživers, un viņam līdzi vēl kāds kaķis ar spīdīgi rudu spalvu. Izrādījās, ka tā ir kaķene.

Āpsiene pielēca kājās un priecīgi vēcināja ķepas.

-    Ha, ha, Džindživer, vecais blēdi, vai tā ir tava draudzene?

Kaķe pasmaidīja un arī pamāja ar ķepu.

-    Ak, Bella, tieši tādu es jūs arī iztēlojos, viņa sirsnīgi atsaucās. Džindživers man ir visu izstāstījis par jums un saviem draugiem mežiniekiem. Mani sauc Sandingoma.

Trijotne nosēdās upmalā, un Bella izstāstīja jaunākos notikumus un sava ceļa mērķi. Runādama āpsiene ievēroja, cik atkopies un apmierināts izskatās Džindživers. Drīz noskaidrojās arī iemesls.

-   Paskaties uz mani, Bella! Vai vari iedomāties es tagad esmu zemnieks. Jā, es, Džindživers, Verdaugas dēls! Mums tur tālāk ir neliels zemes gabaliņš, un upē zivju arī netrūkst.

-    Jā, šoreiz tev tiešām ir laimējies nokrist uz visām četrām, draugs. Bet pēc visa pārdzīvotā tu to arī esi pelnījis. Apsveicu jūs abus, āpsiene priecājās.

Sandingoma pateicās Bellai.

-   Kad vien vēlaties, varat ar mežiniekiem apmesties pie mums. Šī vieta ir pietiekami tālu, lai Džindživera [aunā māsa to neatrastu.

Bella piecēlās kājās. Nopurinājusi putekļus, viņa atteicās palikt uz pusdienām.

-     Es negribētu vairāk apgrūtināt jūs abus un jūsu laimīgo dzīvi, viņa apņēmīgi noteica. Turklāt man laiks atgriezties Brokholā, lai paziņotu lieliskos jaunumus. Esmu atradusi ne tikai vietu otram slēpnim, bet arī vecus un jaunus draugus sastapusi Džindživeru un iepazinusi lēdiju Sandingomu.

Džindživers saprotoši pasmaidīja.

-    Kā vēlies, Brokholas Bella. Pasveicini visus mežiniekus un noteikti pasaki Fērdijam un Robainim, lai kādreiz apciemo tēvoci Džindživeru un krustmāti Sandingomu.

-   Par to vari būt drošs, Bella apsolīja. Un paldies, ir patīkami zināt, ka mums meža padomē ir divi labi draugi, kas vienmēr gatavi palīdzēt.

Āpsiene devās atpakaļ uz rietumiem, kur gaidīja Ķērpjziedu meža zaļās dzīles.

-     Uz redzēšanos, Bella. Vēlam veiksmi! Abi kaķi pamāja ardievas.

-    Paldies! Lai arī jums abiem kopā labi klājas! Uz redzēšanos, zemniek Džindživeri'Uz redzēšanos, lēdija Sandingoma!

15 NODAĻA

PĀR Salamandastronu bija satumsusi nakts.

Kaujinieku grupa pa jumta kāpnēm nolaidās kalna pakājē. Zaķi bija sagādājuši Gonfam, Dinnijam un Lagalagam karotāju ietērpu. Galvu sedza ķivere, ķepās bija gari, smaili pīķi tādi paši kā karotājzaķiem, tikai mazāki.

Mārtiņš pārlūkoja savus biedrus. Tur bija Nebēdnis, Draiskulis un Ffrings, Ziedīte, Saldmīte un Pūpolīte, viņa trīs ceļabiedri un Boks Cīnītājs. Sirmais āpsis slējās pāri visiem un izskatījās pietiekami draudīgi, lai asinis stingtu jebkuras kuģa žurkas dzīslās. Viņa krūtis un muguru klāja dzelkšņu bruņas, galvā bija spoža ķivere ar āpša kara maskas sejsegu.

Boks ar milzīgo karotājzobenu pamāja uz Zeltsirža pusi un deva pēdējās norādes.

-   Uzvelc kāpnes atkal augšā, ieejai priekšā aizstum klintsbluķi un never vaļā nevienam pašam.

-    Bet ja nu tu pats gribēsi tikt atpakaļ, Bok? tēvam aiz muguras, lejup raudzīdamies, ievaicājās Spožums.

Āpsis sausi iesmējās.

-   Neraizējies, Spožumiņ. Neliels kāpiens un viens klinšu gabaliņš man nebūs šķērslis.

Pie ejas parādījās Lupīna.

-    Vēsmiņa stāv pie ēzes un nerimst šņukstēt. Mēs raizējamies par tevi, Bok.

Āpsis neskatījās augšup.

-    Būs jau labi, Lupīna. Tu esi stipriniece. Tu zini, kas darāms.

-   Zinu gan, Bok.

-     Labi. Nu, tad nāciet, draugi. Mēs esam ieaicināti uz kuģa žurku viesībām.

Iedams Gonfs iebikstīja Dinnijam.

-   Vai nav viens jautrs āpsis! Liekas, jo tuvāk cīņai, jo līksmāks viņš kļūst.

-   Ērr, lab', ja mans tā varēt', Dinnijs izdvesa. Man's nabag' ķepiņ's jau trīc kā apš' lap'.

-    Labi, ka man par to nav jāraizējas, Din, Gonfs satraukti ieķiķinājās. Manējās no bailēm sastinga jau pirms krietna laika.

Klusēdami un turēdamies klints tuvumā, viņi cits aiz cita devās uz krasta pusi. Kad kalns palika aiz muguras, draugi apstājās. Krastmala bija tukša, lai gan netālu no tās jūrā uz enkura šūpojās «Asinsķīlis».

Nebēdnis noskurināja ūsas.

-   Man tas nepatīk, veči. Nepavisam ne.

-   Piekrītu, draugs.

-   Mani arī ieskaiti, veco zēn, ja.

Gonfs pētīja «Asinsķīli».

-   Varbūt viņi vēl ir uz klāja.

Lagalags sažņaudza ķepā pīķi.

-    Nē, draudziņ. Tad tas kuģis būtu iegrimis daudz dziļāk, ja tevis teiktais būtu tiesa.

-   Lagalagam taisnība, Mārtiņš pačukstēja Bokam. Ko tu saki?

-    Viņi ir kaut kur tepat, Boks klusi nosmēja. Es jūtu, kad kuģa žurka ar savu smaku piesmirdina manu apkārtni. Nebēdni, ej uz kreiso pusi. Ziedīt, tu apkārt kalnam pa labi. Varbūt kaut ko pamanīsiet.

Zaķi pazuda vēja ātrumā.

-    Skatieties, re, kur viens bariņš! Boks iesaucās, rādīdams taisni uz priekšu. Pieplakuši pie zemes, kur skalojas viļņi. Ha, mani viņi neapmuļķos. Pārējie noteikti ir slēpņos kaut kur tuvumā, bet nesatraucieties, arī mēs būsim gatavībā.

Nebēdnis un Ziedīte abi reizē bija atpakaļ.

-   Bok, viņi slēpjas aiz kalna, veseliem pulkiem!

-   Ziedītei taisnība. Es ari redzēju, kā šie slapstās ēnās.

Boks bija mierīgs.

-   Hmm, Plēsējzobs pēdējā laikā vairāk domā ar galvu nekā vārsta muti. Viņi droši vien nokāpuši no kuģa kaut kur tālāk un nākuši kājām, lai apmestu loku un nokļūtu mums aiz muguras. Es taču teicu, ka tas bariņš tur priekšā ir tikai acu apmānam.

Pēkšņi Dinnijs nosēca:

-   Uzmanās! Re, ku' šie nāk!

Žurkas veikli virzījās šurp un ielenca viņus no abām kalna pusēm. Nebēdnis bija novērtējis pareizi viņu bija pulkiem. Mārtiņš klusēja un vēroja žurku veidoto loku. Tik daudz kuģa žurku vienkopus viņš vēl nebija redzējis.

Apkārt ņudzēja ļauni, rūcoši purni, melni galvas apsēji un misiņa auskari. Augstu virs galvas viņi vicināja savādus sirpjveida zobenus un turēja nelielus apaļus vairogus. Citiem bija dunči un pletnes. Loka šāvēju viņu vidū Mārtiņam par lielu atvieglojumu nebija.

Boks nostājās priekšā un, balstīdamies uz sava kaujas zobena, veltīja žurkām plašu smaidu.

-   Tā, tā. Viss bars savākušies. Kur tad pats vecais vīzdegunis?

Žurku rindas pašķīrās, lai palaistu priekšā divas karognesēj-

žurkas ar kuģa žurku karogiem ķepās. Žurkām pa vidu stāvēja trešā pusotras reizes lielāka par citām ar līku zobenu un garu pletni ķepās. No viņa mutes kreisajā pusē rēgojās viens garumgarš ilknis, kas žurkas purnā radīja šaušalīgu, greizu smīnu.

-   Te nu es esmu, kalna valdniek. Jūs esat ielenkti, gatavojieties nāvei.

Boks nepūlējās atbildēt. Viņš savicināja savu milzīgo kaujas zobenu un ar pērkondimdošu kaujas saucienu metās uzbrukumā.

-   Jūuuuuuhaaaarrraaliiilīiiii!

Abas karotājpuses metās uz priekšu, sastapdamies šķindēja ieroči, uz visām pusēm putēja smilšu mākoņi.

Mārtiņš juta, kā viņa dzīslās iedegas cīņas neprāts. Viņš lēca un cirta, blieza un dūra, šķēla un zvēla kā zibens bulta karstā vasaras dienā. Viņa asais zobens šķēla pušu vairogus, žurkas krita kā labība, izkapts ķerta. Vicinādamas līkos zobenus, žurkas gāzās viņiem virsū. Dinnija plecā parādījās dziļa brūce. Viņš teju nokrita mirklī, kad Nebēdnis uz sava pīķa pacēla gaisā spiedzošu žurku un uzsvieda asmeņiem, kas snaikstījās pēc Dinnija. Gonfs bija zaudējis savu pīķi, taču turpināja cīņu, turēdams katrā ķepā pa duncim un griezdamies kā vējdzirnavas augšā, lejā, krustu šķērsu, cīņas svelmē aizmirsis visas bailes. Ffringu žurkas bija apstājušas no visām pusēm, viņa ļipa bija nocirsta; taču tūdaļ pār kuģa žurku galvām, uz piķiem balstīdamies, pārlēca Draiskulis un Lagalags, lai glābtu aplenkto biedru. Dāļādama pīķa dūrienus uz visām pusēm, viņiem pievienojās arī Ziedīte. Četrotne, sastājušies ar mugurām cits pret citu, turpināja cīņu, kapādami žurkas un griezdamies uz riņķi kā nežēlīgā karuselī.

Žurkas, kas uzturējās pie ūdenslīnijas, sāka virzīties uz priekšu. Boks noliecās pie savu pretinieku kājām. Tikko tie palēcās, viņš atvēzējās, un milzu karotājzobens šņāpa nost galvas citu pēc citas. Asinīm notraipīts, neskaitāmu durtu brūču klāts, āpsis turpināja cīņu, nepievērsdams saviem savainojumiem vērību un cenzdamies sasniegt Plēsējzobu, kurš stāvēja žurku karaspēka aizmugurē un rīdīja pārējos cīņā.

-   Nāc šurp, Plēsējzob, sirmais āpsis cīnīdamies skandēja. Stājies pretī Bokam Cīnītājam! Es esmu Ķērpjziedu zemes valdnieka sirmā lorda Broktrija dēls, kalna pavēlnieks. Mana zobena asmens būs tava nāve! Ļauj Bokam šonakt vest tevi un tavu mošķu komandu uz Tumšā meža vārtiem. Vasaras saule nespēj ciest jūsu tumšo ēnu uz šīs zemes.

Plēsējzobs pavēlēja žurkām sablīvēties vēl ciešāk. Likās, ka naidnieka karapūlim nav ne gala, ne malas. Mārtiņš un viņa biedri slaucīja asinis un sviedrus, kas plūda viņiem acīs, un varonīgi pretojās kuģa žurku viļņiem, kas draudēja tos noslīcināt.

Karotājpelēns nokļuva muguru pret muguru ar Boku.

-   Bok, viņu pārspēks ir liels, mums grūti tam pretoties, viņš centās pārkliegt kaujas troksni. Pat ja viņi rāmi stātos rindā pa vienam, mums vajadzēs visu vasaru, lai viņus apslaktētu.

Sirmais āpsis ar zobenu pāršķēla žurku uz pusēm.

-   Es zinu, mazo karotāj. Es taču teicu, ka tā ir mana cīņa. Man žēl, ka tevi tajā ierāvu.

Mārtiņš ar asmeni izdzēsa kārtējās žurkas dzīvību.

-   Tā nav tava vaina, Bok. Tas bija paredzēts rakstos.

Āpsis ar zobena spalu sašķaidīja pietuvojušos žurku.

-    Klau, Mārtiņ! Savāc visus sev blakus. Es izlauzīšu ceļu, un tad mēs skriesim, ko kājas nes. Starp mums un «Asinsķīli» ir tikai tas nelielais žurku bariņš. Vai esi gatavs?

Pēc brīža jau Mārtiņš bija sapulcējis savus cīņu biedrus vienā bariņā. Uz mirkli iestājās klusums, viņi stāvēja pilnīgā žurku ielenkumā.

Pēkšņi Boks ar varenu spēku metās uz priekšu, izlocīdamies kā zibens. Straujais uzbrukums aizsvieda viņus uz karapulka malu. Ar zobeniem cirzdami sev ceļu, Mārtiņš un pārējie izlauzās no aplenkuma. Viņi sāka skriet pretim nelielajam žurku bariņam jūras malā.

Pīķi nodžinkstēja pret sirpjzobeniem. Nežēlīgā uzbrukuma pārsteigtās žurkas nespēja pretoties un pajuka kur kurā.

Draugi metās uz priekšu pie ūdens malas.

Saldmīte palūkojās atpakaļ.

-   Boks palicis nopakaļus!

-   Nē, viņš nemaz neskrēja mums līdzi.

-   Skrienam atpakaļ!

-   Palikt! Mārtiņš izkliedza stingru pavēli.

Visi pagriezās un lūkojās uz karotājpelēnu.

-   Neaizmirstiet Boka rīkojumu. Dariet, kā viņš lika; tāds ir karotāja pienākums. Boks ir lasījis savu likteņa paredzējumu, mēs tur neko nevaram darīt. Mums jāsagrābj kuģis.

Kaujas troksnim joprojām skanot ausīs, draugi metās bangojošajā jūrā.

Galeras vergu uzraudzībai uz kuģa bija atstāti tikai pāris sargu. Ieraudzījuši izmirkušos, rēcošos cīnītājus raušamies uz kuģa klāja, viņi aiz bailēm metāspār bortu.

Pavisam aizelsies, Mārtiņš uzsauca Lagalagam:

-   Aiziet, laid kuģi pilnās burās!

Cirslis izkliedza pavēles jauniegūtajai kuģa komandai:

-    Pārcirst enkurķēdi! Pacelt buras! Mārtiņ, stūrē prom, dziļāk dzelmē. Jūs tar, lejā, airējiet, cik spēka, ja gribat reiz atkal baudīt brīvību!

Griezdams kuģa stūri, Mārtiņš juta, kā «Asinsķīlis» viņam paklausa. Kuģis sekoja bēguma viļņiem un, vējam pūšot no pakaļgala, pagriezās un, šķeldams viļņus, devās atklātā jūrā.

Arī pārējie pievienojās Mārtiņam, kurš pāri bangojošajiem ķīļūdeņiem kuģa aizmugurē lūkojās uz krastu. Vējš atnesa sirmā āpša rēcienus.

-    Burājiet prom, karotāji! Pastāstiet Bellai un citiem Ķērpjziedu zemē par Boku Cīnītāju. Nāciet šurp, kuģa žurkas! Mans zobens jūs ieaijās mūža miegā! Ā, Plēsējzob, mans vecais naidniek, nu tu man esi ķepā! Tagad es tevi skauju kā draugs! Skatiet!

Viņi nolūkojās, kā Boks noliecas pie gaudojošo un ķērcošo žurku pūļa. Ar vienu ķepu āpsis atvēzēja zobenu, ar otru turēja Plēsējzobu, nāvīgā apkampienā cieši spiezdams viņu pie saviem dzelzs bruņu dzelkšņiem.

Mārtiņš novērsās, viņa acis aizmigloja asaras. Viņš vairs nespēja noskatīties.

Viņa draugi arī ne.

Priekšā pletās plašā, dziļā jūra. Aiz muguras Salamandastrona lēja savas liesmas pār beigto un ievainoto žurku nosēto krastmalu.

Boka Cīnītāja gars laidās pār pludmali, vēl kavēdamies pamest veiksmīgās cīņas lauku un doties uz Tumšā meža vārtiem.

Sirmais āpsis bija redzējis pareģojumu uz alas sienas. Viņš bija piepildījis kalna teiksmu.

Carmina un Lāsts viens otru neatlaidīgi vēroja gluži kā līdaka ūdensvaboli; meža kaķe no sava torņa loga, Lāsts no mežmalas, kur viņš, rīta rasā izmircis un čokurā sarāvies, pēc mežā pavadītās neauglīgās nakts, pavisam nomākts, drebinājās kopā ar saviem kareivjiem. Plaisa starp kaķi un lapsu pletās arvien plašāka.

Lāsts mitrajā zālē kluknēja blakus Stulmainim.

-    Redzi, kā jūsu pavēlniece pret mums izturas, mēs te drebināmies visu nakti, kamēr viņa guj greznībā, siltumā un omulībā.

Stulmainis vienaldzīgi pašķielēja.

-   Viņa tā vienmēr dara. Milēdija taču ir pavēlniece.

Lāsts uzspļāva kādam kukainītim.

-    ja es būtu pavēlnieks Kotlrā, kareivjiem būtu tādi paši apstākļi kā man. Paprasi manējiem. Ēdamā mums nekad nav trūcis. Es nekad neesmu slēpies drošībā, visu bīstamo atstājot kareivjiem.

-    Un tāpēc tu viņus izgrūdi pa durvīm par mērķi visām tām bultām un šķēpiem? Žurkulis pasmīkņāja.

Lāsts spēcīgi iešķīla viņam pa degunu.

-   Kas tev ko prasa, puņķutapa? Nemanīju, ka tu būtu pieteicies skriet cīņā ar mežiniekiem.

Stulmainis pieslējās un nopurināja no apmetņa rasas lāses.

-    Skaidrs, viņi šorīt te nemaz negrasās rādīties. Interesanti, kā viņi zināja, ka mēs te gaidīsim?

Lāsts pamirkšķināja un paplikšķināja viņam pa purnu.

-    Varbūt šī pateica. Tad Kotīra un visi pārtikas krājumi paliek viņai vienai. Tur ir gana, lai vienam kaķim pietiktu līdz mūža galam.

Stulmainis pakasīja pazodi.

-   Tiešām? Domā, ka viņa tā darītu?

-   Nu, par to viss liecina. Lāsts skumji nosmēja. Kā dzirdēju, pirms es te ierados ar papildspēkiem un pārtikas krājumiem, Kotīras armijā nebija nekādas kārtības. Runā arī, ka viņa mēdz savādi uzvesties. Jūs jau labāk zināt viņa jūs visus reiz izraustīja aiz ūsām un plūkāja astes. Kurš prātīgs radījums tā rīkotos?

Atceļā uz Kotīru Lāsts un Stulmainis bija iegrimuši klusa, nopietnā sarunā.

Carmina no augstā torņa loga viņus vēroja. Viņa nopētīja ari koku galotnes visapkārt, vai nav manāms ērglis. Kaķes prātā rosījās kāda doma.

Vēlāk, kad Lāsts uzraudzīja kareivju grupu, kas laboja apsvilušās durvju un logu ailas, Carmina ieaicināja Stulmaini pie sevis. Viņa uzcienāja to ar sidru un ceptu mežabalodi un mazpamazām izvilka no viņa visu, kas tam bija zināms.

Zebiekšu virsnieks no savas pavēlnieces neslēpa neko.

Carmina atkal iekārtojās pie loga un nolūkojās egles galotnes nodevīgajās šūpās. Kad viņa atkal pievērsās Stulmainim, viņas balss skanēja nopietni.

-     Tu esi krietns un uzticams virsnieks, Stulmaini. Vari būt drošs, tava pavēlniece tevi par to atalgos. Šī lapsa te iekļuva, kamēr bijām aizņemti ar mežiniekiem. Manas pavēles viņš atsauc un izdod savas, un izplata melus par mani kareivju vidū. Ja viņš te nebūtu uzradies ar visu savu plukatu baru, es tevi būtu paaugstinājusi amatā par virsģenerāli.

-   Mani, milēdij? Stulmainis nespēja noticēt savām ausīm.

-    Tevi, tevi. Nestāsti par to nevienam, jo īpaši Lāstam. Lai jau viņi tikām atjauno mūsu cietokšņa postījumus. Viņš domā, ka varēs reiz valdīt Kotīrā. Bet tu dari savu darbu, Stulmaini. Uzturi manu Tūkstošacu kareivju uzticību. Lāstu atstāj manā ziņā. Ja viņš ar tevi runā, saki, ka gaidu viņu te, manā kambarī.

-   Labi, milēdija. Varat uz mani paļauties.

-   Es paļaujos, Stulmaini, mans krietnais draugs. Nu gan ej.

Zebiekšu kareivis, kāpjoties atpakaļ, nebeidza vien klanīties, līdz

beidzot tika ārā pa durvīm.

Pēcpusdienā cietokšņa atjaunošanas darbi ritēja raiti. Lāsts ieradās Carminas torņa istabā un atspiedās pret galdu, pie kura sēdēja kaķe.

-   Nu, kas tad šoreiz, kaķe? viņš nekaunīgi noprasīja.

Carmina pastūma uz Lāsta pusi plūškoka vīna biķeri un ielēja

arī sev.

-    Uz tavu veselību, Lāst! Durvju un logu atjaunošanā esat krietni pastrādājuši. Pati nebūtu varējusi to paveikt labāk!

Lapsa cieši vēroja kaķi un nepieskārās vīnam, pirms kaķe iedzēra malku no sava biķera.

-   Par ko man pēkšņi tāds pagodinājums, Carmina? Kas tev aiz ādas?

Meža kaķe skumji nošūpoja galvu.

-    Kā gan mūsu starpā iezagusies šī neuzticība un naidīgums, Lāst?

Viņa ar samākslotu žestu pamāja uz atvērtā loga pusi.

-   Lūk, tur ir mūsu naidnieks. Mums būtu jācīnās pret mežiniekiem, ne vienam pret otru.

Lapsa iedzēra krietnu malku gardā, tumšā vīna.

-   Tam es varētu piekrist, bet kādē( tāda pēkšņa pārmaiņa? Pastāsti, ja jau patiesi vēlies, lai uzticamies viens otram.

Carmina ar ķepu lēni novilka pār pieri.

-    Pirms tu ieradies, es ne reizi nebiju spējusi uzveikt mežiniekus. Pat pēc vakardienas uzbrukuma, kad tu darīji visu, kas tavos spēkos, es joprojām tev neuzticējos, viņa atzina. Es liku tev ārā dirnēt visu nakti, bet tu ne reizi nesūdzējies. Šodien vēroju jūs pa logu un redzēju, kā tu palīdzi savējiem atjaunot nopostīto. Tad arī manas domas par tevi mainījās.

Carmina no jauna piepildīja Lāsta biķeri. Kad viņa atkal ierunājās, viņas balss skanēja teju vai raudulīgi.

-    Piedod man. Esmu bijusi netaisna pret tevi, Lāst. Tu esi īsts draugs.

Lapsa salēja mutē atlikušo vīnu un atļāvās ieliet sev vēl.

-   Tevi priecē, ka mēs atjaunojam uguns postījumus cietoksnī?

Carmina piestūma vīna krūku tuvāk, lai Lāstam nav pēc tās

jāstiepjas.

-    Priecē gan. Tavējie strādā desmitreiz labāk par manu lempju baru, viņa apliecināja.

Lāsts piekrītoši pamāja.

-    Tā jau ir, manējie spēj gandrīz visu. Viņi vēl darbojas pieliekamajā un virtuvē.

-   Labi, Carmina pār plecu attrauca, rakādamās kumodē. Bet es vairāk satraucos par galvenajiem vārtiem, kas šķir pagalmu no mežmalas.

Lapsa iztukšoja biķeri un apņēmīgi uzsita ar to pa galdu.

-    Labs ir, iesim palūkot, lai gan nedomāju, ka tur daudz kas labojams. Tie ir vieni pamatīgi vārti.

Carmina no kumodes izvilka kādu apmetni. Tas bija garš, koši sarkans, meža baloža spalvām rotāts samta tērps, nesen iztīrīts un izgludināts.

-    Es vēlos, lai tu ņem šo apmetni, draugs, viņa smaidot uzstājīgi teica. Nēsā to par mūsu jaunās sadraudzības zīmi. Kā redzi, tas nav vienkārša virsnieka apmetnis, tas darināts lorda titula nēsātājam.

Lāsts paņēma apmetni. Atritinājis to, viņš apbrīnoja tā krāsu un smagumu. Lapsa ar plašu vēzienu uzsvieda apmetni plecos. Carmina sastiprināja to ar sprādzi.

-     Lūk. Tu izskaties lieliski. īstenāks Kotīras valdnieks par mani.

Lāsts ar ķepu noglāstīja spalvām rotāto samtaino apmali.

-   Pateicos, pavēlniece Carmina. Tas ir brīnišķīgs apmetnis. Ho, ho, kad manējie ieraudzīs savu vadoni tērptu šajā krāšņumā! Nāc, iesim aplūkot tos vārtus.

Kad Lāsts devās pāri pagalmam, viņu pavadīja daudzo algotņu apbrīnas un skaudības pilnie skatieni.

-   Pie mana ilkņa! Paskat tik uz to Lāstu! Kas par krāšņu apmetni!

-    Vareni uzcirties! Varu derēt, ka viņš ir paaugstināts amatā.

-    Ha, ha, šis izskatās pēc īstenāka vadoņa nekā tā tur kaķe. Stulmainis un Žurkulis pabāza purnu pa baraku logu. Zebiekšu

virsnieks nevarēja noturēties, nenoņurdējis:

-   Interesanti, ko tā lapsa dara, tērpusies Oškāja apmetnī?

16 NODAĻA

Cauri pelēcīgajai miglai rītausma pār mierīgo jūru zīmēja maigas sārti zeltainas strēles.

Uz klāja no lejas varēja sadzirdēt vīles švīkstus, kas nāca no airu solu puses. Gonfs atbrīvoja vergus.

Mārtiņš un Dinnijs palīdzēja nabaga radījumiem tikt uz klāja. Daži no tiem dienasgaismu nebija redzējuši gadiem. Tur bija visādi dzīvnieki skrandaini ciršļi un izvārgušas peles, netīri eži un pat savāda izkāmējusi vāvere.

Kā viens radījums var tik nežēlīgi izturēties pret citiem Mārtiņš nespēja saprast. Uzlūkojot kuģa vergus, karotājpeles asinis gluži vai vārījās.

Dinnijs dāļāja pārtiku no «Asinsķīļa» bagātīgajiem krājumiem.

-   Nāk tik šu' un iestiprinās, mēs jūs atkal uzbaros', kā nāk's.

Mārtiņš visiem spēkiem balstīja kādu peli, kura grasījās sabrukt.

-   Pateicos, Mārtiņ, Lūka dēls, pele teica jaunajam karotājam.

Mārtiņš atlaida ķepas. Pelēns ar visu savu balstāmo noslīga uz

«Asinsķīļa» klāja. Abi sēdēja un lielām acīm lūkojās viens otrā. Mārtiņš spēja izdvest tikai vienu vārdu:

-Timbalisto?…

Pār pelēna vaigiem ritēja asaru straume.

-   Mārtiņ, mans draugs!

Pienāca cirslis, kas netālu bija skrubinājis cepumu, un nosēdās abiem līdzās.

-   Tad tu būtu karotājpele Mārtiņš? Timbalisto mums daudz par tevi stāstījis.

Timbalisto aplika ķepu drauga plecam.

-   Kā tu zināji, ka esmu uz šā peldošā žurku slazda?

Mārtiņš viņu apskāva.

-   Es nezināju, veco karotājzēn. Es domāju, ka tu, atvairīdams naidnieku no mūsu ziemeļzemes alām, jau sen būsi devies uz Tumšā meža vārtiem.

Tā viņi sēdēja un runājās, līdz kuģa pakaļgalā no Plēsējzoba kajītes iznāca Lagalags. Viņš pētīja kaut kādas uz buraudekla zīmētas kartes.

No atbrīvoto ciršļu puses atskanēja sajūsmas pilni saucieni:

-    Lagalag! Kaptein, tie esam mēs, vecie komandas biedri no mūsu ciema!

Aizņemts ar kādas kartes pētīšanu, ciršļu vadonis izklaidīgi pamāja. *'

-   Ha, sveiki, draugi! Piepildiet nu vēderus un atgūstiet spēkus. Jūsu kapteinis ir atgriezies. Vai es jums nesolīju, ka jūs atpestīšu?

No galerām uz klāja parādījās Gonfs.

-    Hei, draudziņ! Tur lejā derētu krietni patīrīt. Ē, Lagalag, vai esi uzgājis kaut ko vērtīgu?

Cirslis izklāja kartes.

-   Skat, te ir mūsu mājupcejš.

Mārtiņš no kartēm neko daudz nesaprata.

-   Parādi!

-    Nu, tad tā. Ļoti vienkārši. Re, šeit ir Salamandastrona, Lagalags sāka skaidrot. Turi kursu tā, lai rietošā saule paliek kreisajā pusē, un seko krasta līnijai, līdz labajā pusē samanīsim upes ieteku jūrā. Tā būs Ķērpjupe, redzi, kur tā plūst no austrumiem uz rietumiem.

Dinnijs ar plato priekšķepu paplikšķināja audeklu.

-   Hrr, labāk pat mans nevarēt', zvēr pie sav' tuneļ'. Tā jau būs tā pati mūs' up', kas tek caur Ķērpjziediem. Paskat tik, re, ku' būs arī meži. Brr, tas žurkumaiss šito visu ir zināj's.

Lagalags nostiprināja audeklu, lai augošā vēja brāzma to neaizpūš.

-    Tā rādās gan. Tā viņš sagūstīja manu cilti. Tur Ķērpjziedu meža ziemeļaustrumu malā ir iezīmēts mūsu ciems. Krastsnīpi, rāpies mastā un raugies modri, kamēr samanīsi upes ieteku. Gonf, ņem stūres ratu un pagriez to mazliet iesāņus, lai tiekam tuvāk krastam. Ciršļi, uzvelciet visas buras, izmantosim šo lielisko vēju.

Vasaras saules apspīdēts, «Asinsķīlis» šūpojās viļņos pāri baltajām putu cepurēm kā milzīgs jūrasputns. Timbalisto un Mārtiņš pārliecās pār borta margām.

-    Ak, kaut man būtu bijusi tā laime sastapt Boku Cīnītāju! Timbalisto nopūtās. Pēc tava stāstītā izklausās, ka viņš ir varens karotājs. Žēl, ka viņš neatgriezīsies, lai glābtu Ķērpjziedu zemi.

Mārtiņš izvilka zobenu. Viņš pavērsa to uz krastmalu austrumu pusē.

-     Glābt Ķērpjziedu zemi ir mans pienākums. Es to apsolīju Bokam un šo zvērestu ari pildīšu.

Timbalisto nolūkojās Mārtiņā un viņa ķepās mirdzošajā asmeni.

-   Tev tas izdosies, Mārtiņ! Noteikti izdosies!

Pa durvīm, kas veda uz priekšgala kajītēm, galvu pabāza kāds ezis.

-   Ahoi, te ir papilnam ieroču, zēni zobeni, šķēpi, naži viss, ko vien kareivis varētu vēlēties.

-    Ēdmaņ's ar' krietns krājums, Dinnijs nogrudzināja. Ka es tev sak', Gonfij, uz maz's laivel's man metas šķērmi, bet šitais nu gan ir viens riktlgs kuģ's. Es to saukš' par «Ozolkuģi». Jarr, tas būs labs vārds.

Gonfs nolūkojās, kā kuģa priekšgals paklausa stūrei.

-    Nu, lai tad arī būtu «Ozolkuģis», Din. Lai gan, ja būtu mana teikšana, es to sauktu par «Kolumbīni».

Viņiem piebiedrojās Nebēdnis ar biedriem.

-    Es teiktu, ka tas būtu drusku tā kā par spēcīgu, Gonf, veco burātāj.

-   Vai Kolumbīnei ir ozola dibens?

-   Un ausis kā buras?

Viņi tik tikko iespēja izvairīties no Gonfa raidītās ūdens šalts.

Krastsnīpis no buru augšgala zemā ciršļa balsī norēcās:

-   Ahoi! Redzu upi uz ziemeļiem no krasta līnijas!

Mārtiņš uzrāpās uz bugsprita. Viņš nostājās uz izbalojušās zivs galvas kuģa priekšgalā un cieši raudzījās tālē.

Tālumā krastmalas līniju tiešām šķēla mutuļojoša upes straume. Viņš pagriezās pret gaidās sastingušo biedru pūli.

-   Griez priekšgalu uz krasta pusi, Gonf! Mēs dodamies mājup!

Ciršļi, peles, eži, vāveres, zaķi un vienīgais kurmis vienā balsī,

kas aizvēlās pāri viļņiem, nodārdināja:

-   Ķērrrrrpjziedzemeeeee!

17 NODAĻA

Argulors bija nomodā.

Ērglim šūpojoties uz augstā egles zara, viņa vecās, ūdeņainās acis alkaini raudzījās lejup uz sarkanā apmetnī tērpto stāvu, kas /irzījās pāri Kotīras pagalmam.

-   Nu tad beidzot, meža cauna!

Carmina spēcīgi pagrūda vārtus.

-          Redzi, eņģes pavisam izļodzījušās, viņa rādīja Lāstam. Tie mežinieki noteikti tur kaut ko ir sabojājuši.

Lāsts paspēra vārtus ar kāju.

-   Tu domā? Manuprāt, turas gana stipri. He, pat ugunsbultas nav tiem neko lielu nodarījušas.

Carmina atbultēja vārtus. Uzmanīgi tos pavērusi, viņa nopētīja mežmalu. Draudu nebija.

-   Gaiss tīrs, bet man tas viss nepatīk. Esmu pārliecināta, ka viņi kaut ko izdarījuši eņģēm no ārpuses. Padomā, ja rudens vētra vārtus izgāztu, mēs būtu pilnīgi viņu varā.

-   Hmm, nu, nezinu, kas tev te nepatīk, Lāsts, nepacietīgi noplivinājis apmetni, teica. Manuprāt, ar vārtiem viss ir kārtībā.

Carmina kodīja lūpu.

-   Vai tu tiešām esi pārliecināts?

Lapsa izdvesa niknu nopūtu.

-   Ak vai, nu tad laikam būs jāiet un jāpaskatās, lai tevi nomierinātu.

Lāsts mundrā solī devās ārā.

Cannina veikli iemuka atpakaļ, aizcirta vārtus un tos aizbultēja.

Lāsts neizpratnē raudzījās apkārt.

-   Ei, kas tev uznācis, Carmina?

Atbildes nebija. Carmina brāzās pāri pagalmam, lai novērotu visu no sava torņa loga.

Pēkšņi Lāsts aptvēra, ka ir piemuļķots, bet bija jau par vēlu.

Argulors jau bija pacēlies spārnos. Kā zibens no skaidrām debesīm viņš metās virsū tieši sarkanajā apmetni tērptajam stāvam.

Kotīras otrā malā Lāsta algotņi tikai darbojās ap virtuves durvīm un pat nenojauta, kas notiek ārpusē.

Lāsts uzbrūkošo ērgli neredzēja; viņš rāpdamies mēģināja ar ķepām ieķerties ozola vārtos.

Argulors spēcīgi iebelza viņam no mugurpuses, cirzdams varenos nagus un nežēlīgo līko knābi laupījumā, kas tik ilgi bija licis viņam gaidīt. Lapsa palika kā nolēmēta, sastingusi aiz nežēlīgām sāpēm. Taču, kad ērglis cēlās gaisā, lai nestu viņu prom, lapsa atguva iedzimto cīņas sparu. Atbrīvojis līko zobenu, Lāsts dūra spārnotajam uzbrucējam.

Zobens trāpīja Arguloram vienu reizi, otru!

Milzu ērglis ciešā apņēmībā iecirta nagus un knābi vēl dziļāk savā upurī. Kuldams gaisu ar platajiem, smagajiem spārniem, mednieks kopā ar savu medījumu pacēlās debesīs.

Carmina pie loga vai lēkāja aiz atriebes prieka. Cīņas troksnis piesaistīja Kotīras iemītnieku uzmanību. Tur augšā Lāsts no visa spēka vicināja zobenu, kamēr Argulors neprātīgi cirta ar knābi. Cīnīdamies abi cēlās arvien augstāk gaisā un drīz jau bija virs koku galotnēm.

Pa gabalu no viņiem riņķoja Krekšķis. Viņš nolūkojās savādajā skatā ērglis un lapsa ceļas gaisā.

Augstu virs Ķērpjziedu meža Argulors cīņā uzvarēja. Lāsts vēl pēdējo reizi noraustījās un atslāba, līkais zobens izslīdēja no nedzīvajām ķepām. Sirmais ērglis jutās piekrāpts tā nebija meža cauna, tā bija lapsa. Argulora sirds pamira. Un no jauna vairs neiepukstējās. Viņa nespodrās acis aizvērās un milzu spārni tajā pašā brīdī sakļāvās nāves skavās, un tikai nagi palika dziļi iekrampējušies beigtajā lapsā.

Carmina noraudzījās, kā abi gāžas lejup.

Divi ienaidnieki ar vienu izcilu šāvienu!

Žurkulis metās uz vārtu pusi. Stulmainis nopakaļus izkliedza:

-   Uz kurieni tad tu tagad?!

-    Ha, pēc apmetņa, protams. Tas ir jauks samta gabaliņš. To varēs atkal salāpīt.

-    Griezies atpakaļ, aunapiere. Vai neredzēji, kas notika ar lapsu, līdzko viņš uzvilka to apmetni. Vai gribi, lai ar tevi notiek tas pats?

-    Pats tāds, dulburi. Vai tad nesaproti, ka ērglis ir pagalam? Tagad ikviens var vilkt to apmetni.

-   Ej! Tu nesaukāsi mani par dulburi, vārguļūsa!

-   Es saukāšu tevi, kā vien gribēšu, dulburi. Lumpausis! Speķapurns!

Carmina sevī smaidīja. Trešā uzvara vienas dienas laikā! Izdzirdusi Žurkuli klaigājam, viņa atpazina nekaunīgo balsi, kas slēpdamies mēdza viņai izmest dzēlīgas piezīmes ikreiz, kad viņus šķīra citu kareivju rindas vai vairāki stāvi vītņu kāpnēs.

Mazliet vēlāk viņa izrīkoja SUiImaini.

-   Ņem līdzi Žurkuli, un sameklējiet mirušo ērgli un lapsu.

-   Jā, milēdij. Vai man stiept viņus šurp?

-   Nē, Stulmaini. Aproc viņus.

-   Kā teiksiet, milēdij.

-   Ak, jā, Stulmaini…

-   Jā, milēdij?

-   Ko tu domā par to nekaunīgo Žurkuli?

-    Ak, viņu. Viņš ir gan nekauņa, milēdij. Visvisādi mani apsaukāja.

-    Jā, mani arī. Kā tev patiktos viņu aprakt kopā ar lapsu un ērgli?

-    Ooo, ohohoo, Stulmainis nospurdza. Vai drīkst, milēdij?

-   Drīkst, tikai citiem par to ne vārda.

-   Vai varu paņemt arī sarkano apmetni, milēdij?

-   Ja gribi, ņem.

-   Un Lāsta līko zobenu, milēdij? Stulmainis neatlaidās.

-   Ja vari to atrast.

-   Kur tas varētu būt nokritis, milēdij?

Carmina pavērsa acis augšup, kā cenzdamās nezaudēt savaldību.

-    Stiilmaini, es nevaru zināt, kur tas zobens nokrita vai kur nokrita ērglis, vai tā lapsa. Vienkārši pazudi no manām acīm un neprašņā man visādus sīkumus.

-   Bet kā tad… Jā, milēdij.

Zemsķepa pirmais sasniedza Kotīras pamatus. Neatlaidīgi rakdams, viņš virzījās uz priekšu gar pazemes mūriem, līdz sastapās ar Billemu. Abi kopā viņi turpināja rakt, kamēr tika līdz Straujracim, kurš viņus jau gaidīja.

-   Brr, 'bdien, kurmj', viņš sveicināja. Priekškurm's ar Veco Dinnij' drīz būs klāt ar rīks, lai var izlauzties caur to klint'.

Lēdija Dzintaraste otrā ejas galā iegremdēja ūdeni slūžu vārtus. Tos bija plānots pacelt ar virvēm, kas pāri koku zariem nostiprinātas ar vareniem klintsbluķu atsvariem.

Kapteinis ar pārējiem ūdriem bija sarakuši jaunas ejas, kas sniedzās no upes līdz pat slūžu vārtiem, kuri šķīra tos no galvenās ejas. Visi rakumi bija nostiprināti ar akmeņiem un baļķiem. Priekškurmis uzraudzīja, kā no Kotīras pamatiem tiek izņemti akmeņi. Kurmji ar nūjām un cirtņiem urķēja miklos, iztrupušos akmeņus, līdz viņu purniņi sajuta auksta, sasmakuša gaisa vēdas.

-    Brr, uff, šitai šmuclgajai vietai jau sen vaj'dzēj' labu vēdināšan', hrr, hrr.

Brīdi pirms tumsas iestāšanās kurmji izrausās no ejām Ķērpjziedu mežā, kur jau pulcējās mežinieki un Meprepas vadoņi. Virs caurumiem, no kuriem izlīda kurmji, Bella uzvēla trīs lielus akmens bluķus. Pārējie palīdzēja nostiprināt tos ar baļķiem un zemi.

Nu viss bija gatavs.

Kotīras dzīles un tālīno upi Ķērpjziedu mežā šķīra vairs tikai trīs koka slūžu vārti.

Lēdija Dzintaraste uz kalnu kļavas apakšējā zara pavēdināja asti.

Mežinieki aizturēja elpu.

Kapteinis pamāja Priekškurmim.

Priekškurmis pamāja Bellai.

Bella pamāja Dzintarastei.

Vāveres aste saslējās gaisā kā signālkarogs. Nočīkstēja virvju grieztuve, vāveres no koku galotnēm palaida lejā akmeņus un pašas, turoties pie virvēm, nolaidās zemē tiem līdzi. Atsvari dūkdami laidās pāri krietni ievaskotajiem zariem.

Koka slūžas atbrīvodamās nožļerkstēja, un pazemes ejās sāka guldzēt ūdens straumes.

Kotīras appludināšana bija sākusies!

18 NODAĻA

Radīt «Ozolkuģi» pretī Ķērpjupes straumei bija grūts uzdevums.

Ikviens ķērās pie airiem, ari Mārtiņš nosēdās uz airu sola līdzās Timbalisto. Fū, es nebiju domājis, ka airēšana ir tik grūts darbs, Mārtiņš gaudās.

Airē, draugs, airē! Šis nav ne uz pusi tik grūti kā tad, ja tas jādara pusbadā, kad žurkas pātaga švīkst gar ausīm un pats esi pieķēdēts airim.

Kuģis bija būvēts tā, lai varētu turēties krasta tuvumā. Kaut arī pats kuģis bija apjomīgs, tā dibens bija plakans, kas ļāva peldēt ari bēguma seklajos ūdeņos. Tad nu ar to

varēja kuģot ari augšup pa upi, neraizējoties, ka ķīlis varētu uzskriet uz sēkļa.

Tā nu viņi devās iekšzemē, reizumis viņiem talkā nāca vēja pūsma, kad varēja pacelt buras. Citkārt viņi sadalījās divās grupās, un katra komanda pa savu upes krastu garās tauvās vilka kuģi uz priekšu.

Viņiem nācās nopūlēties pusotras dienas, lai pievārētu seklo pludmali un tiktu dziļāk kāpās, kur upes gultne kļuva šaurāka un pretstraume spēcīgāka. Lagalags ar šo uzdevumu tika galā vajadzēja garos galeras airus. Pa diviem pie katra aira viņi stūma «Ozolkuģi» cauri kāpām, tik tikko spēdami noturēt tā priekšgalu pret straumi. Pamazām kāpas nomainīja brikšņaini pakalni un smiltis vairs nemanīja.

Tovakar kuģa komanda pārguruši sēdēja krastmalā un noraudzījās, kā ūdeni šūpojas noenkurotais kuģis.

Gonfs žiglajā straumē iesvieda zemes pikuci.

-    Šitā mēs nekur netiksim, draudziņ. Mēs taču varētu atstāt to kuģi un tālāk soļot kājām.

Ziedīte un pārējās zaķenes mīļi pasmaidīja.

-    Vai, cik jūs muļķīgi runājat, Gonfa kungs. Kuģis mums ir vajadzīgs.

-   Upe tek uz jūru, saproti?

-    Un tas mums varētu lieti noderēt, ja būtu ātri jātiek prom.

Mārtiņš pamirkšķināja Gonfam.

-    Dāmām ir tiešām veikls plāns. Starp citu, vai kāds nav manījis Lagalagu Milzvāli?

Par atbildi no pustumsas parādījās cirslis.

-   Te es esmu! Es papētīju ceļu uz priekšu. Atradu arī ciršļu veco ciemu. Nāciet tik šu'rp, laimesputni. Šovakar mūs gaida siltas vakariņas un mīkstas gultas, un pat jumts virs galvas! Krastsnīpi, tu savus mazuļus ij nepazīsi izstiepušies garāki par mani. Ā,

Martin, piemirsu tev pateikt mušu pulka nu ir vēl ap simtu jaunu, spēcīgu biedni.

Ciršļu ciemā valdīja prieks un līksme, ģimenēm atkal apvienojoties.

-   Tēti, tēti, tā esmu es, Emīlija, tava mīļā mazulīte!

-    Ho, ho, paskat tik! Tu jau esi pāraugusi pat savu mammu!

-    Spicasti, tu teici, ka iesi pēc zīlēm. Nu jau četri gadi apkārt. Kur tu tik ilgi sabiji?

-    Piedod, mīļumiņ. Tās riebīgās kuģa žurkas. Vai, kas tad tas, mazcirslēni?

-   Tā gan, tu jau esi kļuvis par vecciršļtēvu.

-    Padomā tik! Nu, dod man paauklēt šito mazo apaļvaidzi!

-   Glaggabaggalaggūu!

-   Ha, ha. Re, viņš jau mani pazīst!

Zaķi pievienojās Mārtiņam un pārējiem, kas pulcējās ap ugunskuru. Divi tukli ciršļi visiem pasniedza karstus augļu pīrāgus, pieneņu salātus un bļodiņas ar svaigu pienu. Gonfs, iestūķējis mutē krietnu karstā pīrāga gabalu, iedziedājās:

Ak, mūsu brašais «Ozolkuģis» It visos vējos burā, Pie airiem peles, ciršļu cilts, Un zaķi stūri turēs. Tāpēc enkuru mēs paceļam Un pilnās burās aizpeldam, Lai nerimstošais ceļavējš Uz Brokholu mūs nes.

Viņam to nācās nodziedāt vēl pāris reižu, un ciršļi kopā ar zaķiem grieza matrožu dančus.

Kad ugunis sāka dzist, visi devās pie miera, pilnu vēderu un jaunu cerību spārnoti.

Mārtiņš un Timbalisto iekārtojās uz naktsguju viens otram blakus un, ietinušies katrs savā košajā, ciršļu austajā segā, lūkojās zvaigžņotajās debesis.

Dinnijs zaķenēm izraka ērtu, lēzenu alu.

-   Ak, mīļš paldies, Kurmja kungs.

-   Tāda laipnība no jūsu puses un tāda racējprasme!

-   Un šis apburoši samtainais kažociņš un spēcīgās ķepas!

Dinnijs apmulsumā šķobīja purnu un rauca degungalu.

-    Brrr, svētā debess, tā jau tik vienkārš' ai', jaunkundz's.

Pie debesīm parādījās mēness, kas baloja kā balta porcelāna bļoda un lēja savu gaismu pār mierpilno ciemu Ķērpjupes krastos.

Carmina sagaidīja kareivjus, kas pulcējās lielajā ēdamzālē. Viņa bija īpaši parūpējusies, lai bijušie Lāsta algotņi dodas iekšā pirmie; viņas pašas kareivji sarkanajā apmetni tērptā Stulmaiņa vadībā drūzmējās apkārt un bīdīja pārējos uz zāles vidu. Stulmainis pacēla augšup Lāsta līko zobenu par zīmi, visi apklusa, un meža kaķe uzrunāja sanākušos.

-    Lāsts ir miris. Tiem, kas viņam kalpoja, citur vairs nav kurp iet. Ja tomēr gribat doties projām, varat iet, tikai ziniet, ka paliksiet bez pārtikas, ieročiem un visa pārējā. Turklāt mežinieki ātri vien par jums parūpēsies. Vai kādam ir kas sakāms?

Zālē valdīja klusums.

-     Labi, viņa pavēlnieciski turpināja. No šā brīža jūs visi klausīsiet mani. Stubnainis parūpēsies, lai jūs dabūtu savu vēdera tiesu un guļvietu. Vēlāk iecelšu vēl pāris virsnieku un salūkošu jums pienācīgus formastērpus. Stulmaini, pārņem vadību!

Zebiekšu virsnieks panācās uz priekšu, virpinādams ķepā jauno zobenu.

-   Visi reizē: «Es' sveik' Carmina, Ķērpjziedzemes pavēlniece!»

Atbildes sauciens neskanēja diezin cik pacilāti.

Carmina lika viņiem to atkārtot tik ilgi, līdz bija apmierināta ar dzirdēto.

-     Tā jau ir labāk. Pārējos manus titulus varēsiet iemācīties vēlāk.

Iestājās neveikls klusums, kareivji minstinājās. Šajā negaidītajā klusuma mirklī Carminas ausis pēkšņi saslējās. Kaut kas viņu darīja nemierīgu.

-   Varat būt brīvi, visi. Stulmaini, tu paliec te.

Kad zāle bija tukša, viņa satraukti palūkojās uz zebieksti.

-   Klau, vai dzirdi? viņa baijpilni jautāja.

-   Es neko nedzirdu, milēdij.

-   Ieklausies! Tas ir ūdens kaut kur kaut kas tek, pil, šļakst. Brr!

Stulmainis cītīgi ausījās. Pēkšņi viņš atplauka.

-    Ha, ha, nu es arī dzirdu, milēdij. Jums taisnība. Kaut kur ir ūdens. Ir jau arī te mitrs, vai ne?

Ūdens radītais troksnis modināja Carminā tik lielu nemieru, ka viņa pat neattapa Stulmaini nostrostēt. Viņa ierāvās zāles stūrī un aizspieda ar ķepām ausis, lai nedzirdētu šausminošo troksni. Ūdens, kas pil, tek, sūcas tumšs, ledains, mutujojošs ūdens!

-   Stulmaini, ātri, savāc visus, cik spēj, viņa izmisumā pavēlēja. Atrodiet, no kurienes tas ūdens rodas, un apturiet to. Apturiet!

Stulmainis ieraudzīja šausmas savas pavēlnieces acis un metās ārā no ēdamzāles.

Kareivju annija pārmeklēja cietoksni no viena gala līdz otram. Taču ne līdz pašam galam. Neviens, izņemot Stulmaini, neuzdrošinājās līst tālāk par pagraba kambariem. Tur lejā bija tumšs un auksts; tur lejā bija ezers, kurā reiz mitinājās Drūmiķis.

Un dievsvienzin, kas vēl!

Visu nakti Carmina sarāvusies tupēja savā istabā, kamēr iztēlē nerimtīgi atbalsojās ūdens pilēšana. Kopš viņu bija pārņēmušas bailes no ūdens, Verdaugas meita vairs nebija ne Ķērpjziedzemes valdniece, ne Tūkstošacu pavēlniece, ne Kotīras vadone.

Viņa bija pārvērtusies par mežonīgu, pārbijušos kaķēnu, kas dreb, tumsā izdzirdot ūdens pilēšanu, un ilgojas, kaut drīzāk pie apvāršņa parādītos pirmie rītausmas vēstneši.

Applūdināšanas plānos bija atgadījusies kāda nopietna kļūme.

Bella un Kapteinis nozvēlās upmalas zālē.

-   Neiet tā lieta, kundz', vai ne? viņš norūpējies apjautājās.

-    Rādās, ka neiet gan, Kaptein'. Izskatās, ka ejās ieplūst tikai maza urdziņa.

Viņiem pievienojās lēdija Dzintaraste.

-    Ak vai, no sākuma viss likās tik cerīgi. Vai tas varētu būt tāpēc, ka ir vasara un sen nav lijis? viņa prātoja.

Kapteinis pakošļāja zāles stiebru.

-   Varbūt arī. Bet neko jau mēs te nevaram padarīt.

-   Varbūt mēs varētu aizsprostot upi? Bella domīgi ierosināja.

-   Tas nav iespējams, kundz', ūdru kapteinis nosprauslājās. Aizsprostot Ķērpjupi? Beidz, nedomāju, ka kāds varētu nosprostot šitik varenas straumes ceļu uz jūru!

Garām gāja Kolumbīne un arī iesaistījās sarunā.

-   Varbūt ejas ar laiku piepildīsies.

-   Tā ja, jaunkundz, Kapteinis sausi iesmējās. Mēs te varētu sēdēt līdz sirmam vecumam un noraudzīties, kā tas tiešām notiek. Nē, vēl mazliet nogaidīsim, un, ja nekas nemainīsies, nāksies gudrot citu plānu.

Lēdija Dzintaraste nikni pavēzēja asti.

-    Pēc visas šīs rakšanas un zemūdens darbiem, un galu galā pat zaudētām dzīvībām. Fu, es kļūstu nikna!

Upe plūda kā plūdusi, un pazemes ejās joprojām sūcās vien neliela urdziņa.

Pienāca nākamās dienas vakars. Abate Žermēna un Kolumbine palīdzēja Benam Durstīgajam izvest mazuļus vakara pastaigā gar upes krastu. Fērdijs, Robainis, Adatainis un Pušķīte rotaļājās kopā ar pelēniem. Viņi laida upē sīkus kuģīšus, ko Bens bija viņiem uzmeistarojis.

Žermēna ar mīļumu noraudzījās, kā mazie pilnā sparā dauzās upmalā, beidzot tikuši ārā pēc vairākām Brokholā pavadītām dienām.

-   Uzmanies, Adatiņ! Skaties, ka neievelies upē! viņa uzsauca.

-    Paskaties uz manu kuģi, abate. Tas ir ātrāks nekā Robaina kuģis.

-   Ē, nav godīgi! Fērdijs stumj savu kuģi ar kociņu!

-   Nestumju vis! Vējš stumj! Manējam vienkārši ir lielākas buras.

-    Kolumbīn, manējais iepeldēja alā. Vai tu vari to dabūt ārā, lūdzu?

-   Diemžēl nevaru vis, Adatiņ. Kuģis jau ir prom, tur neko vairs nevar darīt. Bet gan jau Bens tev uztaisīs jaunu.

Bens Durstīgais pieliecās un ielūkojās ejā, kur bija nozudis kuģītis. Piecēlies viņš noslaucīja ķepas un nogrozīja galvu.

-   Appludināšanas ejas jēga tikpat liela, cik no ūdra putna ligzdā. Kā jums liekas, cik daudz ūdens ir ieplūdis Kotīras pazemes ezerā? Līdz potītēm? Līdz ūsām?

Abate vēroja, kā rietošās saules stari rotājas cauri koku stumbriem.

-    Kas lai zina, Ben. Bet tas gan ir skaidrs Kotīra stāv kā stāvējusi, tikpat ļauna un drūma kā agrāk. Žēl gan, ka Priekškurmja un Vecā Dinnija plāns neizdevās.

Viņi devās atpakaļ uz Brokholu.

-   Bella teica, ka nav nekādu cerību uz lietu, laiks nemainīsies, Bens piebilda.

Fērdijs paslēpa kuģīti savās adatās.

-   Domā, būtu labāk, ja mēs to darītu ziemā, Ben? Abate bezspēcīgi nopūtās.

Bens pabužināja Fērdija galvu.

-   Jā, varbūt būtu labāk, ja vardes lidotu. Aiziet, mazie! Ņemiet kuģus. Marš atpakaļ uz Brokholu un mazgāties, lai varam vakariņot!

Nakts bija silta. Brokholas galvenajā zālē, kur bija sapulcējušies meža padomes biedri, valdīja drūma sakāves gaisotne.

Bella savā lielajā atpūtas krēslā nožāvājās un izstaipījās.

-   Nu ko, vai ir vēl kādi priekšlikumi?

Neviens neatsaucās. Āpsienes skatiens gaidoši pārslīdēja klātesošo sejām.

-   Tad mums jāmeklē citas iespējas. Taču teikšu jums vienu es vairs negribu neko dzirdēt par triecienuzbrukumu vai atklātu karu.

Kapteinis un lēdija Dzintaraste nemierīgi saknosījās.

-     Priekškurmis un Vecais Dinnijs domā, ka applūdināšana tomēr varētu izdoties, ja izdomāsim, kā uzlabot sākotnējo plānu, Bella tupināja. Es zinu, ka daudzi tam nepiekrīt, tomēr es uzskatu, ka applūdināšana ir mūsu vienīgā cerība. Tāpēc es ierosinu rīt visiem apskatīt slūžu vietu. Varbūt pa visiem padomē mums izdosies kaut ko izdomāt. Ja ne, tad atliek tikai viens.

Labule Durstīgā noslaucīja ķepas puķainajā priekšautā.

-   Un kas tas būtu, Bell's kundz'?

-    Doties prom no šejienes ar visu, ko vien varam paņemt līdzi. Mums būtu jāiet uz austrumiem, uz Džindživera jauno mītni. Es jums jau stāstīju, ka viņi ar Sandingomu mūs laipni uzņems un mēs varēsim pie viņiem rāst sev jaunu mājvietu tālu prom no Kotīras.

Kapteinis pielēca kājās, viņa vaibsti pauda neapmierinātību.

-   Bet tas nozīmētu, ka meža kaķe ir uzvarējusi!

No visām pusēm atskanēja piekrītoši saucieni.

-   Jā, kāpēc mums jādodas prom?

-    Mēs jau reiz atstājām savas mājas, lai nāktu šuip, uz Brokholu.

-   Svešā vietā nebūs tik labi.

-   Šī ir mana dzimtā zeme. Es nekur nepārcelšos!

Abate Žermēna ar koka bļodu uzsita pa galdu, lai panāktu kārtību, bļoda no sitiena spēka pārplīsa uz pusēm.

-    Lūdzu klusumu, draugi! Ļaujiet Bellai runāt! viņa centās pārkliegt kņadu.

Bella paņēma bļodas pusītes un skumji uzsmaidīja Žermēnai.

-    Pateicos, abate. Draugi, mans plāns nav tik vienkāršs, kā izklausās. Ja mēs visi pārceltos, kā jau minēju, padomājiet, kādu iespaidu tas atstātu uz Kotīru. Carmina nebūtu vis uzvarējusi. Viņa nebūtu mūs mežā vajājusi, mēs būtu aizgājuši paši no brīva prāta. Un kāds no tā labums? Uz brīdi iztēlojieties, ja mēs paliktu austrumos līdz nākamvasarai vai pat tikai pavasarim. Pa to laiku ūdens turpinātu sūkties izraktajās ejās. Rudenī lietus līst biežāk un arī vējš dara upi straujāku. Ziemā straume turpinātu plūst zem ledus, siltākās dienās upes ūdeņus papildinātu kūstošais sniegs. Visbeidzot, nākot pavasara atkusnim, upe pārplūstu, tās varenā straume, nevienam pat nenojaušot, patiesi applūdinātu Kotīras pazemes ezeru. Un vēl kas līdz nākampavasarim varētu atgriezties arī mans tēvs Boks Cīnītājs. Viņš viens pats spētu stāties pretī Carminai un viņu sakaut. Tas arī viss, esmu runājusi.

Piecēlās Priekškurmis un pienāca pie galda. Paņēmis sasistās koka bļodiņas pusītes, viņš pacēla tās augšup.

-   Mēs ir kā šitais te sašķelts tas nav nekam derīgs. Bet ja vis' turas kopus, tad tam ir gan jēga, hrr.

Un, lai labāk apliecinātu nupat sacīto, viņš saspieda abas puses kopā. Vecais Dinnijs piekrita.

-    Priekškurm' i' taisnīb', Bell's kundz'. Kurmjprāt, tā ir lab'dom'.

Arī Kolumbīne tika pie vārda.

-    Darīsim, kā Bella teica. Rīt apskatīsim slūžas un tuneļus. Ja neko labāku neizgudrosim, rīkosimies pēc viņas plāna.

Visi tūliņ piekrita.

-    Re nu, Kolumbīn, abate teica, paņemdama sasisto bļodu vārgajās ķepās, lai arī esmu veca un vāja, man tomēr pietika spēka paveikt nelielu brīnumu. Bet nu gan dosimies pie miera. Ir jau vēls, rīt visu nokopsim un nomazgāsim traukus izņemot šo vienu.

Abate uzmanīgi nolika bļodas pusītes uz galda.

-    Varbūt kurmju domu gājiens meža kaķei nudien būtu laba mācība.

Atkal iejuties cilts vadoņa lomā, Lagalags jau stundu pirms rītausmas sacēla kājās visu ciemu, lai kuģis varētu doties ceļā. Tagad, kad komandai bija pievienojies vēl kāds simts ciršļu, «Ozolkuģis» slaidi slīdēja uz priekšu pa upi. Ja nevarēja airēt, viņi grūda, stūma vai vilka kuģi tauvā.

-    Aiziet, ciršļi, pacelt buru! Lagalags sauca. Divi pie stūres rata, ķeras tik klāt! Naskāk tur pie airiem! Jūs abi pie zāliņa, kustieties veiklāk, jūsu vadonis ir atgriezies! Parādīsim tiem trusēniem, kā šito verķi dabūt augšup pa mūsu dzimto Ķērpjupi!

-   Atvaino, veco zēn, Lagakātevitur.

-   Lēnām pār tiltu, un izvēlies vārdus, ak, Varenais Vadoni!

-   Tā ja, mēs esam zaķi, nevis kaut kādi tur trusēni, es palūgtu ievērot!

Timbalisto sēdēja uz klāja, asinādams pīķus.

-   Interesanti gantie zaķi, viņš piebilda.

-   Toties pieredzējuši karotāji, Mārtiņš attrauca, pārskaitīdams zobenus un dunčus. Boks Cīnītājs pats viņus apmācīja. Neņem galvā vijņu muļķīgās runas. Es neparko negribētu būt viņu ienaidnieka vietā, un es esmu lepns, ka varēju cīnīties ar viņiem plecu pie pleca pret kuģa žurkām.

Gonfs paošņāja gaisu. Pirmsausmas tumsā, kas klāja upes krastus, viņa ūsas noskurinājās.

-   Koki, Din. Tam jābūt Ķērpjziedu mežam. Rītausma rādīs.

Kurmēns centās uzkrāsot «Ozolkuģa» vārdu vecā «Asinsķīļa»

vietā. Viņš apbrīnā nogrozīja galvu un noslaucīja no ķepām krāsu.

-   Hrr, Gonfij, mēs ir a'kal mājās, mans to jūt.

Ciršļa piesmakusī balss no zāliņa apstiprināja Dinniju teikto.

-   Austrumos lec saule, biezs koku klājs, mēs esam mežā.

-   Turiet kursu taisni, Lagalags priekšgalā sauca. Satīt buras, pirms tās ieķeras zaros. Veiklāk!

Mārtiņš nostājās viņam blakus.

-    Šitā peldot, mums vajadzētu sasniegt Vītolslēpni ap dienas vidu. Es tā arī nemanīju, kā mēs tikām pāri braslam.

Lagalags paplikšķināja pa borta margām.

-    Es to pieveicu tumsā. Buru veiklība, vai zini. Vecais labais «Ozolkuģis» ar plakano dibenu slaidi pāršļūca sēklim pāri. Šeit gan patīkami dziļš, viegli airēt.

Virs miglas klātā meža ausa gaisma, vēstīdama kārtējo karsto vasaras dienu. Uz kuģa starpsienām rotaļājās ūdens atspulgi, klāju izraibināja lapu un zaru ēnas. Airu spēcīgie vēzieni dzina lielo kuģi pret dziļo, lēno straumi tālāk Ķērpjziedu meža dzīlēs.

19 NODAĻA

Stulmainis nolūkojās, kā cietokšņa pagalmā zemē guļ Carmina, ausi zemei piespiedusi.

Viens no bijušajiem Lāsta algotņiem, žurka, vārdā Kārpzodis, paraustīja Stulmaini aiz apmetņa un ievaicājās:

-   Ko šī tur dara, virsnieka kungs?

-   Pats neredzi? Klausās, kur ir ūdens.

-   Ūdens?

-   Jā, jā, aunapiere. Ko tad viņa, tavuprāt, tur meklē zemeņu limonādi, vai?

Carmina pielēca kājās, pārskrēja pāri pagalmam un pieplaka ēkas mūriem. Cieši ausīdamās, viņa pamāja ar ķepu.

-   Stulmaini, šurp!

-   Jā, milēdij.

-    Meties tupus, piespied ausi mūrim, ne jau tur, te, lejā, tuvāk zemei.

-   Ak, jā. Vai šeit, milēdij?

-   Tieši tur. Ko tu dzirdi?

-   Ē, neko, milēdij.

-   Vai tiešām, Stulmaini?

-   Pilnīgi droši, milēdij.

-    Hmm, es dzirdu tekam ūdeni.

-   Bet es nedzirdu, milēdij.

-   Eh, varbūt tās ir tikai manas iedomas.

-   Dīvaina lieta tās iedomas, milēdij.

-   Vai tu vakar vakarā patiešām pārmeklēji telpas zem cietuma pagrabiem?

-   Patiešām, milēdij.

-    Stulmaini, ja man būs aizdomas, ka tu man melo… Tu taču tur biji, vai ne?

Zebiekšu virsnieks pamanīja izbaiļu atspulgu Carminas vaibstos. Viņš to nekavējās izmantot savā labā.

-    Jūsu augstība, es pats vienpersoniski devos uz telpām zem cietuma pagrabiem, kur viss ir mitrs un apaudzis zaļām gļotām un sēnēm. Es pārmeklēju pazemes ezera apkārtni, kur kādreiz mitinājās Drūmiķis. Tur visu laiku savādi atbalsojas un lāso ūdens. Varbūt to jūs arī saklausījāt. Tur lejā tumsā nemitīgi dzirdamas savādas atbalsis un ūdens lāsošana. Varam doties turp kopā un visu vēlreiz pārbaudīt, milēdij.

Carmina sāka nevaldāmi trīcēt pie visām miesām, viņa nosēdās zemē un neapzināti slaucīja apmetnī ķepas.

-    Nē, nē, Stulmaini, viņa satraukti atbildēja. Es tur lejā neiešu. Ja ko vajag, būšu savā tornī.

Kaķe iesteidzās iekšā, aizbrāzās garām Kārpzodim, kurš turpat vien bija mīņājies un noklausījies sarunā. Viņš viszinīgi pamirkšķināja Stulmainim.

-    Es vakar vakarā biju kopā ar tevi. Mēs pat tuvu nebijām tai vietai zem pagrabiem. Tu nu gan viņai sapūti brangas pīlītes, draugs.

Stulmainis nežēlīgi sagrāba žurku aiz auss, krietni to savērpa un pašu pievilka sev klāt.

-   Paklau, tu, kāpostgalva. Turi savu klabekli ciet! Tagad pavēlu es, nevis Lāsts.

-    Auauauauau, laid vaļā, tu man to ausi pavisam norausi! Kārpzodis žēlabaini iekaucās.

Stulmainis savērpa ausi vēl niknāk.

-   Es tev arī mēli izraušu, ja vēl dzirdēšu no tevis kaut vārdu! viņš draudēja. Lai viņa iet un pārmeklē visas tumšās dzīles, ja viņai tā gribas. Es tur lejā nekāpšu, pat ja man visu Kotīras sidru piesolītu. Ja vien, protams, tu nevēlies labprātīgi turp doties viens pats?

Stulmainis palaida žurku vaļā, Kārpzodis stāvēja un čamdīja cietušo ausi.

-      Labi, labi! Es neko neesmu redzējis, neko neesmu dzirdējis un neko neteikšu. Nav mana darīšana.

Stulmainis, nicīgi viebdamies, noslaucīja žurkas kreklā nagus, kas bija cirtušies Kārpzoda ausī.

-   Labi. Un tagad taisies, ka pazūdi, cūkausi!

Kad žurka bija prom, Stulmainis stāvēja un lepni izrieza krūti. Viņa rīcībā bija pieliekamā atslēgas, mugurā jauns sarkana samta apmetnis, ķepā draudīgs līks zobens. Visādā ziņā viņš šobrīd bija vienīgais virsnieks Kotīrā.

Dzīve sāka rādīties visnotaļ rožaina.

Upmalā meža padomes biedri ieturēja līdzpaņemto maltīti.

Bella iesvieda upē ābola serdi, pārējie nolūkojās, kā tā sasveras uz vienu pusi, tad iegrimst sekluma smiltīs.

Kaptemis to izķeksēja ārā un aizlidināja tālu prom.

-    Viss, ko varu teikt, ir tas, ka ūdenslīmenis Ķērpjupē ir pavisam nokrities. Sitās alas bija zem ūdens, kad tās izrakām, un tagad tās ir krietni virs.

Bens Durstīgais nogūlās krastmalā un lūkojās skaidrajās debesīs.

-   Laikam šis būs bijis liegs pavasaris. Paskat, vēl ne pirmā vasaras nedēļa nav galā, bet jau tik karsts kā vasaras vidū. Ek, ja šitā turpināsies, tad lietu mums neredzēt līdz pat vēlam rudenim.

-    Nu, ko te var iesākt? abate Žermēna iejautājās, nolikusi malā piena krūku. Lēdija Dzintaraste pakasīja zaudētās auss strupuli.

-   Ko tu saki, Kaptein? Varbūt tagad, kad ūdens līmenis ir mazliet nokrities, mēs varētu upi aizdambēt?

Ūdrs iegrāba saujā upmalas smiltis. Tās nesteidzīgi iztecēja starp viņa nagiem.

-   Kundz', pat šobrīd tas būtu tāpat kā mēģināt rītausmā apturēt saullēktu. Mums nav ne mazāko izredžu aizturēt tik varenu upi kā mūsu vecā labā Ķērpjupe.

-   E, khem! Jaunas kastaņas zarā nolaidās Krekšķis.

Visi turpināja runāt, nepievērsdami sarkankrūtītim nekādu vērību.

-   Varbūt var padziļināt tos kanālus.

-   Tuneļus, tu gribēji teikt.

-   Nu, kanālus, tuneļus vai tad tas nav viens un tas pats?

-   Ehmhm, hrrmhm! Krekšķis atkal iečērkstējās.

-   Jā, ja tu esi vāvere. Bet kurmim vai ūdram kanāls un tunelis ir divas pavisam atšķirīgas lietas.

-   Hrin, ekhm, hrrmmh! Krekšķis kļuva nepacietīgs.

-   Hrr, tas i' ties'. Al's i' al's un vag's i' vag's.

-   Hhrrmh, ekhekhekhekhm!

-   Tas ir kā vagas, vai tad kanāls nav vag…

-   EkhemM

-   Krekšķi, kas tev lēcies? Rieksts rīklē iestrēdzis, vai?

-   E, khem, nē. Bet man šķita, ka gribēsiet to zināt šurp pa upi peld kuģis.

-   Kuģis?!

-   Ko? Tu domāji laiva?

-    Hrmmmhkm, piedošan', bet es arī teiktu, ka laiva, ja būtu tā domājis. Tas ir kuģis, visā savā godībā, pilnīgi melns, priekšgalā balts galvaskauss, satītas audekla buras, airu rindas. Kuģis!

Bella pielēca kājās un plaši iepleta ķepas.

-     Visi paslēpieties. Abate, palieciet kopā ar pārējiem. Esiet gatavi skriet uz Brokholu, ja izdzirdēsiet manu saucienu. Kaptein, lēdij Dzintaraste, nāciet man līdzi. Iesim lūkot. Krekšķi, vai redzēji, kas peld ar to kuģi?

-    Khm, 'žēl ne. Tiklīdz ieraudzīju, laidos šurp, lai jums to pavēstītu.

-   Tas labi, Bella viņu uzslavēja. Laidies mums līdzi. Var gadīties, ka kaut kas ātri jāpaziņo pārējiem slēpnī.

Mežinieki paslēpās kokos, krūmājā un zem velēnas. Āpsiene, ūdrs, vāvere un sarkankrūtītis devās rietumu virzienā gar upes krastu. Upmala izskatījās tukša un pamesta.

Četrotne ātri vien virzījās uz priekšu. Nu vairs nebija tālu līdz kuģim.

Krekšķis to pamanīja pirmais. Viņš satraukti plivinājās augšup un lejup.

-    Khem, redzat, es taču teicu! Paskatieties uz tām divām garajām kārtīm, kas slejas virs koku galotnēm. Tās ir, ē, khrmmmmhm, nu, tās garās kārtis, kas slejas uz kuģiem.

To redzēja arī Kapteinis.

-   Tie ir masti, draudziņ, viņš paskaidroja. Pieiesim tuvāk un aplūkosim.

Nometušies četrrāpus, viņi pielavījās krastam un noslēpās brikšņos, tiklīdz kuģis parādījās viņu skatienam.

-   Jūs tur, ne sprīdi tālāk! Bella kareivīgi nodimdināja no slēpņa. Ja vēlat ļaunu kaut vienai radībai Ķērpjziedu mežā, taisieties atpakaļ uz jūru vai arī jums būs darīšana ar mani!

No melnā kuģa atbildes nebija.

Mārtiņš un viņa draugi, izstiepušies garšļaukus, gulēja uz «Ozolkuģa» klāja, kur viņus slēpa kuģa borts.

Dinnijs aizspieda mutei priekšā ķepu, noslāpēdams smiekliņu.

-   Hrr, hrr, hrr, mans pazīst, kurš tur klaigā!

-   Bella, vecā labā Brokholas Bella. Mārtiņš palūkojās tālumā. Uz brīdi pat izklausījās pēc Boka.

Lagalags pamāja uz krasta pusi.

-    Nu, mēs taču nevaram te tā gulēt visu dienu. Kurš viņai atsauksies?

Jautājumu atrisināja Dinnijs jaunākais viņš pierausās kājās un noaurojās:

-    Šiten te uz kuģ' ir viens, kas slāpst aiz mfl's pret kād', kam vārdā Kombulīnīt'!

Mežinieki izskrēja no krūmāja tieši tajā mirklī, kad ar lielu plunkšķi ūdenī ievēlās kurmis, ko Gonfs bija pārsviedis pār bortu.

-   0, ērr, glp, palīgos! Mans diezko nemāk peldēt!

-   Turies stingri, Dinnij' jaunskungs! Kapteinis uzsauca.

Viņš zibenīgi metās ūdenī. Ūdrs parāva Dinniju augšup, un palīdzīgas ķepas uzvilka abus uz klāja.

-   Kaptein, vecais ūdensmalēj!

-   Gonf, jaunais zagļumelsēj!

-   Sveika, Bella. Ahoi, tas esmu es, Mārtiņš!

-   Mārtiņ Karotāj, sveicam mājās! Paskat tik, kas tur!

-   Lēdij Dzintaraste, kur palikusi tava auss?

Atskanēja Lagalaga sauciens, un pēkšņi «Ozolkuģa» klājs vai ņudzēja no ciršļiem, pelēm, ežiem, vāverēm un zaķiem.

-   Strauji sviest riņķi! Pietauvoties pie krasta! Uzmaniet mastus no koku zariem! Pieturiet stūri! Uzmaniet priekšgalu, lai neuzskrien uz sēkļa!

Krekšķis uzlaidās uz kuģa un svarīgu skatienu nosēdās uz margas.

-    Khemm, man jālido, lai darītu zināmu lielisko vēsti tiem, kas uzturas slēptuvē.

Tiklīdz viņš aizlaidās, Kapteinis iespurcās.

-   Vai viņš gribēja teikt, ka pateiks pārējiem? Piķis un zēvele, tas ir gan viens skaistulis no kuģa. Šitāds mūsu vecajā labajā Ķērpjupē vēl nav redzēts. Tu taču nebūsi to nočiepis, Gonf? Vai tās tur ir divas buras? Brīnišķīgi. Paskat tik viens, tādu varenu stūres ratu! īsts jūras arājs, patiesi! Kas tas par galvaskausu priekšgalā? Zivs! Neticami, ka tik lielas zivis vispār ir!

Tiklīdz «Ozolkuģis» pietauvojās krastmalā, Timbalisto, sirsnīgi smiedams, iepleta ķepas.

-   Mierīgi, ūdr! Jūs laikam būsiet Kapteinis. Esmu Mārtiņa draugs Timbalisto. Mēs drīz vien atbildēsim uz visiem jūsu jautājumiem.

Bella un lēdija Dzintaraste uzkāpa uz klāja un apbrīnā lūkojās apkārt, vienlaikus skaudamas Mārtiņu, Gonfu un Dinniju.

Bella silti uzsmaidīja karotājpelēnam un paplikšķināja viņam pa mugum.

-    Mārtiņ, tu esi paaudzies. Nu tu patiesi izskaties pēc īstena karotāja. Un kas par brīnišķu zobenu! Vai mans tēvs ir šeit? Kur ir vecais labais Boks Cīnītājs?

Uz kuģa iestājās klusums. Mārtiņš saudzīgi satvēra Bellas ķepu.

-    Nāc man līdzi uz kajīti, draudzenlt. Tas būs garš stāsts.

Tajā vasaras pēcpusdienā, kamēr Mārtiņš un Bella runājās kuģa kajītē, izskanēja ne viens vien stāsts. Fērdijs un Robainis, Adatainis un Pušķīte kopā ar citiem mežiniekiem sēdēja uz klāja. Ežuļi bija apkārušies ar kuģa žurku misiņa auskariem, un ķepā katram bija apaļš vairogs. Platām acīm un pavērtu muti viņi klausījās Gonfa stāstītajā par piedzīvoto, kopš draugi atstāja Ķērpjziedu mežu, lai dotos Salamandastronas meklējumos. Bens Durstīgais, Labule un abate arī izskatījās tikpat aizgrābti un smaidīja plašu smaidu, kad Gonfs, gribēdams papildināt savu stāstījumu ar izteiksmīgiem žestiem, nespēja atbrīvot ķepu no Kolumbīnes kaismīgā tvēriena.

-    Un krupji, draudziņ! Savu mūžu neesmu sastapis tik nežēlīgus radījumus. Bet, kad tas zutis izlocījās ārā no Brēcainbedres…

-   Vai viņš bija tik liels kā baļķis, Gonfa kungs?

-   Divtik liels, Adataini. Viņš tevi aprītu, ij muti neatvēris.

Lēdija Dzintaraste sausi iesmējās.

-   Un vai tiešām tu redzēji spārnotas peles, Gonf?

-    Ak, nē, es tādas neredzēju vis. Bet Mārtiņš ar Dinniju gan. Vai ne, Din?

-   Brr, tā viņš bij gan. Riktīg's ādspārņpel's, lidināj's vien iekš to kaln'.

-   Vai tas bija Salamandastronas kalnā, Dinnija kungs?

-   Nu, nē, nebija vis. Sikspārņi mūsu kalnā? Nemūžam!

-   Nekādā ziņā, ežu zelli, vai zinies!

-   Tai mūsu kalnā ir tikai uguns, zaķi un āpši, veco zēn.

Gonfs bargi paskatījās uz Nebēdni uz pārējiem.

-   Kurš tad te stāsta, es vai jūs?

-    Jā, lūdzu, nejaucies Gonfa kunga stāstam pa vidu, Nebēdni.

-   Galu galā viņš ir daudz veiklāks stāstnieks par tevi.

-   Patiesi, un vai Kolumbīnīte nav īsta skaistule?

-   Tad tur bija pludmale, Gonfs aizrautīgi turpināja. Tik liela kā Ķērpjziedu mežs, bet, cik tālu vien skatiens sniedzas, vienas vienīgas smiltis, nūja, vēl ūdens un krabji.

-   Ooo! Kas tas ir krabis, Gonfa kungs?

-   Nu, tāds kā zirneklis, tikai simtreiz lielāks, ar lielām spīlēm un viscaur cietās bruņās.

-   Vai jūs ar Mārtiņu to lielo krabi nogalējāt, Gonfa kungs?

-    Ē, nu vispār nē, Fērdij. Patiesībā tas viss beidzās ar kopīgu deju.

-   Ha, ha, ha, ha, ha, ha!

-   Vai tā bija kāda krabju daiļava, Gonf?

-   Nē, mandomāt, tas bija viens krietns krabju zellis, Kolumbīn.

-   Ā, nu tad viss kārtībā.

-   Lūk, gandrīz aizmirsu es tev uztaisīju gliemežvāku kaklarotu. Uzliec to!

-    Ai, paldies, Gonf, cik skaisti! Vai tie ir krabju gliemežvāki?

-    Nē, jaunkundz', tie ir gliemež' gliemežvāki, mans pats tos lasīj', tā ja.

-   Ā, nu droši vien pa to laiku, kamēr Gonfs dancoja ar krabjiem. Sirsnīgi pateicos, Dinnij.

Peļu zaglēns nolēma nepievērst uzmanību zobgalībām par viņa dejas mākslu un turpināja stāstu.

Viņš stāstīja par smiltīm, jūras varenajiem uzplūdiem un atplūdiem, niknajiem jūrasputnu uzbrukumiem un beigto žurku, kuras pārtikas krājumi glāba viņu dzīvību. Viņš aprakstīja tikšanos ar

Nebēdni un viņa biedriem un to, kā viņi nogādāja ceļotājus kalnā. Gonfs turpināja stāstu par teiksmaino Salamandastronu, tās zālēm, velvēm, kāpnēm un ejām. Visiem, kas apbrīnā viņā klausījās, viņš vēstīja patieso leģendu par Boku Cīnītāju, viņa rēcošo kalvi, milzīgo kaujas zobenu un nesatricināmo drosmi cīņā pret kuģa žurkām. Gonfs stāstīja par pēdējo kauju, kura abiem naidniekiem, Bokarn un Plēsējzobam, beidzās pie Tumšā meža vārtiem, un pabeidza savu vēstījumu ar to, kā viņi sagrāba savās ķepās «Asinsķīli», kurš nu kļuvis par «Ozolkuģi».

Uz bridi iestājās pilnīgs klusums, un tad mežinieki apstāja viņu ar nebeidzamiem jautājumiem.

Timbalisto ar pāris airu biedriem paglāba Gonfu no tālākas izprašņāšanas, viņi izvilka uz klāja milzīgus vara toverus.

-   Tā, visi stājas rindā! Viruma un pudiņa laiks!

Mazuļi ostīja smaržīgo gaisu, Timbalisto paskaidroja:

-   Jūrasvelšu un kartupeļu sautējums. īstenu jūrasvilku spēka ēdiens. Piparu un jūras sāls tur arī netrūkst. Izēdiet visu, lai redzu tukšu šķīvi, tad uzcienāšu jūs ar savu īpašo gardumu plūmju un kastaņu pudiņu krējuma un zīļu mērcē. Sanāk nu, visiem būs gana!

Pienāca nakts, «Ozolkuģis» šūpojās ūdenī, droši noenkurots straumes vidū. Bāls un skumjš no kajītes iznāca Mārtiņš. Viņš pasauca zaķu sešotni.

-   Ejiet iekšā, Bella grib ar jums runāt, viņš teica. Pastāstiet visu, ko zināt par viņas tēvu un laiku, ko vadījāt kalnā kopā ar viņu.

-    Paļaujies uz mums, veco zēn.

-   Nav ne runas, tikai par labiem laikiem.

-   Tieši tā, kāds stiprinieks viņš bija.

-   Mums kā miesīgs tēvs. Stalts āpsis, vai zinies.

-   Viņš mums visiem tik daudz iemācījis. Viņš bija tik saprotošs.

-   Kā gan mēs varētu aizmirst tik dārgu draugu.

Pirms naktsmiera ceļotāji uzklausīja Meprepas vadoņu stāstu par to, kā Ķērpjziedu zemei klājies pa šo laiku. Pēc tam viņi nokāpa uz klāja. Mazuļus nolika gulēt kajītēs, un, lai gan gulēšana šūpuļtīklā bija kas pavisam jauns, nogurums ņēma virsroku. Visi pārējie drūzmējās uz klāja.

Bella ar ķepu balstījās pret stūres ratu, viņas acis bija apsārtušas un skumju pilnas, tomēr viņa turējās braši.

Mārtiņš nevilšus pārņēma vadību. Likās, ka mazais karotājs kopš atgriešanās kļuvis staltāks un pašapzinīgāks, ikviens uz viņu raudzījās ar cieņas un teju vai bijāšanas pilnu skatienu. Viņš nostājās uz paaugstinājuma kuģa pakaļgalā, zobenam zaigojot pilnmēness staros.

-    Draugi, nu esmu dzirdējis visu, un mani biedri ir izstāstījuši jums visu, ko piedzīvojām ceļā. Esmu atgriezies.

Abate Žermēna atzinīgi pamāja.

-   Saki, kas mums darāms, Mārtiņ.

Karotājpelēns izvilka zobenu un atbalstījās pret to asmens iedūrās klāja koka segumā.

-   Ticiet man, Ķērpjziedu zeme būs glābta. Esmu apsvēris kādu plānu, ko pagaidām vēl neatklāšu. Vispirms man šis un tas jāpārbauda, lai būtu drošs, ka viss izdosies, kā nākas. Šonakt mums jāatpūšas. Rīt, kad mazuļi būs nogādāti drošībā, jūs visu redzēsiet savām acīm. Neraizējieties vairs nenieka. Mūsu rindās ir daudz jaunu biedru, kas atceļojuši mums līdzi, arī pieredzējuši karotāji. Boka Cīnītāja nav šovakar mums līdzās, bet es zinu, ka viņa diženais gars mūs sargā. Pats būdams otrpus Tumšā meža vārtiem, viņš ir sūtījis mani, lai ar šo zobenu darītu galu Carminai un visiem viņas pakalpiņiem. Un to es jums apsolu.

Ikviens, kas tobrīd'redzēja Mārtiņu Karotāju, nešaubīgi zināja viņš ir izredzētais, kam lemts šo solījumu piepildīt.

TREŠĀ GRĀMATA ŪDENSKAUJA

.

1 NODAĻA

DZiļi Kotīras pazemē ūdenslīmenis pamazām kāpa. Nu jau tas nosedza kurmju izkustināto akmensbluķu vietas.

Stundu pa stundai ūdens nāca klāt. Lāsošanu tagad vairs nevarēja tik vienkārši saklausīt, taču arī klusumā ūdens turpināja sūkties un nemanāmi papildināja pazemes ezeru.

Carmina stāvēja pie sava torņa loga un dziļi ievilka plaušās veldzējoši vasarīgo gaisu, kas vēdīja no Ķērpjziedu meža puses.

Beidzot tā nolādētā pilēšana bija apklususi!

Viņu pārņēma nevaldāma līksme. Tumšā, baiļpilnā nakts bija atkāpusies šā burvīgā, mierpilnā un saules pielietā rīta priekšā un paņēmusi sev līdzi baismos ūdens trokšņus.

Stulmainim būs bijusi taisnība, lai arī viņš ir tikai padumja zebiekste. Viņa prātuļojumos bija zināma jēga. Iedomas ir viena savāda būšana, kas izspēlē jokus ar satrauktu prātu.

Carminas viltīgajā galvā jau rosījās jauns plāns, kas patiesi bija viņas cienīgs.

Ķērpjziedu zeme jāiekaro!

Ērglis bija pagalam; Lāsts tāpat. Un viņas karaspēku bija papildinājuši Lāsta kādreizējie algotņi.

Carmina skaļi pavīpsnāja. Ak, šis Lāsts! Viņš pat pacentās atjaunot un salabot visus uguns postījumus Kotīrā, cerēdams pārņemt to no viņas, Ķērpjziedu zemes valdnieces. Muļķa lapsa!

Salūkojusi sev bļodiņu piena un ceptu meža balodi, viņa klusībā pateicās Lāstam par viņa pārtikas krājumiem atkal viens punkts viņas labā.

Kaķe ķērās pie brokastīm un nopietnām pārdomām, kā reizi par visām reizēm izrēķināties ar mežiniekiem.

Carmina nodzinkstināja zvanu, lai paaicinātu pie sevis Stulmaini.

-   Jūsu augstība?

-    Klau, Stulmaini. Liec nost to zobenu un sēdies te, pie mana galda.

-   Pateicos, milēdij.

-    Šorīt es prātoju, vai neiecelt pāris jaunu virsnieku. Bet nu esmu pārdomājusi, Stulmaini. Tu paliksi vienīgais virspavēlnieks; pavēles, protams, tev došu es.

Stulmainis stingi sēdēja, krūtis lepni izriezis.

-    Ak, pateicos, milēdij, pateicos. Jūs varēsiet ar mani lepoties. Jums tas nebūs jānožēlo. Gan redzēsiet, es…

Carmina pavicināja baloža kaulu, apklusinot virsnieka vāvuļošanu.

-    Pietiks reiz tarkšķēt, Stulmaini. Uzklausi, kas tev būs jādara, lai izpelnītos šo lielo pagodinājumu.

-   Esmu jūsu rīcībā, mana pavēlniece.

-   Nu, tad tā. Man vajag lamatas. Daudz lamatu. Slazdus, tīklus, bedres visu, ko vien spēj iedomāties.

-   Lamatas, milēdij?

-   Jā, lamatas, tu, aunapiere. Visu mežu pilnu ar lamatām.

Stulmainis atplauka viņam beidzot atausa nojēga.

-   Mēs sagūstīsim mežiniekus!

-    Sagūstīsim, nogalēsim, sakropļosim viena alga, ka tik tie radījumi baidītos pat ķepu spert laukā no savas slēptuves, lai kur tā būtu. Šoreiz es būšu tā, kas viņus ieslodzīs, ne viņi mani. Nepaies ne viena gara, jauka vasariņa, kad vbji paši gribēs pieņemt manus noteikumus, protams, tie, kas būs tikuši cauri sveikā, kad slazdi sāks darīt savu.

-   Labi, milēdij. Sākšu šodien pat. Ko jūs teiktu par nomaskētām bedrēm, kuni dibenā slēpjas asi pīķi?

-    Lieliski, Stulmaini. Beidzot esi sācis domāt, kā vajag. Mēs varētu dziļi dubļos ieslēpt arī smalkas cilpas.

-   Laba doma, milēdij. Varbūt nostiept arī lielus tīklus un virves?

-    Brīnišķīgi. Un tajos tīklos iestiprini labi daudz saindētu āķu. Jā, un neaizmirsti arī pieliekt kādu jaunu kociņu ar noslēptu cilpu. Visai droši var cerēt, ka tur ieslās kāds āpsis vai iespriņģos vāvere, vai ne, Stulmaini?

-    Jā, milēdij. Iedomājieties visi mežinieki karājas gaisā aiz pakaļkājām. Hehehe!

-   Hmm, gluži kā ābolu raža, kas karājas zarā.

-   Ah, hehehe. Mēs jau varam arī ļaut viņiem tur pakaraties līdz rudenim un tad novākt, milēdij.

-    Hihī. Ļoti labi, Stulmaini. Nebiju domājusi, ka tev varētu būt ķēriens uz jokiem.

-   Ak, reizēm gadās veiksmes brīži, milēdij.

-   Nu, tad skaties, lai turpmāk visi brīži tev būtu veiksmes brīži, mans vienvienīgais virspavēlniek.

Stulmainis neveikli piešāva ķepu pie pieres un, sliedamies kājās, apgāza krēslu.

-   Jā, augstība. Es ķeršos klāt jau šorīt pat.

Carmina satvēra viņu aiz apmetņa stērbeles un atvilka atpakaļ.

-   Nu, lūk, jau skrien pa galvu, pa kaklu kā tāds zvirbulis pēc mušas. Katrai lietai savs laiks un kārtība, Stulmaini. Ja ko dari, izdari, kā nākas. Nesteidzies. Savāc visu vajadzīgo, kareivjus sadali vienībās, katrai norīko vadoni un piesoli balvu par atjautīgāko slazdu un labāko ķērienu. Saproti domu?

Stulmaiņa acis iemirdzējās, iedomājoties, kāda vara būs viņa ķepās.

-    Jums taisnība, milēdij. Šodien mēs visu dienu gatavosimies un rīt no paša rīta ķersimies pie lietas.

Viņš aizgāja, Carmina palika stāvam pie loga, ķepā joprojām turēdama balodi. Ar vienu ķepas vēzienu viņa to sadragāja sīkos gabalos un izsvieda pa logu uz meža pusi.

-   Še, uzēdiet, mežinieki, viņa noķērca. Jums vajadzēs spēkus, lai izķeiptu līdz rudenim. Paliksiet savās alās. Paskatīsimies, kuram pirmajam aptrūksies krājumu.

Abate Žermēna un Kolumbīne pārveda mazuļus uz Džindživera un Sandingomas mītni. Bella uzzīmēja ceļa karti. Fērdijs un Robainis nevarēja izlemt, vai labāk būtu ciemoties pie tēvoča Džindživera vai palikt tepat un kļūt par karotājjūrasvilkiem, līdz sarunā iesaistījās Gonfs.

-    Klau, draudziņ, mēs ar Mārtiņu nevaram doties prom, lai uzraudzītu mazuļus, tāpēc iedomājāmies, ka varētu sūtīt jūs. Padomājiet abate un Kolumbīne šajā pārgājienā jutīsies krietni drošāk jūsu abu pavadībā. Es jums katram uztaisīju pa lingai, un katram būs sava soma metamoļiem.

-    Pavisam, pavisam īsta?

-   Jā gan, tāda pati kā man un Mārtiņam.

Uz to Fērdijam bija sakāms tikai viens:

-   Labi, Robaini. Iesim nostādīt visus ierindā. Es teikšu, lai abate un Kolumbīne iet pa priekšu, mēs piesegsim no aizmugures.

Viss bariņš devās prom, saukdami atvadas un mādami ķepām, Labule vēl paspēja priekšauta stūri noslaucīt abu karotāju purniņu.

Meža padomes biedri ķērās pie ieroču sadales. Lagalaga ciršļi bija prasmīgi loka strēlnieki; no vāveru pleca lokiem viņiem sanāca kārtīgi stāvloki, un lēdija Dzintaraste parūpējās, lai visiem būtu gana bultu. Seši zaķi bija priecīgi tikt Kapteiņa komandā. Ūdriem viņi patika, ar metamšķēpiem viņi iemanījās rīkoties tikpat izveicīgi kā ar saviem pīķiem, ko ūdri no tiesas apbrīnoja.

Ķīļzemes pelēm ieroči bija pavisam sveša lieta, tāpēc tās apņēmās palīdzēt Labulei Durstīgajai, kā vien prata lazaretē, remontdarbos un lauka virtuvē. Timbalisto un Dinnijs jaunākais izvēlējās kurmjus. Viņiem piebiedrojās bijušo airētājvergu komanda, tur nu ieroči bija visdažādākie.

Piesoļoja Bella, lai viņus pārlūkotu.

-   Tā, tā, kurš tad ir šīs asinskārās komandas vadībā? viņa apjautājās un saņēma divus atbildes sveicienus.

-    Ķērpjziedu meža neregulārā karaspēka virsnieki Timbalisto un Dinnijs jaunākais gatavi pienākumu izpildei, kundz'!

Dinnijs jaunākais draudīgi savicināja dunci, viņš bija apkāries ar raibu, bārkstainu zīda jostu un kuģa žurku misiņa auskariem.

-   Haharr, mēs ir vien' šaušalīg' briesmoņband' un gatav' kaut.

Bella atbildēja sveicienam, mēģinot apspiest smaidu.

«Ozolkuģa» priekšgala kajītē Mārtiņš slepeni apspriedās ar pieciem spēcīgiem, pieredzējušiem ūdriem. Kad viņš iznāca ārā, krastmalā jau drūzmējās vesela orda, kas gaidīja viņa norādes. Visu skatieni bija pievērsti viņam, kad viņš pārlēca kuģa bortam un pāri sēklim izbrida krastā. Timbalisto kuģa žurku krājumos bija atradis savas vecās kaujas bruņas. Viņš panācās uz priekšu un klusēdams tās uzvilka savam draugam. Stingri uzlicis Mārtiņam galvā apaļo karotājķiveri, viņš piestiprināja bruņām krūšu, ķepu un kāju aizsegus. Bella un zaķi pasniedza Mārtiņam zobena maksti un jostu, kas mats matā derēja viņa zobenam.

Mārtiņš uzrunāja savu armiju.

-   Nu, tad iesim un nokārtosim rēķinus ar Kotīru!

Pustumsā, kas valdīja pirms rītausmas, Stulmainis lādējās, paklupis pār priekšnamā nomesto virvju rituli. Visapkārt rēgojās visvisādas slazdu pariktes. Zebiekšu virsnieks braucīja nobrāzto ķepu un vēlējās, kaut vakar nebūtu bijis tik dedzīgs. Sagrābis virves rituli, viņš iesvieda ar to Kārpzodim, kas stūri taisījās uz ātru snaudu.

-   Aiziet, miegamice! Rausies augšā! Vai tev neliekas, ka es norīkoju tevi palīgos, lai tiktu ar visu šito jezgu galā?

-   Kāpēc tieši es? žurka nožāvājās. Kāpēc pārējie nav augšā un nepalīdz?

Stulmainis apstājās un palaida vaļā tīklu, ko bija vilcis uz durvju pusi.

-    Laba doma. Kāpēc gan tas būtu jādara man vienam? Kārpzodi, ej un velc visus ārā no migām, saki, ka tos, kas tūlīt pat nebūs gatavi, nosūdzēsi pavēlniecei.

Draudi līdzēja. Jau pēc brīža priekšnams bija pilns ar miegainiem kareivjiem; taču par palīdzības nesniegšanu draudos nekas nebija minēts. Tā nu viņi laiski sasēdās uz kāpnēm.

Stulmainis atminējās Carminas ieteikumu.

-     Uzmanību! viņš uzsauca. Pirmais, kurš būs pagalmā ar gatavu slazdu, vakariņās dabūs dubultporciju. Tas, kurš paliks slinkojam, dabūs vien pusi maizes un ūdens devas.

Kārpzodis paķēra trīs pīķus un metās laukā. Pārējie sāka negribīgi ķerties pie tīkliem.

Kārpzodis acumirklī iebrāzās atpakaļ.

-   Virsniekkungs, tur ir viņi! viņš pārbijies sauca.

-   Kas tev atkal par vainu, žurka? Kādi viņi?

-   Mežinieki! Paskatieties pats!

Atminēdamies neseno tikšanos ar mežiniekiem, Stulmainis bija piesardzīgs. Viņš tramīgi pabāza galvu durvju spraugā, gatavs acumirklī mesties atpakaļ, lai izvairītos no bultas.

Lielie vārti bija līdz galam vaļā. Pagalma vidū, tītus rītausmas miglā, kuru pamazām kliedēja austošā saule, viņš ieraudzīja vairākus stāvus: āpsi, bruņās tērptu peli un spēcīgo ūdru. Stulmainim nebija vaļas pētīt, vai tur bija vēl citi.

-   Kārpzodi, skrien, modini pavēlnieci, ātri! viņš pavēlēja.

Carmina pavisam moži nolēkšoja lejā un kopā ar Stulmaini

pabāza galvu durvju spraugā.

-    Ā, nu beidzot viņi ir izlīduši laukā. Varbūt mums pat nevajadzēs slazdus, Stulmaini. Iespējams, ka viņi paši ir iesoļojuši taisni cilpā.

-    Bet, milēdij, viņi vicina baltu karogu. Vai tas nenozīmē, ka viņu nolūki ir miermīlīgi? Stulmainis iebilda.

-   Netici visam, ko redzi, Stulmaini. Tas, ka tu nēsā zobenu, vēl nenozīmē, ka esi kareivis. Labāk paskatīsimies, kas viņiem sakāms.

Drosmīgi sperdama soli pagalmā, Carmina ar puspavērtu muti pačukstēja Stulmainim:

-   Turi strēlniekus gatavībā. Gaidi manu zīmi.

Neviens no nācējiem nebija bruņots, vienīgi pelei pie sāniem bija zobens. Carmina viņu acumirklī pazina, un arī to nekaunīgo zaglēnu viņam līdzās. Kaķe nicinoši savieba lūpas.

-   Ak tad izbēguši gūstekņi un meža dumpinieki, ko teiksiet?

-   Mēs esam Meža pretošanās padomes vadoņi, kas nāk, lai nodotu jums mežinieku pēdējo prasību. Karotājpelēna balss skanēja stingri un pārliecinoši.

Domas Carminas galvā joņoja. Visi vadoņi vienuviet; dzīvi viņi no šejienes nedrīkst izsprukt. Vai Stulmainis jau ir sapulcinājis strēlniekus?

-    Es jūs klausos, sakiet savu sakāmo. Meža kaķe izlikās mierīga.

Karotājs pastiepa pret viņu bruņām klāto ķepu.

-   Klausies uzmanīgi, kas man sakāms, kaķe. Tev un taviem pakalpiņiem nav tiesību vajāt vai mēģināt paverdzināt mežiniekus. Mēs esam godīgi un brīvi zvēri. Ķērpjziedu zeme ir mūsu mājas.

-    Tu, nekaunīgais iznireli! Carmina asi iesmējās. Man vajadzēja tevi nožmiegt, kad bija tāda iespēja. Vai tu vispār aptver, kam tu draudi? Es esmu Carmina, Tūkstošacu pavēlniece, Ķērpjziedu meža valdniece!

Viņas pretinieku tas nesamulsināja.

-     Es esmu Mārtiņš Karotājs, un es te nenācu tukši draudēt. Klausies, kas man sakāms: atstāj šo vietu līdz saules rietam kopā ar visu savu armiju; varat iet, kurp gribat, bet netuvojieties Ķērpjziedu mežam un pat nemēģiniet darīt ļaunu kādam no tā iemītniekiem.

Carmina pameta skatienu pār plecu; pa durvju spraugu viņa saskatīja loka strēlnieku ierindu kaujas gatavībā.

-   Ja es tā darīšu, kas tad būs?

-     Mēs tev ļausim mierīgi izvākties, un neviens no tavējiem necietīs. Dodu karotāja godavārdu.

Carmina paraustīja plecus. Viņa plaši iepleta ķepas.

-   Un ja nu es negribēšu izvākties? viņa apjautājās.

-    Tad tu šeit mirsi, tu un visi tavi mošķi. Šis ļaunpilnais cietoksnis sabruks pār jūsu galvām. Arī par to es tev dodu savu karotāja godavārdu, Mārtiņš nodimdināja kā veseris uz laktas Boka kalvē.

Carmina brīdi paklusēja, it kā apsvērdama abus priekšlikumus. Kad viņa atkal ierunājās, viņas balss skanēja noteikti un draudīgi.

-   Cik lieli vārdi priekš tik maza pelēna! Es nesolīšu neko, izņemot vienu jūs visi būsiet beigti tepat uz vietas.

Pēc viņas zīmes priekšā izlēca šāvēju rinda ar uzvilktiem lokiem.

Kaķe sakrustoja ķepas uz krūtīm un nicīgi pavīpsnāja.

-   Ko tu par to teiksi, mazais karotāj?

Mārtiņš stāvēja kā klints un neizrādīja ne mazāko baiļu.

-   Tad mēs paliksim šeit un mirsim no tavām bultām. Bet palūkojies man aiz muguras kokos un uz cietokšņa mūriem. Ikviens mežinieks, kas spēj uzvilkt loku vai mest šķēpu, mērķē tieši uz tavu nodevīgo sirdi. Tu nepagūsi ne ķepu pakustināt, kad jau dosies uz Tumšā meža vārtiem. Tad nu uz priekšu, kaķe. Pavēli saviem strēlniekiem šaut. Mēs mirsim, lai Ķērpjziedu zeme būtu brīva no tevis.

Carminas acis šaudījās šurpu turpu. Ūdri, peles, vāveres, eži, pat zaķi likās, ka tie čum un mudž kā lapas rudens vējā. Ikviens notēmējis pret viņu ieroci, ikvienā acu pārī drūma apņēmība.

-   Nolaist lokus! viņa satraukti uzšņāca strēlniekiem.

Kareivji nolaida lokus pret zemi un atslābināja stiegru.

Meža padomes vadoņi lēnām atkāpās uz vārtu pusi.

Carmina pastiepa drebošu ķetnu.

-    Ar to vēl viss nav beidzies, viņa aiz dusmām draudīgi noķērca. Nē, tas ir tikai sākums!

-    Līdz saulrietam. Mēs gaidīsim tavu atbildi ārpusē, Mārtiņš noskaldīja.

Galvu laukā pabāza Stulmainis.

-   Neaizmirstiet aiz sevis aizdarīt vārtus, hehehe!

Tiklīdz vārti aizvērās, atskanēja Bellas skaļais un skaidrais rēciens.

-   Šie vārti aizveras ne tādēļ, lai mēs netiktu iekšā, bet gan tādēļ, lai jūs netiktu ārā.

Carmina metās iekšā.

-    Novāciet tos tīklus un virves, lai nemaisās man pa kājām! Visi uz Kotīras torni, pašā augšā. Veicīgāk! viņa sauca.

Gonfs ar Mārtiņu stāvēja kalnu kļavas paēnā.

-   Nu, tā, draudziņ, tas nu būtu izdarīts. Spēlējam uz visu banku varam vai nu vinnēt, vai zaudēt. Citas iespējas nebūs. Tu dzirdēji, ko kaķe teica, tas ir tikai sākums.

-   Viņa kaut ko perina, Mārtiņ, lēdija Dzintaraste no lapotnes piebilda. Viņi palikuši pārāk klusi, un man tas diez kā nepatīk.

Mārtiņš pacēla galvu.

-    Man arī ne. Saki virsniekiem, lai visi atkāpjas slēpnī. Nogaidīsim, ko šī pasāks.

Čukstus izskanēja pavēles, un mežinieki atkāpās, nozuzdami zaļo lapu pavēnī un raibo ēnu ņirbā. Cietokšņa mūris palika tukšs nekur vairs nemanīja pat ne ūsas galu. Rīta liegajā saulē silstošo mežu pārņēma spokains klusums, šad tad vien iečabējās koku lapotne, kad tai pāršalca viegla vēsmiņa.

Cits aiz cita kāpdami pa koka kāpnēm, kareivji Carminas vadībā cauri bēniņiem izkļuva uz lēzenā, robota mūra ieskautā Kotīras jumta laukuma. Devusi zīmi visiem gulties, viņa piesardzīgi pameta skatienu pāri mūra augšmalai.

-    Esiet klusu! Loka strēlnieki, uz priekšu. Pielieciet galvu un iekārtojieties aiz mūra aizsargvaļņiem. Esiet gatavi šaut, kad likšu.

Strēlnieki aizlavījās pie vaļņiem un palika gaidot.

Carmina pamāja.

-   Bultas!

Nāvējošu bultu krusa šāvās lejup. Kaķe noraudzījās, kā tās pazūd koku lapotnē. No lejas nedzirdēja ne kliedzienus, ne vaidus; valdīja pilnīgs klusums.

-   Aiziet, vēlreiz!

Otra bultu kārta ienira zaļajās dzīlēs.

Joprojām nekā.

Dziļāk meža biezoknī Kapteinis skrubināja auzu plāceni.

-    Nez vai kaķe saviem kareivjiem arī ļauj uzkost rīta agrumā?

Timbalisto noslaucīja ābolu gar kažoku.

-    Nedomāju vis. Paskat, kā šie bārsta bultas pār kokiem, kur mēs vēl pirms mirkļa bijām.

Mežinieki turpināja ieturēties un skatījās, kā zaros un mīkstajā zemē triecas bultu lietus, taču viņus nesasniedz. Kāds Ķīļzemes pelēns ar Gonfu sēdēja pie vienas piena bļodiņas.

-    Vai mums nevajadzētu raidīt kādu atbildes šāvienu, Gonfa kungs? viņš bramanīgi apjautājās.

-    Nē, draudziņ. Nav jēgas. Pārāk augstu. Turklāt tad viņi atklās, kur mēs esam. Lai jau viņi pašķiežas ar bultām vēl kādu brīdi.

-   Ja nu vienīgi mēs varētu uzrāpties tur tajos augstajos kokos ziemeļpusē, knibinādams selerijas kātu, ieminējās Čakstis.

-   Vai no turienes viņiem varētu trāpīt?

-    Ko? Lieliskie vāveru strēlnieki?! Protams, varētu, Mārtiņ.

Karotājpelēns apsvēra domu.

-     Hmra, vajadzētu varēt. Bet mums vajag kaut ko, kas novērstu viņu uzmanību uz šo pusi. Vai tev nebūtu kas padomā, Dzintaraste?

Carmina pamāja strēlniekiem, lai tie pārstāj šaut. Daži to nebija manījuši un turpināja.

-   Pārtraukt, pietiek, muļķi! viņa noķērcās. Neredzat, vai, ka viņu tur nav?!

Bultu krusa rimās. Kāda lapsa, vārdā Līkaste, ieteicās savam biedram, žurkai, vārdā Vegss:

-   Lāsts gan būtu kaut ko izdomājis, lai viņus izsvēpētu. Lapsa ilgpilni nopūtās.

-   Ko tad, piemēram?

-   Nū… piemēram, ē… Nezinu. Bet viņš kaut ko izdomātu.

-    Ja jau viņš bija tik gudrs, kāpēc tad viņš tagad ir tik beigts? Paskat, re, kur krūmi kustas!

Carmina acumirklī bija žurkai blakus.

-   Kur?! Parādi! viņa dedzīgi prašņāja.

-   Tur lejā, kurp mēs pirmīt šāvām.

Mežmalas krūmāja lapotne tik tiešām trīcēja un drebēja.

Carmina atplauka smaidā.

-    Nu ko, nebūsim vis velti tērējuši bultas; kādam ari trāpījām. Šurp, strēlnieki! Nododiet pa tiem krūmiem kārtīgi! Lai nevienas dzīvas dvēseles tur nepaliktu! Uzmanību, aiziet!

Pār krūmiem nolija pamatīga bultu lietusgāze.

Lēdija Dzintaraste uzrāpās augstu gobā, līdz pāri mūru aizsargvalnim varēja saskatīt kareivju muguras. Nospriegojusi bultu, viņa divpadsmit brašām vāverēm, kuras tūdaļ darīja tieši to pašu, nočukstēja pavēli:

-   Trīs aši šāvieni, un tūdaļ visi prom!

Bultas lidoja tieši mērķī un trāpīja kareivju bariņam, kas apšaudīja krūmus. Carminu paglāba Līkaste, kurš, divu bultu caururbts, pārkrita viņai pāri. Uz atklātā jumta laukuma nebija, kurp bēgt; bultas notrieca pārdesmit kareivju.

Pirms viņi paguva atjēgties un raidīt atbildes šāvienus, vāveres jau bija prom.

Lagalags un Priekškurmis sēdēja pa gabalu no krūmiem. Labi paslēpušies, abi sparīgi raustīja garās virves, kas bija piestiprinātas krūmu stumbriem un zariem.

-   Klau, cik ta' ilg' mumsīm vaj'dzēs raustīt tos virv's?

-   Nu jau pietiks, Priekškurmi. Apšaude beigusies.

No koku galotnēm nolēca lēdija Dzintaraste kopā ar pārējām vāverēm.

-   Labs aprēķins, Mārtiņ, viņa paslavēja. Šo mācību viņi tik drīz vis neaizmirsīs! Gandrīz trāpījām kaķei, bet kāda lapsa pārkrita šai pāri.

-    Jā, veikli gan, bet jācenšas visu laiku būt viņai soli priekšā. Carmina tūlīt pat atkal izdomās jaunu gājienu, ja es kaut ko saprotu no kara taktikas. Tā kaķe ir tikpat viltīga kā viena kuģa žurka, ticiet man, Lagalags brīdināja.

Mārtiņš pamāja, norādīdams uz Krekšķi, kas laidās šurp.

-   Lūk, kur mans izlūks!

-   E, khem, es noklausījos kaķes rīkojumos.

-   Un ko šī teica?

-    Nu, hrmmmhk, ehm. Lielākā daļa gan nebūs piemērota pieklājīga meža zvēra ausīm. Viņa skata pēc atstāja vienu kareivju bariņu uz jumta, bet pārējos nosūtīja lejā.

Mārtiņš izvilka zobenu no maksts.

-   Tas varētu nozīmēt, ka viņa grasās mums uzbrukt.

Bella piekrītoši pamāja.

-   Nu, pa vārtiem ārā viņa netiks. Es pati savām ķepām tos aizslēdzu un noķīlēju.

-   Tādā gadījumā viņi rāpsies pāri mūriem, iejaucās Kapteinis. Un tādu izdevību es jau sen esmu gaidījis likt lietā manu šķēpmetējzaķu dotības!

-   0, jā, mēs esam gatavi, veco zēn, metīsim, ka švīkst!

-   Tā ja. Ir jau bijuši gadījumi, vai zinies.

-   Vēziens, sviediens un kas tik vēl ne, visi kā viens.

Dinnijs jaunākais savicināja dunci un saviem biedriem uzsauca:

-    Ho, hrr, mēs ar' pievienosies. Šito jau mēs nelaist' garām!

Mārtiņš kņadu apklusināja.

-    Nekādus kaujas plānus un slaktiņus, viņš stingri noskaldīja. Mums jādara tikai tik daudz, lai neatkāptos paši, bet liktu viņiem atkāpties atpakaļ aiz mūriem. Lēdija Dzintaraste, sūti savas vāveres koku galotnēs, un nodrošinieties ar vairogiem. Lai viņu loka šāvēji uz jumta nespēj galvu pacelt.

Kāda zebiekste, vārdā Rupeklis, pa durvju spraugu palūrēja pagalmā.

-   Gaiss tīrs, milēdij. Viņi domā, ka mēs arvien esam uz jumta.

-    Labi. Ātri pārskrien pāri pagalmam, tikai nenomet kāpnes!

Uzbrucēju bija daudz. Stulmaiņa vadībā viņi šķērsoja pagalma

laukumu un drūzmējās pie mūriem.

-   Tā, kareivji. Slieniet augšā kāpnes un kāpiet, viņš izrīkoja.

Visi rausās augšā, līdz mūra augšmala vai mudžēja no kareivjiem. Tramīgi viņi raudzījās koku lapotnē. Beidzamais, smagi elsdams, augšā uzrausās Stulmainis.

-   Vai kaut kas manāms?

-   Nē, virsniekkungs, gaiss tīrs.

-   Tad velciet kāpnes augšā un laidiet tās lejā otrā pusē.

Tiklīdz pēdējais kareivis bija spēris ķepu uz zemes meža pusē, starp kokiem parādījās Mārtiņš. Viņam nopakaļus nāca seši zaķi ar pīķiem. Stulmainis atieza zobus tad ta' nu varena sagaidīšana!

-   Kareivji, uzbrukt!

Mārtiņam aiz muguras no pameža iznira ūdri. Pa kreisi un pa labi no slēptuvēm izlēca mežinieku jaunkareivji un iekļāva pretiniekus ciešā ielenkumā.

Pīķi nošķindēja, sastopoties ar šķēpiem, atskanēja kaujas saucieni.

-   Nāvi mežiniekiem!

-   Mārtiņš Ķērpjziedu vārdā!

Kāda lapsa notrieca «Ozolkuģa» airētāju. Tā grasījās viņu nogalēt, kad Kapteinis pamatīgi ielingoja lapsai ar akmeni un izsita no ķepām šķēpu. Zaķu sešotne Kotīras armiju pamatīgi izplucināja; viņu pīķi krietni pārspēja kotīriešu šķēpus. Ieraudzījuši saniknotos ūdrus, kareivji metās kur kurais, bet it visur viņus jau gaidīja ciršļu, peļu, kurmju un kuģa airētāju pulki.

Stulmainis nebija nekāds gļēvulis, ja viņa asinis sāka vārīties kaujas karstumā. Viņš nikni cīnījās un centās piekļūt karotājpelēnam, kurš grieza ap galvu zobenu.

Mārtiņš ieblieza kādam sermulim gandrīz pie pašas zemes, tad atvēzēja zobenu galvas augstumā, kā Boks bija mācījis. Pagriezienā viņš notrieca zebieksti. Tad Stulmainis lauzās uz priekšu pie Mārtiņa. Tā kā no šķēpa nebija jēgas, viņš pats metās virsū karotājpelēnam. Mārtiņš viņu pamanīja. Novēlies zemē atmuguriski un pašāvis ķepas gaisā, pelēns nogāza Stulmaini no kājām un veikli pārsvieda sev pāri. Stulmainis izveicīgi piezemējās uz visām četrām. Paķēris savu līko zobenu, bet to neatvēzējis, viņš triecās atpakaļ. Mārtiņš apvēlās uz sāniem, pielēca kājās un, atvēzējis zobenu ar abām ķepām, cirta lejup. Zebiekšu virsnieks palika turam ķepā vien pliku šķēpa rokturi, asmens bija pilnībā nošņāpts. Viņš kāpās atpakaļ, līdz attapās piespiests pie koka ar Mārtiņa zobenu pie rīkles.

-   Atpakaļ pāri mūrim! Tūlīt pat! Karotājpelēna balss plīkšķēja kā pātaga.

Stulmainim par pārsteigumu zobena asmens nolaidās. Jau nākamajā mirklī viņš kā pusnemaņā brāzās uz mūra pusi un skaļi sauca:

-   Atkāpties, atkāpties! Atpakaļ uz Kotīru!

Kapteinis jau nomērķēja uz Stulmaini metamšķēpu, taču Mārtiņa zobens pastūma to sāņus.

-   Pietiks, Kaptein. Lai jau šie skrien.

Sakāvi cietušie kareivji ar zobiem un nagiem cīnījās savā starpā, lai tikai drīzāk tiktu pāri mūrim, kamēr vēl karotājpele nav pārdomājis.

Ķīļzemes peles devās aprūpēt ievainotos.

Mārtiņš, Kapteinis un Gonfs stāvēja un smagi elsa.

-   Vajadzēja ļaut mums iet līdz galam, Mārtiņ.

-    Nē, Kapteini, Mārtiņš stingri noteica. Es to ļautu tikai tad, ja tā būtu bijusi kaķe.

Gonfs sabāza aiz jostas abus kaujas dunčus.

-   Pie joda, draudziņ, mēs krietni viņus samizojām, bet kāpēc tu palaidi viņus vaļā?

Mārtiņš noslaucīja zobenu zālē un nolūkojās uz zemi, kas bija kā nosēta ar abu pušu kritušajiem.

-    Lai apliecinātu, ka mēs neesam ļauni, viņš pēdīgi atbildēja. Mēs gribam tikai to, kas pieder mums, un tagad, es domāju, viņi būs sapratuši, ka mēs esam gana stipri, lai to arī dabūtu. Vai tad neredzat, ka cīņasspārs šos kareivjus ir gandrīz pavisam pametis? Paēduši viņi arī vairs gluži neizskatās. Pieliekamie droši vien tūlīt būs tukši, un tikai bailes no viņu nežēlīgās pavēlnieces dzen viņus cīņā. Turklāt, kolīdz ar dažu ūdru un Timbalisto palīdzību ķeršos pie sava plāna, Kotīra tiks noslaucīta no zemes virsas uz laiku laikiem, un pāri paliks labi ja tās vārds, ar ko vakaros pabaidīt mazuļus, kas negrib iet gulēt.

Bella skumīgi pašūpoja galvu un pacēla kādas vāveres bijušā airētāja ļengano ķermeni.

-    Tu rīkojies pareizi, Mārtiņ, viņa teica. Nav pasaulē nekā ļaunāka par nogalēšanu. Man vienalga, vai to sauc par karu vai taisnīgu tiesu. Dzīvība ir svēta.

Kāda Ķīļzemes pele notrauca asaru un palūkojās uz Timbalisto.

-   Man liekas, ka Bellai taisnība, viņa piebilda.

-    Tā ir gan, jaunkundz, es arī piekrītu. Bet kas Mārtiņam atliek? Viņam jāvada mūs ceļā uz mierīgu dzīvi pret ļaunu un aukstasinīgu kaķi, Timbalisto lēnprātīgi bilda.

Todien kaujas bija beigušās. Abi pretinieki devās laizīt katrs savas brūces. Mārtiņš gaidīja saulrietu, tikām Carmina nodeva brāzienu saviem kareivjiem un centās izgudrot jaunu uzvaras plānu.

.

2 NODAĻA

Pēcpusdiena bija karsta. Tikai tad, kad saule jau sāka sārtoties pret krēslainajām purpurkrāsas debesim, Carmina uzdrīkstējās pietuvoties torņa logam. Uz mūra vaļņa, bruņās tērpts, stāvēja karotājpelēns. Viņš droši vien bija ticis augšā pa kāpnēm, ko tie gļēvuļi atkāpjoties pametuši. Carmina aiz dusmām bezpalīdzīgi iecirta nagus palodzē.

-    Ko tu gribi, pele?

Jautādama viņa izmisīgi taustījās pēc loka un bultām, ko vienmēr turēja pa ķepai.

-    Saule jau gandrīz norietējusi, Carmina. Vai atceries, ko šorīt tev prasīju?

Meža kaķe centās paildzināt sarunu, zem palodzes neveikli mēģinot rīkoties ar loku un bultām.

-   Tu varētu man atgādināt, pele. Būs piemirsies.

-     Manas prasības nav mainījušās. Vēl ir laiks aizvākt no šejienes savu armiju un likt mūs mierā, Mārtiņš lēnīgi noteica. Mēs jūs neaiztiksim, ja dosieties prom, pirms saule ir norietējusi.

Gaisu pāršķēla zibenīga bulta un ietriecās Mārtiņam sānā. Pelēns aiz sāpēm sarāvās un salīgojās, taču noturējās kājās. Carmina līdz asinīm iekoda lūpā.

Mārtiņš pagriezās un, sāpes ciezdams, sāka rāpties lejup; viņa sānā joprojām rēgojās bultas gals.

Pelēnam dodoties prom, viņa vārdi skanēja kā kapu zvani:

-   Tad tās ir beigas. Es to tavu cietoksni noslaucīšu no zemes virsas akmeni pa akmenim. Un tevi aizsūtīšu uz Tumšā meža vārtiem.

Kareivji netālajā ēdamzālē dzirdēja katru šaušalīgo vārdu, kas izskanēja puskrēslā.

-    Mums jau sen vajadzēja no šejienes laisties, sesks Grāvkašņa uzrūca Stulmainim. Šitādā pulkā mēs jebkur varētu dzīvot bez bēdu.

Viņam pievienojās arī citi.

-    Jā, kāpēc gan mums būtu jācīnās šā vecā grausta dēļ? Tas ir viņas, ne mūsējais.

-    Kad es kalpoju Lāstam, viņš ļāva mums cīnīties un paturēt laupījumu. Šajā smirdīgajā ūķī nav pat kārtīgas ēdmaņas.

-    Nezinu, kas tai pelei padomā, bet varu derēt, ka viņš nemelš tukšu.

-    Tā ja. Kur mums bija prāts iedomāties, ka mežiniekus varēs viegli uzveikt.

-    Pareizi. Paskaties, cik biedru šodien zaudējām, un kur pa to laiku bija viņa?

-   Nolīdusi aiz mūriem, nobijusies kā tāds tārps no zivs.

-   Drīzāk kā kaķis no peles, ha, ha… Durvīs stāvēja Carmina.

-   Atkārto, ko tu teici? Ēdamzālē iestājās klusums.

-   Nu? Carmina samiedza acis. Žurka Vegss piecēlās.

-   Mēs gribam doties prom no šīs vietas, viņš žēli noteica. Carmina draudīgi pienāca viņam klāt, kaķes ūsu gali gandrīz

skāra žurkas degunu.

-     Par vēlu, žurka. Saule jau norietējusi. Bet viena iespēja tikt prom gan vēl ir pa Tumšā meža vārtiem. Varu tevi turp aizsūtīt, ja vēlies.

Vegss stāvēja un aiz bailēm trīcēja, Carmina vieglā solī devās atpakaļ uz durvīm. Pagriezusies viņa saldi pasmaidīja.

-    Paskatieties uz sevi. Visi nobijušies kā diegi vienas bruņās tērptas peles un pāris meža zvēreļu dēļ. Jūs dzirdējāt, ko viņi grib. Viņi nevēlas karu, viņi grib likt mūs mierā! Un kāpēc?

Kareivji apstulbuši viņā blenza.

-   Es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka viņi nespēj mūs padzīt no šejienes! Kotīra ir pārāk varena. Nav ko ņemt vērā peles draudus, kaķe apņēmīgi paziņoja.

Grāvkašņa norīstījās, tomēr uzdrošinājās iebilst:

-    Bet tā pele teica, ka iznīcinās cietoksni akmeni pa akmenim. Mēs visi to dzirdējām.

Carmina pamāja Grāvkašņam un kādai druknai lapsai.

-   Jūs abi, pastumiet to mūra sienu! viņa pavēlēja. Samulsuši abi tomēr paklausīja un atspiedās pret sienu ar ķepām.

-   Nu, jūs taču to varat! Stiprāk! Grūdiet no visa spēka!

Abi kareivji stūma un grūda, līdz aizelsušies bezspēkā noslīga uz grīdas.

Carmina iesmējās. Tas izklausījās pat labvēlīgi.

-    Nu, vai kāds juta Kotīru sagrīļojamies? Nu, kaut vai mazlietiņ?

Kareivji papurināja galvu, atskanēja vienots «nē».

-   Protams, nē, jūs, puņķutapas, meža kaķe mātišķi viņus uzrunāja. Vajadzētu vairāk nekā jūs visus un vēl mežiniekus kopā, lai šiem mūriem ko nodarītu. Kotīra ir izturīgāka pat par mežu, kas ir tai apkārt. Paklau, es lauzīšu zelta likumu un atklāšu jums savu plānu. Pirmkārt, gribu, lai jūs zinātu, pārtikas mums netrūkst. Patiesībā jau no rītdienas visi dabūsiet papildporcijas.

Stulmainis pielēca kājās.

-   Lai dzīvo mūsu pavēlniece, draugi!

-Urā!

Carmina atzinīgi pamāja virsniekam.

-   Vasaru mēs iztiksim. Šogad tā ir neparasti sausa, viņa aizrautīgi tuipināja. Pirms uznāks pirmie rudens lieti, es likšu saviem strēlniekiem sagatavot daudz jo daudz ugunsbultu, tieši tādas pašas, kādas tie nelietīgie mežinieki raidīja mums. Vai varat uzminēt, kas man padomā?

-   Nodedzināt mežu, milēdij.

-   Kurš to teica?

-   Es, milēdij.

-    Kā tevi sauc?

-   Rupeklis, jūsu augstība.

-    Pareizi, Rupekli. Malacis. Tieši tā, mēs paliksim drošībā Kotīrā visu vasaru, ēdamā visiem būs atliku likām. Un tad, rudenī, mēs nosvilināsim mežiniekus ar visu viņu mežu.

Stulmainis atkal pielēca kājās.

-    Draugi, es to atbalstu! Visu vasaru varēs laiskoties pilniem vēderiem. Esmu par to, ka paliekam te kopā ar savu pavēlnieci. Viņa nebīstas mežinieku! Ha, viņa šodien pat sašāva to vadoni!

Kareivju rindas atskanēja atbalsta saucieni. Tie nebija gluži sajūsmināti, tomēr nedaudz cerīgāki gan.

Bella un lēdija Dzintaraste noliecās pār Mārtiņu.

-   Izskatās, ka sāk atjēgties, āpsiene atviegloti ziņoja.

Timbalisto turēja ķepās lingas somu, no kuras joprojām rēgojās

bultas gals.

-   Bez šīs akmeņu kules varēja sanākt pavisam citādi.

Bella apslacīja Mārtiņa pieri ar vēsu ūdeni.

-   Un pat ar visu to nav taču nieka skramba vien.

Mārtiņš atvēra acis un grasījās tūlīt rausties kājās, bet Dzintaraste neļāva.

-    Guli rāms, viņa stingri teica. Tava laime, ka neesi nopietni ievainots. Bella, uzliec brūcei kādas zālītes un nosaitē.

-   Vai ir jau vēls, Gonf? Mārtiņš ievaicājās, lūkodamies debesīs.

-   Nav tālu līdz pusnaktij, draudziņ.

-     Paldies, Bella. Taču beidz te par mani satraukties kā tāda ežumāte. Man jāceļas! Svarīgi darbi gaida.

Bella pastiepa ķepu.

-    Nu, tad celies ar', karotāj. Mēs ar Gonfu tev palīdzēsim. Kas tas par tik neatliekamu darbu?

Mārtiņš piesardzīgi nolika uz zemes kāju un saviebās no sāpēm.

-    Man šonakt jātiek uz «Ozolkuģa».

-    Nu, tad lec man mugurā. Tā ir gana plata pelei, pat ievainotam karotājam.

Gonfs gāja pa priekšu, lai atbrīvotu Bellai ceļu, un tā viņi visi kopā devās cauri naksnīgajam, siltu vēsmu apdvestajam mežam.

Ūdriene Bula saritinājusies gulēja uz priekšgala klāja. Viņa vēroja, kā klusumā starp krastmalas kokiem iznirst tumši stāvi.

-   Kas tur nāk? viņa noprasīja.

-   Ķērpjziedu meža padome.

-   Nāciet tuvāk, lai var jūs saskatīt.

-   Bula, vecā labā garnejzvejniece!

-     Gonf, mazais zagļumelsēj! Sveicināta, Bellas kundze. Kas jauns? Mārtiņ, vai tu esi ievainots? Kas atgadījies?

Mārtiņš nošļūca no Bellas muguras un atbalstījās pret zobenu.

-   Nieki vien, Bula. Vai viss gatavs?

-   Gatavāks par gatavu, Mārtiņ.

Bula īsi ierējās, un uz klāja parādījās vēl četri ūdri.

Mārtiņš pēdējo reizi uzmeta sirsnīgu skatienu «Ozolkuģim», kas šūpojās uz enkura Ķērpjupes vidū, tad pamāja Bulai.

-   Gremdē nost!

-    Noslīcināt «Ozolkuģi», draudziņ?! Vai tu esi jucis? Gonfs mulsumā mirkšķināja acis.

Bella piesardzīgi uzlika savu vareno ķetnu pelēnam uz pleca.

-    Mārtiņš zina, ko dara, Gonf.

Pieci ūdri ar plunkšķi ielēca ūdenī un nozuda tumšajās dzīlēs. Pēc brīža viņi iznira abos kuģa galos trīs priekšgalā, divi pakaļgalā. Zobos viņi turēja virvju troses, kas stiepās uz kuģa pusi. Ūdri sāka sparīgi airēties uz priekšu un griezt «Ozolkuģi» apkārt, tas slīdēja līdzi, kamēr priekšgals un pakaļgals atdūrās upes krastos. Tagad «Ozolkuģis» bija sagriezts šķērsām Ķērpjupes straumei.

No ūdens izlīda slapjie ūdri. Pametuši virvju galus Bellai, viņi ienira atpakaļ un pievienojās saviem draugiem otrā upes krastā.

-     Piesieniet pakaļgala virves pie tā resnā ozola! Mārtiņš viņiem uzsauca. Nedaudz vaļīgi, lai kuģis var iegrimt. Mēs savējās piesiesim te, pie skābarža.

Atkal ieniruši upē, ūdri iznira kuģa sānos un uzrausās uz klāja. Bula padeva koka veserus, un visi devās lejup kuģa tilpnēs. Ūdriene norādīja uz lūkām zem airu klāja.

-    Dauziet vaļā visas tapas un vārstus, draugi. Lai ūdens tiek iekšā.

Visi ar sparu ķērās klāt. Drīz upes ūdens gāzās iekšā pa astoņiem caurumiem dažādās vietās, ūdenslīmenis kuģa tilpnēs strauji cēlās. Bula, apmierināta ar paveikto, vēl reizi palūkojās apkārt.

-   Kuģis pildās ātri. Visi krastā! viņa norīkoja.

Mārtiņš kopā ar ūdriem stāvēja krastmalā. Viņi lūkojās, kā melnais kuģis straumē viegli sasveras un tad sāk grimt. Cauri ūdens burbuļošanai un dēļu krakšķiem bija dzirdama Gonfa dziedātā sērīgā atvadu dziesma:

Tu cēli zēģelēji zilā jūrā

Un šķēli ūdeņus, lai kurp ar' ceļš mūs vestu,

Nu tagad guldīts upes dibenā,

Lai brīvi Ķērpjziedzemei nestu.

Būs mūsu sirdīs «Ozolkuģis» vienmēr dzīvs

Kā varens putns, kas reiz bijis brīvs.

Ak, dusi saldi, mūsu «Ozolkuģi».

It visi ceļavēji kādreiz nostāj.

Nu draugi ardievas tev māj -

Tu atkuģojis sava mūža ostā.

Peļu zaglēns nošņaukājās un ar ķepu paberzēja acis.

-   Labi, ka Lagalags šito neredz, draudziņ.

Viss kuģa stāvs reizē grima arvien dziļāk. Ūdens viļņiem sāka šļākties pāri sānu bortam.

Mārtiņš aizgriezās.

-    Ejam, Gonf. Es nespēju vairs tajā noskatīties.

*

Draugi devās atceļā uz savu slēpni netālu no Kotīras, zem viņu ķepām sudrabainā mēnessgaismā blāvoja meža taka. Bija rāma vasaras nakts, Bella soļoja ar Mārtiņu plecos, viņai līdzās gāja Gonfs un Bula.

-    Nebēdājiet. Tas bija skaists upuris, drosmīga rīcība. Boks ar jums abiem lepotos, savā zemajā balsī āpsiene viņus klusi mierināja.

Bula ierunājās mazliet līksmāk.

-   Varu derēt, ka tad, kad šis viss būs galā, Kapteinis izdomās, kā jūsu «Ozolkuģi» atkal salabot.

Gonfs palūkojās uz ūdrieni.

-   Tu no tiesas tā domā?! Tu taču tā nerunā tikai tāpēc, lai mūs uzmundrinātu?

Bula pamirkšķināja acis.

-    Protams, ne. Mēs jau to nesadauzījām, tikai izsitām spundes. Nekas nav salauzts. Neraizējies, draudziņ. Gan Kapteinis tiks galā. Viņam galvā ir daudz vairāk nekā tikai ūdens ausīs, tas nu ir droši.

Upē virs ūdens rēgojās vairs tikai pats kuģa priekšgals, pakaļgala klāja daļa un masti. Ar ūdeni piepildītais kuģa dibens bija stabili nogūlies uz upes grunts.

Nu gan Ķērpjupe bija aizdambēta. Tās krasti sāka pārplūst, straume mutuļoja pret nogrimušā kuģa sāniem. Nepagāja ne stunda, kad palika vairs tikai trīs vietas, kur aizdambētā upe varētu lauzt sev ceļu.

Mežinieku izraktajos tuneļos!

Mutuļojošie ūdeņi ar pamatīgu dārdienu gāzās tajos iekšā. Pazemē šļācās pienaini brūna straume, savā trakajā skrējienā raudama līdzi zemi, mālus, zarus un oļus. Tā ārdīja un plosīja tuneļus, sizdamās pret to sienām, līdz tika aizskaloti visi stiprinājumi un mežinieku rakumi pārvērtās vienā milzīgā pazemes upē, kas lauza ceļu uz ieplaku, kurā stāvēja Kotīras cietoksnis.

Priekškurmis un Vecais Dinnijs snauduļoja pie sacepuma paliekām, kad sajuta notrīsam zemi. Priekškurmis piebāza purnu pie zemes.

-   Nu iet vaļā, Veco Din. Nav i' ķep's jāsmērē, tāpat skaidrs, kas iekš zem's notiekas.

-    Ho, hrr, izskat's, ka tie mošķ' drīz dabūs tā izpeldēties kā nekad iekš sav' mūž'.

-    Hrr, zvēr' pie sav' tuneļ, viņ' viet' mans gan negribēt' būt!

Ķērpjziedu mežs elpoja klusu un mierīgu nakti.

Taču tā bija tikai šķietamība.

Žurka Vegss nožāvājās un nodrebinājās. Viņš satinās ciešāk vecajā graudu maisā, lai rītausmas dzestrumā saglabātu siltumu kārnajā ķermenī.

Rīts atnāca mākoņains, jumta laukumu, kur viņš bija nolikts sardzē, apspīdēja vien rets saulesstars, kas nedeva nekāda siltuma. Pieklumzāja Stulmainis. Berzēdams ķepas, viņš pameta skatienu pāri aizsargvalnim uz mierīgo mežmalu.

-   Rāma nakts, ko?

-    Jā, drusku gan pavēsi, bet viņi joprojām ir tur, Vegss atsaucās.

-   Vāveres atkal šauj?

-   Ne-e. Ja mēs nešaujam, šīs arī ne. Bet man šķiet, ka lejā kaut kas notiek.

Stulmainis nometās Vegsam blakus.

-    Ak, nu ko gan viņi pasāks. Tu dzirdēji, ko pavēlniece teica. Mēs te vienkārši sēdēsim un gaidīsim izdevīgu brīdi.

-    Ha, vai ne! Tie mežinieki nemaz nav tik zaļi, kā izskatās, Vegss nekaunīgi attrauca.

Stulmainis viņu ķircinoši iedunckāja.

-   To nu atstāj manā un milēdijas ziņā. Jau paēdi?

-    Nē, vēl ne. Es mirstu badā. Var uz bridi aizšmaukt kaut ko iekost, draudziņ?

-   Draudziņ! Tu gribēji teikt virsnieka kungs, vai ne?

-   Nu labi, virsnieka kungs.

-    Labs ir, ej arī. Bet atsūti kādu vietā. Man ir svarīgākas lietas darāmas nekā aizstāt sardzē tādus kā tu.

Vegss paberzēja stīvās ķepas un klumburoja lejup uz pieliekamā pusi tur bija lielākas izredzes atrast kaut ko ēdamu nekā ēdamzālē. Viņam garām pasteidzās lapsa, kas centās noslaucīt ķepas gar mūriem.

-   Tur lejā ir mitrs, draugs. Pieliekamajā starp grīdas akmeņiem sūcas ūdens, lapsa brīdināja.

-   Ūdens?! Kur tad?

Abi pacēla galvu pa kāpnēm lejā nāca Carmina. Lapsa pamāja pār plecu.

-   Tur lejā, milēdij. Bet tur jau vienmēr ir bijis mitrs.

Vegss papurināja galvu.

-   Nē, tikai pagraba kambaros un dzi]āk pazemē, bet ne jau virs zemes. Turklāt ir vasara, un kopš pavasara vispār nav nolijis ne piles.

Carmina steidzīgi paspraucās abiem garām.

-   Sekojiet man!

Visi steidzās lejup uz gaiteni, kas veda uz pieliekamo. Cauri grīdai sūcās ūdens, visi trīs metās atpakaļ uz lejasstāva kāpnēm.

-    Pirms brīža gan te vēl bija tikai drusku mitrs! lapsa pārsteigti izsaucās. Re, ūdens jau pārklāj grīdu!

Vegss iemērca ūdenī ķepu.

-   Bet kā? Es gribēju teikt no kurienes?

Carmina kā piekalta lūkojās ūdenī.

-    Tiec līdz cietuma kambariem, žurka, viņa trīcēdama pavēlēja. Saki, lai sargi nāk augšā un ziņo man. Viņi zinās.

Vegss atsveicinājās. Piesardzīgi sperdams soļus, viņš aizbrida pa slapjo gaiteni. Carmina pakāpās pāris kāpņu posmu augstāk un gaidīja. Pēc brīža atbrāzās Vegss, viņa purnā bija sastingusi apstulbuma grimase.

-     Milēdij, kāpnes uz kambariem ir pilnīgi zem ūdens. Eja izskatās pēc akas. Uff! Tur peld divas noslīkušas zebiekstes.

Ar mežonīgu skatienu acīs Carmina sāka berzēt ķepas, kā gribēdama tās nosusināt. Pēkšņi viņa apsviedās riņķī un metās augšup pa kāpnēm. Visur skanēja kareivju klaigas.

-   Pagalms izskatās pēc ezera!

-   Lejas barakas pārplūdušas!

-   Visi krājumi būs pagalam!

-    Priekšnams pludo, draugi!

-   Visi cietumsargi noslīkuši!

Spiedzieni un klaigas skanēja Carminas ausīs pa ceļam uz torni. Paķērusi loku, kas karājās pie sienas, viņa neprātā raidīja bultu pēc bultas tukšajā mežmalā.

-   Lieniet ārā! Mārtiņ, nāc cīnīties! viņa ķērca.

Augstā papeles zarā, lēdijas Dzintarastes un vēl četru vāveru balstīts, stāvēja Mārtiņš.

Čakstis viņam sparīgi paplikšķināja pa plecu.

-   Paskat, Mārtiņ, izdevās, Kotīra pludo!

-   Cik tālu ir, draudziņ? no lejas sauca Gonfs.

-   0, viss izskatās diezgan slapjš, Gonf.

-   Un ūdens vēl ceļas?

-   Un vēl ceļas, tieši tā.

Dzintaraste pamāja savām vāverēm, lai tās nones Mārtiņu atpakaļ zemē.

-   Ko tālāk, Mārtiņ? viņa apjautājās.

-   Nu, tagad viss tikai sāksies. Es nekad tev īsti neesmu stāstījis par savu draugu Timbalisto, pat ne to, kā viņš ticis pie tik savāda vārda. Tad jau redzēsi, ko viņš sarūpējis priekš Kotīras, viņš palīdzēs tai nogrimt, tā ja.

-   Es sadabūšu savu zobenu un bruņas. Saki, lai meža padomes biedri sapulcina ieplakas malā visus, kas vien spēj cīnīties. Tas būs pēdējais uzbrukums.

Žurka Vegss un zebiekste, vārdā Slapstis, pārsvieda savus bruņukreklus un vairogus pār jumta aizsargvaļņiem. Ar nelielu plunkšķi tie ielidoja ūdenī.

Stulmainis nostājās viņiem pretī, turēdams līko zobenu kaujas gatavībā.

-   Ei, kas jums abiem prātā?! Tā nedrīkst!

Slapstis atklāti smējās virsniekam tieši acīs.

-    Ha, ha! Paklau, Stulmaini, būtu labāk, ja tu arī mestu savus loriņus pāri, vai arī tu labāk gribi noslīkt pilnā bruņojumā?

Virsnieks palūkojās uz savu Tūkstošacu armijas tērpu un sarkanā samta apmetni.

-   Bet ko teiks milēdija?

Biedru rīcības iedrošināts, ari Rupeklis pārsvieda savu apaļo vairogu pāri valnim.

-    Neklausieties Stulmainī, draugi. Mēs jau esam dzirdējuši gana melu. Tā trakā kaķe ļaus mums mirt, lai glābtu šīs vecās drupas. Izdzirdis aiz muguras kādu skaņu, zebiekste sviedās riņķī, taču bija jau par vēlu.

Uz jumta stāvēja Carmina. Viņa nikni ieblieza zebiekstei, tā bija uz vietas beigta. Bez mazākās piepūles paķērusi saļimušo ķermeni, viņa ar nicinājumu pārsvieda to pāri valnim un pagriezās pret pārējiem.

-    Kurš nākamais? viņa noprasīja. Vēl kāds grib pievienoties? Uz priekšu, drošāk! Paskatīsimies, kuram nāk prātā neklausīt Kotīras valdniecei!

Kareivji bailīgi atkāpās; mazākais pīkstiens vai neapmierināts skatiens nozīmētu tūlītēju nāvi.

Carmina pagrāba nokritušu šķēpu un atvēzēja te pret vienu bariņu, te citu. Kareivji izbīlī rāvās atpakaļ, spiezdamies tuvāk mūriem. Kaķe neprātā iesmējās un ar vienu niknu kustību pārlauza spēcīgo ieroci uz pusēm.

-   Paskatieties uz sevi! Un tādi sevi sauc par kareivjiem! Es jūs varu pārlauzt tikpat viegli kā šo šķēpu. Bet es to nedarīšu. Jūs būsiet man vajadzīgi, lai salauztu to mežinieku pretestību. Ir laiks rīkoties, kā īsteniem kareivjiem pienākas. Vai nu cīnies, vai mirsti, uzvara vai nāve. Es jums parādīšu, kā…

Bumsss!

Viss jumts nolīgojās.

Pārbijušies kareivji metās guļus.

Carmina pieskrēja jumta malai tieši tajā mirklī, kad otrs laukakmens kā bezveidīgs milzu putns šņākdams brāzās šurp.

Blllaukš!

Tas ietriecās mūra vidū. Sienas akmeņi pa metamieroča izsisto caurumu ar plunkšķi sabira ūdeni.

No nākamā laukakmens trieciena jumts sāka drebēt; meža kaķe ieķērās aizsargvaļņa izcilnī un neprātīgu skatienu vērās pārplūdušajā klajā.

Kapteinis paplikšķināja pa raupjo koka rāmi.

-   Paga, kā tu teici* kā šito sauc, draudziņ?

Timbalisto palīdzēja vāverēm un ūdriem ievietot ierīcē nākamo akmeni.

-    Balista, Kaptein'. Jaunībā, karodams ziemeļpusē, es ne reizi vien šitādus meistaroju. Lielisks izgudrojums, vai ne?

Kapteinis apbrīnā nogrozīja galvu, lūkodamies, kā čīkst grieztuves rokturis, šūpojas ierīces atsvari un zem sviras nospringst un izliecas gara metamstrēle, kas sameistarota no trim sudrabbērziem.

-   Tu esi viens īstens kara viltību lietpratējs, Timbalisto. Ha, šito vareno katapultu varētu iedarbināt pat ežulis.

Dinnijs jaunākais lēkāja uz vietas un plaukšķināja ķepas.

-    Ļauj man, ļauj man! Lūdz', ļauj kurmēn' ar' pamēģināt, ser! Timbalisto pievēra vienu aci un nolūkojās, kur kritīs nākamais

akmens, kad to palaidīs vaļā.

-    Nu, aiz kam gan ne? Laipni lūdzam, Dinnij, viņš piekrita. Kurmis, vienā laidā guldzinādams, tik tikko spēja atdarīt sviras

turētāju. Kad tas atsprāga vaļā, Dinnijs novēlās zālē, garā strēle pašāvās uz priekšu, un akmens aizlidoja pāri galvai.

-   Ak, kungs un tētīt! Kur tas aizlidoj'? Kur mans trāpīj'? Vērotāji redzēja sašūpojamies cietokšņa torni. Laukakmenim ar

nevaldāmu spēku triecoties mūrī, parādījās jauns caurums. Atkal ūdenī sabira akmeņi un mūra šķembas.

No mežinieku puses atskanēja skaļas gaviles.

3 NODAĻA

Varmina pagrieza muguru valnim, lai izrīkotu kareivjus, taču neviena vairs nebija. Jumts bija tukšs.

Lejā ūdenī mudžēja lapsas un zebiekstes, seski, sermup un žurkas. Daži peldēja paši, citi bija pieķērušies koka durvīm, ko bija pamanījušies izlauzt. Koka logu aizvirtņi, galdi, krēsli, soli bēgošajiem kareivjiem derēja jebkas, kas spēj turēties virs ūdens.

Jumts nolīgojās no kārtējā katapultas trieciena.

Stulmainis uzticīgi stāvēja kāpņu galā.

-    Labāk kāpiet lejā, milēdij. Visa ēka iekšpusē jau sāk plaisāt. Pasteidzieties, pirms nobrūk kāpnes, viņš aicināja.

Carmina paskatījās uz vienu pusi, tad otru. Viņa pieskrēja aizsargvalnim, palūkojās lejā un satraukti metās atpakaļ.

-    Gan redzēsi, mēs viņus uzveiksim! Pie visa vainīgs tas nodevējs, mans brālis Džindživers. Viņš noteikti vēl ir dzīvs. Viens pelēns nevarētu to visu izperināt. Man vajadzēja viņus abus nožmiegt, kad bija tāda izdevība un vēl pārliecināties, ka šie patiešām beigti, viņa skandināja.

Lēkšodami pāri nedrošajiem pakāpieniem, Kotīras valdniece un virsnieks devās uz kaķes torņa istabu. Tā vēl bija neskarta. Zem viņu ķepām Kotīra trīcēja un raustījās nāves krampjos. Cietoksnis lēnām grima milzīgajā, aizvien augošajā ezerā, kas to apjoza.

Stulmainis pacēla galdu un izstūma to ārā pa logu. Nebija ilgi jāgaida, līdz tas iekrīt ūdenī.

-    Pasteidzieties, milēdij. Mēs abi varam glābties uz tā galda! Ar Stulmaiņa palīdzību Carminai izdevās kaut kā pārrausties

palodzei. Viņa uzmanīgi nolaidās uz otrādi apgāztā galda. Tas bīstami zvārojās, tomēr turējās virs ūdens. Uz palodzes uzrausās Stulmainis.

-   Turiet stingri, milēdij, tuvāk mūrim, lai es varu tikt virsū. Carmina viņā neklausījās. Viņa stūmās tālāk gar sienu, līdz galds

Stulmainim vairs nebija sasniedzams.

-   Milēdij, pagaidiet mani!

-    Neesi muļķis, Stulmaini! Carmina visai vīzdegunīgi atcirta. Tu taču redzi, ka te vietas pietiek tikai tavai valdniecei. Divatā mēs to nogremdētu.

Virsnieks neizpratnē mulsi kasīja pakausi.

-   Bet, jūsu augstība, kā tad es? Carmina tik stūmās tālāk gar sienu.

-   Ak, nu gan kaut ko sev atradīsi, Stulmaini. Tiec krastā un vāc kopā armiju. Es atradīšu to karotājpeli un savu brāli Džindživeru. Neraizējies, es viņiem likšu samaksāt par zaudēto Kotīru.

Ar ķepām turēdamās pie mūriem, Carmina airējās prom uz grimstošā cietokšņa otru pusi, kur nebija mežinieku.

Nožēlojami sarāvies, Stulmainis stāvēja uz palodzes, nespēdams saprast, kas viņu pārsteidz vairāk viņa pavēlnieces Carminas nodevība vai milzīgā laukakmens lidojums, kas viņa neizlēmībai pielika punktu uz visiem laikiem.

Tālu austrumos no Ķērpjziedu zemes bija atausis rāms vasaras rīts. Mazie zvēriņi kopā ar Džindživeru un Sandingomu strādāja labības laukā. Kopš Ķērpjziedu meža mazuļi bija devušies meklēt patvērumu šajā pusē, kaķu saimniecība bija kļuvusi par viņu jaunajām mājām.

Abate un Kolumbīne nosēdās upmalā. Kolumbīne darbojās ar saknīšu žāvēšanu šajā apvidū bija labas dziedniecības augu un zāļu vietas. Abatei bija līdzi ogle un pergamenta rullis; viņa kaut ko zīmēja. Kolumbīne pašķielēja ar acu kaktiņu. Jaunā pelīte atcerējās Ķīļzemē vadīto laiku. Tolaik abate bieži mēdza kaut ko zīmēt, nereti pierakstīdama savu domu skaidrojumu uz pergamenta, ko viņa vienmēr turēja savā ceļasomā. Kopš ierašanās Brokholā viņa to nebija darījusi.

Tagad sirmā pele paņēma sakaltušu meldru. Darbodamās ar to kā irbuli, viņa veikli rīkojās ar ogles gabaliņiem, paberza te, pielaboja tur, veidodama ēnas un līniju liekumus, līdz uz lapas radās skaidras varenas ēkas aprises. Strādādama Žermēna palūkojās pāri briļļu malai, Kolumbīne sirsnīgi viņai uzsmaidīja.

-   Ļoti skaista liela māja, abate.

-   Varētu jau saukt arī par māju, mans bērns. Man šī doma bija prātā jau tad, kad devāmies prom no Ķīļzemes.

-    Ak, jā, vecā labā Ķīļzeme. Es arī par to tikko iedomāju. Droši vien mēs būtu varējuši tādu māju tur uzbūvēt, ja vien varētu tur palikt, Kolumbīne izteica savas domas.

-    Nē, tas nebūtu bijis iespējams, Kolumbīn. Ķīļzemes klostera apkārtnē bija ļoti maz akmeņu.

Kolumbīne nolika malā saknītes un palūkojās uz zīmējumu ar jaunu interesi.

-    Tad jau šī varenā māja nav izdomājums vien. To varētu uzbūvēt, ja vien būtu, no kā būvēt un kur. Un, protams, ari kāds, kas to spētu paveikt.

Žermēna apņēmīgi pamāja un izklāja zīmējumus zālē.

-   Jā, tieši tā. Es tev paskaidrošu. Tā nav vienkārši māja. Būve, ko esmu iecerējusi, būtu īsta abatija klosteris, kurā varētu dzīvot visi mūsu draugi mežinieki, kas vien to vēlas, vieta, kur mēs visi dzīvotu mierā un laimē.

-    Ak, cik jauki! Pastāsti man vēl kaut ko par savu klosteri! Kolumbīne pacilāti iesaucās.

Sirmā abate arī labprāt stāstīja, priecīga, ka Kolumbīni ieinteresējis viņas zīmējums.

-    Redzi, tas ir ārējais mūris ar vārtu namiņu, maziem dārza vārtiņiem un varenu galveno slieksni. Lūk, šī ir galvenā ēka zvanu tornis, galvenā zāle, virtuves, guļamtelpas, lazarete, pieliekamie kambari, pagrabi… Esmu padomājusi par visu, kas kārtīgam klosterim vajadzīgs. Šīs platības ap lielo ēku ieskauj pamatmūri tur ir augļu dārzi un labības lauki, dīķis un viss pārējais, kas vajadzīgs, lai mēs varētu sevi uzturēt. Šis ir man sapnis, kas varētu kļūt par īstenību, ja vien Ķērpjziedu zeme kļūtu brīva.

Apbrīnas pilna Kolumbīne raudzījās uz sīki izstrādāto plānu.

-   Tu saki, ka šis viss varētu kļūt par īstenību?

-   Jā gan. Sirmā abate izteiksmīgi pamāja. Kad pirmo reizi skatīju Kotīru, es ievēroju, ka, lai ari tās mūri ir nomelnējuši un noglumējuši, tā ir būvēta no sarkana smilšakmens. Ķērpziedu zemes apkārtnē daudzviet redzami tā atsegumi. Vakar es uz baļķa pārcēlos pāri Ķērpjupei, tur otrā pusē ir vecas raktuves. Mēs varētu dabūt labu labos akmeņus, cik tik vien vajag.

-   Cik skaists sapnis, abate, varbūt kādudien…

-    Abate, Kolumbīne, steidzieties šurp, mēs jums pagatavojām gardus siera un ābolu salātus, bet Robainis saka, ka noēdīs tos visus, ja vien jūs tūlīt pat nenāksiet. Aizelsušies pieskrēja Adatainis ar Pušķīti. Aiz viņiem nāca Sandingoma, tēlotā nopietnībā uzlūkodama abas peles.

-   Labāk gan klausiet viņus, abate. Es iešu pasaukt tēvoci Džindživeru. Mēs taču negribam, lai viņš paliek bez salātiem tā mazā rīmas Robaina dēļ.

Žermēna ļāva Adatainim un Pušķītei palīdzēt viņai piecelties.

-   Siers un āboli mani iecienītie salāti! viņa izsaucās. Vediet mani turp. Es tam palaidniekam gan rādīšu, kā noēst visus salātus! Vai es jums esmu jau stāstījusi, kā reiz, kad es vēl biju pavisam jauna, izēdu trīs lielas siera un ābolu salātbļodas vienā paņēmienā?

-    Ah, ha, ha, ha. Tad kāpēc jūs neesat tik resna kā Robainis? Viņš saka, ka nebeigs ēst, kamēr nebūs divtik liels kā Kapteinis.

-    Kā divtik liels? Ak man dieniņ, paskat tik viens, Pušķīt. Tu jau laikam ari drīz pārsprāgsi! No smiekliem.

-    Ha, ha, ha! Ai, beidziet, abate. Man kut! Ha, ha, hi, hi, hī!

Mežinieki izvilka krastā pirmos izmirkušos Kotīras kareivjus. Kapteinis un seši zaķi ar baisa izskata pīķiem ķeksēja ārā drūmos, neapbruņotos un caurcaurēm slapjos kareivjus un sēdināja viņus ūdens malā.

-   Sēdi nost, žulganā žurka.

-   Lēnāk, Nebēdni, veco zēn, tas taču sermulis.

-   Ak tu viens, piedošan'. Sēdies te, slapjais sermuli.

-   Tu gribēji teikt samirkušais sermuli, vai ne, vecais?

-   Hmm, kā tad ir ar tām žurkām?

-   Nu, tās žulganās žurkas žļarkst vien, vieni vienīgi «ž», saproties?

-   Skaidrs. Nu, tad sēdi šiten, žulganžļarkstošā žurka.

-   Nē, nudien, te man viens sesks patrāpījies. Kā tad šitos čomus uzrunā?

-   Vienkārši, vecīt, seski ir smirdīgi.

-   Smirdīgs? Bet tas jau nenozīmē slapjš.

-   Nē, bet tas nožēlojamais zellis izskatās visai smirdīgs.

-   Izskatās gan. Lieliski. Tad nu sēdi te, smirdīgais sesk.

Kapteinis apstaigāja sakautās armijas kareivjus un bargi tos

uzlūkoja.

-    Sēdiet rāmi, salašņas, viņš bargi noteica. Ķepas virs galvas, lai es tās redzu. Viena aizdomīga kustība, un jūs būsiet pīķa galā un atpakaļ tajā tur ūdenī. Skaidrs?

Dinnijs jaunākais un Bens Durstīgais apgādāja viņus ar maizi un pienu.

-    Ņemiet, plukatu varza, pielociet vēderus. Lai gan par to, kā jūs izturējāties pret mums, jums vispār nekas nepienāktos.

-     Hrrr, pilnīg' ties'. Ja man būt' teikšan', es šitiem dot' vien dīķūden' un varž' kaul's.

Kāda zebiekste gribēja atņemt sermulim maizes gabalu. Dinnijs ar spēcīgajām priekšķepām kārtīgi sadeva negausim pa ausīm.

-    Lai es vairs neredzēt' neko šitād'! Vai ar' es tev uzstellēš' uz to kaķupult' un ielidināš' tev' iekš ezer' vid's, viņš piedraudēja.

Sakautajiem Kotīras kareivjiem bija zudis viss cīņasspars. Lielākā daļa bija priecīgi par to, ka sagūstitāji viņus baro un izrāda žēlastību. Koku pazarēs sēdēja lēdija Dzintaraste ar saviem strēlniekiem, kas turēja gatavībā loku un bultas, ja sāktos pretošanās.

Mārtiņš bija nodarbināts ar citām lietām. Viņš soļoja gar ūdens malu, prom no burzmas un kņadas. No ezera ziemeļpuses viņš klusi vēroja Carminas bēgšanu. Bija skaidrs, ka Carmina mēģina glābt pati savu ādu, atstājot armiju likteņa varā. Kaķe airējās ūdenī starp Kotīra un krastu, kamēr cietoksnis viņai aiz muguras juka un bruka no nemitīgajiem akmeņu belzieniem. Uz otrādi apgrieztā galda Kotīras valdniece apņēmīgi virzījās uz krastu.

Mārtiņš izvilka zobenu.

-    Bok Cīnītāj, stāvi šodien man klāt, viņš nočukstēja, pieminēdams tā darinātāju.

Tad karotājpele, cik ātri vien savainojums ļāva, aizkliboja gar krastu, lai pārtvertu ienaidnieku.

Carmina pieairējās malā un izlēca krastā. Nelikdamās ne zinis par to, kas notiek austrumu pusē, viņa ar žēlumu raudzījās uz Kotīru. Akmeņus mest vairs nebija vajadzības; plūdi bija darījuši savu. Ar pamatīgu rīboņu sagruva jumta paliekas. Visa būve ar joni iegāzās varenajā ezerā. Ūdens vēl uzmeta netīri brūnus burbuļus, bet pēc tam zem pelēcīgajām pēcpusdienas debesīm bija vērojams mierīgs ūdens klajš, ko reizi pa reizei, savirmojot sīku vilnīšu ņirbu, pārskrēja viegls vējelis.

Kotīra bija uz mūžīgiem laikiem nozudusi no zemes virsas!

Carmina atmeta galvu un sāpjpilni ieņaudējās, pieskrēja ūdens malai, bet tūdaļ atrāvās, tikko ķepas sajuta mitrumu.

-    Es izpildīju savu solījumu, kaķe. Kotīra ir kritusi! Carminai aiz muguras atskanēja stingra balss.

Meža kaķe sastinga, bīdamās atskatīties.

-   Džindživer, vai tas esi tu?

Mārtiņš piesoļoja ūdens malai un apstājās netālu no savas nāvīgās ienaidnieces.

-    Es esmu Mārtiņš Karotājs, Lūka dēls, Boka Cīnītāja draugs.

Carmina pagriezās pret savu pretinieku.

-    Ak tad tu tas esi. Nu ko, mazo karotāj, kur tad ir tavi meža sabiedrotie? Nav tev neviena līdzās?

Mārtiņš atspiedās pret zobenu. Tas brīdis bija klāt; viņš juta tikai nicinājumu.

-    Carmina, tu esi zemūdens cietokšņa valdniece, zivju pavēlniece. Karotājpeles balsī varēja jaust izsmieklu. Kaķe, tu neesi nekas vairāk kā vien ezera padibenes, kas uz apgāzta galda izskalotas krastā.

Iznīcinošo apvainojumu dzelta, Carmina nevaldāmās dusmās ierēcās un lēca Mārtiņam tieši virsū. Iecirtuši nagus viņa mugurā, kaķe izdvesa uzvaras brēcienu, kam tūlīt sekoja sāpjpilns ņaudiens, kad zobena asais asmens pāršķēla viņas krūtis līdz kaulam.

Savicinājis zobenu, Mārtiņš no sāpēm saviebās. Sajutis, ka Carrninas nagi atlaižas, viņš nikni zvēla pa meža kaķes milzīgo ķermeni. Carmina atlēca soli nost.

Tā paša mežonīgā niknuma neprātā, kas bija reiz vadījis Boku cīņā, Mārtiņš metās virsū pārsteigtajai kaķei.

Šoreiz Carmina divreiz pasitās sāņus un tad nežēlīgi cirta nagus karotājpelēna purnā. No Mārtiņa galvas nolidoja aizsargķivere. Carminai cenšoties atsvabināties, vaļā atsprāga bruņas, taču pelēns paguva caurdurt kaķes ķepu.

Abi brīdi palika sāpēs sarāvušies guļam. Tad Mārtiņš notrausa asinis no pieres un ar mežonīgu rēcienu atkal uzbruka kaķei.

Šoreiz viņa bija gatava uzbrukumam. Carmina izveicīgi pakāpās malā un nežēlīgi ieskrāpēja Mārtiņam mugurā, vēl vairāk uzplēsdama pirmīt cirstās brūces.

Karotājpelēns nogāzās garšļaukus un palika guļam zemē. Carmina laizīja brūces un ļauni ķiķināja. Beidzot viņas ienaidnieks ir pagalam.

Mārtiņš sakustējās.

Trīcēdams viņš pierausās kājās. Satvēris kaujas zobenu ar abām ķepām, karotājs devās tieši virsū Carminai.

Lai arī pretinieka atgūšanās viņu pārsteidza, Carmina nezaudēja apķērību un atkal palēca sāņus.

Tikai šoreiz sāņus palēca arī Mārtiņš un trieca varenu cirtienu kaķei mugurā.

Meža kaķe izdvesa mokpilnu kliedzienu, taču atkal spēji metās pelēnam virsū. Ienaidnieki saķērās ciešā tvērienā, nagi cirtās pret ķetnu, zobi kodās kažokā, sperdami, skrāpēdami, plosīdami un durdami viņi valstījās ūdens malā, ka zeme pa gaisu vien putēja.

Carmina atsvabinājās, Mārtiņš palika guļam uz zemes. Viņa atkal atkāpās un ņēmās laizīt brūces.

-   Šoreiz gan tev beigas, mežinieki viņa nošņāca.

Iespiedis zobenu zemē, Mārtiņš, saraustīti elsodams, uzslējās

augšā. Saņēmis visus spēkus, viņš savicināja zobenu virs galvas.

-   Par Ķērrrpjziedzemi!!!!

Carmina centās atvairīt spējo uzbrukumu, bet viņas acīs iegailējās bailes. Viņas priekšā bija karotājs, kas nepaliek guļam, lai mirtu.

Saķērušies cīņā, abi atkal klupa viens otram virsū, pelēns zvēla un zvēla, Carmina katram cirtienam atbildēja ar to pašu.

Lai arī Carminas kažokā rēgojās dučiem brūču, viņa ar visām četrām ķepām atspērās un ielidināja Mārtiņu ūdenī. Kaķe jau paķēra kādu peldošu koka galu, lai iegrūstu viņu vēl dziļāk, taču Mārtiņš jau stāvēja pašā malā, gatavs atkal uzbrukt. Dubļos, asinīs un ūdenī izmircis, Mārtiņš ar vienu cirtienu pāršķēla Carminas sviesto zaru uz pusēm. Ar nākamo cirtienu zara šķemba iedūrās Carminai dziļi ķepā.

No sāpēm čokurā raudamies, bet turēdams sev priekšā zobena asmeni, Mārtiņš izbrida krastā un metās virsū savai pretiniecei; viņa acīs liesmoja kara ugunis, zobi atņirdzās mežonīgos smieklos.

Carminas gļēvā sirds to neizturēja.

Mārtiņam tuvojoties, kaķe sāka izmisīgi mētāties šurpu turpu. Kā pagātnes rēgs viņas atmiņā uzpeldēja ziemas novakars, kad sava tēva istabā viņa sašķaidīja sagūstītā pelēna aprūsējušo zobenu. Kaķe atminējās vārdus, ko karotājpele sauca, kad viņu vilka prom uz Kotīras cietuma pagrabiem: «Tev vajadzēja mani nogalēt, kad bija tāda iespēja, jo zvēru, ka reiz es nogalēšu tevi!»

Nemanīdama, ka aiz muguras ir ūdens, Carmina kāpās atpakaļ, bet mazais karotājs nāca arvien tuvāk, noasiņojis, bet neuzvarēts, pelēns, kas nepaliek guļam, lai mirtu. Mārtiņš, kurš cīnījās kā spēcīgs, pieaudzis āpsis.

Viņa kāpās atpakaļ vēl un vēl, viņas acis šaudījās no mirdzošā zobena uz Mārtiņa caururbjošajām acīm. Tūkstošacu pavēlniece brida arvien dziļāk un dziļāk ezera ūdeņos.

Lai gan Mārtiņš ezera krastā bija apstājies, viņai šķita, ka tas kļūst arvien lielāks un slejas arvien augstāk. Jātiek prom no šā draudīgā stāva, cik tālu vien var.

Pēkšņi Carmina saprata, ka ir iebridusi pārāk dziļi. Spēki viņu atstāja, krasts likās jūdzēm tālu. Viņas apziņu savā varā pārņēma ūdens tumša, mutuļojoša, virpuļojoša, nepārvarama ūdens valstība, kas tīkoja ieraut viņu savās miklajās skavās, piepildīt muti, nāsis un visbeidzot acis.

Sapnis bija piepildījies. Murgs bija kļuvis par īstenību!

Smagi savainots, Mārtiņš ar pēdējiem spēkiem izrāpās krastā. Mēģinādams pacelt zobenu vēl pēdējo reizi, viņš paspēja tikai izdvest:

Dusi mierā, Bok. Ķērpjziedu zeme ir brīva!

Mirdzošais zobens izslīdēja no karotāja ķepām, viņš pats, izmircis un novārdzis, sakņupa zemē.

Ezermalā sēdēja gūstekņu rindas. Turēdami ķepas virs galvas, viņi klusītēm sarunājās.

-    Man šķiet, ka esam drošībā. Šie mežinieki nav nekādi slaktētāji.

-    Ha, ja mūs būtu sagūstījis Lāsts vai Carmina, mums būtu izgājis pavisam citādi, draugs.

-   Ka es tev saku. Mēs visi jau sen peldētu tajā ezerā ar muti uz leju, ja pirms tam jau nebūtu noslīkuši.

-   Tā gan. Toties mežinieki mūs pabaroja un aprūpēja.

-   Labāks rijamais nekā jebkad Kotīrā redzēts.

Tālākas sarunas pārtrauca Bella, viņa pakāpās uzkalnā un pavēlēja visiem apklust.

-    Uzmanību, visi uzklausiet mani!

Bijušie Kotīras kareivji apklusa, lai dzirdētu, kas viņai sakāms.

Āpsiene pamāja pāri gūstekņu galvām uz ezera pusi.

-   Re! Pagrieziet galvu un skatieties Kotīra ir zudusi uz visiem laikiem, jums vairs nav vadoņa vai mūru, aiz kuriem slēpties. Karš Ķērpjziedu zemē ir beidzies. Jūs esat sakauti.

Cauri mākoņiem izlauzās vēlīns saules stars; Bella turpināja.

-   Mēs nekarosim pret jums līdz galīgai uzvarai, jo neesam slepkavas. Tomēr otras tādas reizes vairs nebūs. Paturiet to prātā.

Kareivju rindā kautri paslējās kāda ķepa. Tas bija Vegss.

-   Tas nozīmē, ka mūs nesodīs ar nāvi? žurka bažīgi iejautājās.

Bella uz brīdi aizturēja elpu un tad atbildēja:

-Nē.

Gūstekņu rindas pāršalca atvieglojuma nopūta.

Vegss nespēja atturēties, neuzdodams vēl vienu jautājumu.

-    Kas ar mums tagad notiks?

Uzkalnā Bellai blakus nostājās Kapteinis.

-   Tad nu tā, viņš teica. Saspicējiet ausis un klausieties vērīgi, draudziņi. Otrreiz es neatkārtošu. Jūs katrs dosiet zvērestu, ka nekad mūžā neņemsiet ķepā ieroci un pat netuvosieties Ķērpjziedu zemei, lai gan, ja notiktu pēc mana prāta, neviens no jums nebūtu iznācis dzīvs no tā ezera. Lai vai kā, Brokholas Bella nupat teica, ka jūs tiksiet apžēloti, tad nu pateicieties viņai par savu veiksmi. Bet es jums sacīšu, lūk, ko ja ir kāds, kas nepiekrīt mūsu noteikumiem, lai paceļ ķepu. Ezers vēl ir tepat, un es arī.

Gūstekņi acumirklī nolaida ķepas.

-    Labi! Kapteinis atzinīgi pamāja. Tagad jūs paliksiet šeit līdz rītam, tad sardzes pavadībā dosieties uz rietumpuses līdzenumiem. Tālāk varat iet uz rietumiem vai dienvidiem, bet ne atpakaļ uz ziemeļiem un nekādā ziņā ne uz mūsu zemes pusi. Tas arī pagaidām viss. Uzvedieties klusi un rāmi.

Bella un Kapteinis nokāpa lejā pie Dzintarastes un pārējiem.

Dzintaraste izskatījās noraizējusies.

-   Kur tad palikusi meža kaķe?

Arī Timbalisto bija satraukts.

-    Kur ir mans draugs? Vai kāds ir redzējis Mārtiņu? viņš bažīgi jautāja.

Bens Durstīgais pamāja ar galvu.

-     Brīdi pirms Kotīras krišanas es redzēju viņu ezera krastā. Viņš devās turp, uz priekšu.

-    Tad mums tūdaļ jāiet viņu meklēt, Bella iejaucās. Gonf, mēs ar tevi pārmeklēsim ūdensmalu. Pārējie paliks šeit un uzraudzīs šo varzu.

Pirms došanās prom Bella visus nobrīdināja:

-   Uzmanieties, ka neuzrodas Carmina.

Nedaudz tālāk ezera krastā Dinnijs jaunākais, Bella un Gonfs apstājās. Viņiem piebiedrojās Timbalisto, kurš atteicās palikt pie gūstekņiem, bija pazudis viņa draugs.

Bella lūkojās apkārt.

-     Nedomāju, ka viņš būtu ticis tik tālu. Savainots un pilnā bruņojumā diezin cik ātri paiet viņš nevarētu.

-    Tā gan, turklāt kas viņam būtu meklējams tik tālu, ja mēs gūstījām kotīriešus otrā malā? Gonfs piekrita.

-    Nu, pazīstot savu draugu, es domāju, ka viņš būs ticis uz pēdām kaķei.

-   Hrr, man's racējķep's sak', ka Mārtens jābūt kaut kur tepatās. Mans to jūt.

-   Nu, būs vien tev jātic, Din. Tavas vecās labās racējķepas līdz šim vēl nav kļūdījušās, draudziņ.

-    Skatās, turr! Samiedzis acis, kurmis norādīja uz priekšu, kur krastmalā saules staros kaut kas zaigoja.

Gonfs metās skriešus.

-   No tiesas, draudziņ, tam jābūt zobenam!

Peļu zaglēns pirmais sasniedza sava sagumušā drauga stāvu. Dinnijs, Timbalisto un Bella cik jaudas traucās turp, kur gulēja zobens. Kad viņi pieskrēja, Gonfa acis bija aizmiglojušas asaras, viņš pats aiz bēdām trīsēja, notupies blakus sakņupušajam karotājam.

-   Viņš ir miris, viņi nogalējuši mūsu Mārtiņu!

Dinnijs nometās līdzās un nodūra galvu.

-   Ak, nē, tas nevar tā būties!

Abi draugi sāka gauži raudāt.

Timbalisto negribēja ticēt nespēja noticēt tam, ka pēc tik īsa atkalredzēšanās mirkļa viņa draugs devies uz Tumšā meža vārtiem.

Timbalisto uzmanīgi noguldīja Mārtiņu uz muguras un iztaisnoja viņa ķepas. Steigšus viņš paķēra Mārtiņa ķiveri un iesmēla tajā ūdeni. Samērcējis drēbes gabalu, viņš drudžaini spieda to klāt baisajām brūcēm, kas klāja visu drauga ķermeni.

-   Kas gan spēj kaut ko tādu nodarīt dzīvai būtnei?!

Gonfs noslaucīja asaras. Pacēlis no zemes garu, nolauzu» nagu, viņš pastiepa to gaisā.

-   Carmina, lūk, kurš spēj, viņš drūmi noteica.

Dinnijs cieši nopētīja nagu. Viņš sāka satraukti pārmeklēt apkārtni, ošņādams un pārcilādams ar ķepām zemi, un it visur uzgāja asiņu pēdas.

-   Izskat's, ka šie te ir bijuš' iekš pamatīg' cīniņ'. Skat, kaķasins uz Mārten' zoben', visa zem' kā uzart'.

Gonfs sekoja pēdām, kas veda uz ūdens malu.

-    Tev taisnība, draudziņ. Kaķe ir kāpusies atpakaļ ezerā. Liekas, ka mūsu karotājs ir uzvarējis šai cīņā.

Atkal pelēna acīs sariesās asaras.

-    Mārtiņ, mēs tik daudz ko kopā pārvarējām. Kāpēc gan es nevarēju šoreiz būt tev blakus un palīdzēt, draudziņ?

Bella turēja klēpī Mārtiņa galvu, kad pēkšņi pieliecās viņa lūpām pavisam tuvu.

-   Viņš ir dzīvs! Viņa lūpas kustas! Bella iegavilējās.

Timbalisto sāka sparīgi rīvēt drauga ķepas ar mitro drānu.

-    Viņš ir dzīvs! Mans draugs ir dzīvs! Bella, vai tas tiesa? Ak, lūdzu, saki jā!

Āpsienes acis bija miklas.

-   Viņš runājas ar manu tēvu Boku pie Tumšā meža vārtiem, viņa izmocīja.

-    Neļauj viņam turp iet, lūdzu. Dari kaut ko, lai viņam palīdzētu! Timbalisto lūdzās, sažņaudzis Bellas ķepu.

Bella uz mirkli iegrima pārdomās.

-     Klau, man nav dziednieces padoma, ko darīt tik nopietnā reizē kā šī. Bet man ir prātā kāds, kas zinās, abate Žermēna.

Gonfs soļoja šurpu turpu, ik pa brīdim nogrozot galvu.

-    Bet viņa ar mazuļiem ir tālu austrumos. Kamēr viņu atradīsim, būs jau par vēlu.

-   Nu, tad sūti paka] Krekšķi. Viņš var turp aizlidot, Timbalisto izmisīgi iesaucās.

Pat tik satraucošā bridi Brokholas Bella nezaudēja galvu. Viņa bija tā, kas vienmēr uzturēja mieru un kārtību, un ari šoreiz viņa zināja, kā tikt galā.

-    Draugi, ir tikai viena iespēja glābt Mārtiņu. Klausieties uzmanīgi. Gonf, steidzies atpakaļ uz mūsu slēpni un sūti Krekšķi uz austrumiem. Liec pateikt abatei, lai viņa vāc kopā visus savus dziedinošo zāļu krājumus. Pa to laiku sadabū segas un nes tās šurp. Nekustiniet Mārtiņu, tikai rūpējieties, lai viņam būtu silti un sausi. Abate Žermēna ir veca un nespēj ātri paiet, bet es sekošu Krekšķim pa pēdām un atnesīšu viņu no Džindživera mītnes uz saviem pleciem, cik ātri vien spēšu.

Ne vārda vairs neteikusi, Bella aizmetās prom pa krastu pārsteidzošā ātrumā. Pagriezusies uz austrumiem, viņa aiztrauca Ķērpjziedu mežā kā raķete, viņai aiz muguras gaisā sagriezās putekļu un lapu vērpete.

Satumsa nakts. Ezermalā gaiši dega ugunskurs, Labule Durstīgā aprūpēja Mārtiņu, maigi, bet stingri tīstīdama segās viņa savainoto ķermeni. Bens Durstīgais skraidelēja šurpu turpu un lasīja ugunskuram malku.

Timbalisto stāvēja blakus un nezināja, ko iesākt, klausīdamies drauga drudžainajā balsī.

-   Turpini asmens vēzienu, Bok, Mārtiņš čukstēja, augšup, šķērsām, tā, ja, veco kaujiniek. Kurš gan valdīs mūsu zobenus pēc mums, karotāj?

Timbalisto jau grasījās ierunāties, taču Labule pacēla ķepu pie lūpām.

-    Kuš, Timbalisto kungs. Viņš grasās iemigt. Es daru visu, ko varu, lai noturētu nabadziņu pie dzīvības, kamēr ierodas abate.

Nebēdnis ar pārējiem zaķiem apkārt Mārtiņam un Labulei uzslēja niedru un klūgu lapeni, darbodamies viņi čukstus sasaucās.

-    Pasargās no nakts vēsmas, vai ne, ko.

-   Nu taču. Bez šitā vēja jau nu galīgi var iztikt, vai zinies.

-    Nav nekā sliktāka par aukstām ķepām, ja zēns nav savā labākajā formā.

Blāvajā mēnessgaismā, kas vizuļoja pār ezera virsmu, Mārtiņš gulēja nepakustēdamies un tik tikko elpodams. Mežinieki sēdēja un gaidīja.

4 NODAĻA

Rītausma vēl nebija svīdusi, kad mazās lauku sētas iemītnieki jau rosījās. Kolumbīne pārbaudīja abates ceļasomu.

Tauksakne, ozolmiza, mātere, vībotne,

-mežrozīšu paaugļi… Nevaru iedomāties, kā vēl mums trūktu, varbūt jums vēl kas ienāk prātā, abate?

Sirmā pele lūkojās uz mežu rietumpusē.

Nē, mans bērns. Te ir viss, kas vajadzīgs. Beidz nu raizēties un labāk sarūpē brokastis mazuļiem.

Krekšķis tupēja uz mājiņas palodzes un klausījās Džindživera un Sandingomas sarunā.

-    Mazajiem gan neko par to neteiksim, Džindživers nočukstēja. Lai viņi rotaļājas mierīgi. Kad pieaugs, gan pagūs vēl piedzīvot visādas grūtības.

-    Tev taisnība, Džindživer. Adataini, Pušķīt, sāciet kārtot bļodas un karotes, lūdzu.

-    Bet, lēdija Sandingoma, jūs teicāt, ka šodien ir Fērdija un Robaiņa kārta. Mēs jau klājām galdu vakar vakarā.

-    Pareizi gan. Tas nebūtu godīgi. Ei, jūs abi, nāciet šurp! Jūsu kārta klāt brokastgaldu.

Fērdijs un Robainis skrēja šurp no mežmalas.

-     Urā, Bellas kundze nāk! Uzmanās, ka viņa nenogāž mūs visus no kājām!

Sirdij dauzoties, noskrējusies vienās putās un smagi elsojot, no meža izbrāzās Bella. Fērdijs rikšoja viņai līdzi.

-   Bellas kundz', vai jūs skrējāt visu nakti? Vai mēs uzvarējām karā?

-    Mūc malā, mazais. Šoreiz nav laika blēņām.

Džindživers aicināja Bellu mājā, taču viņa sabruka pie sliekšņa

un elsa.

Sandingoma iesteidzās iekšā.

-     Es sameklēšu, ar ko tevi nosusināt, un tūlīt padošu brokastis.

Bella, atguvusi elpu, papurināja galvu.

-    Nav laika, draudzenīt. Kaut ko padzerties, un es skriešu atpakaļ. Abate, vai esi gatava?

Žermēna papliķēja Bellas cilājošos sānus.

-   Esmu gan gatava. Bet tu ne, Bella. Tev jāatpūšas. Šitā tu atpakaļceļu nepieveiksi, tāpēc mazliet atsēdies un atvelc elpu.

Joprojām elsodama aiz piepūles, āpsiene iedzēra malku ūdens un nogūlās uz sāna.

-     Labi. Uz mazu brītiņu, Džindživer. Sameklē kādu stingru virvi, ar ko piesiet abati man uz muguras. Mēs taču negribētu, lai viņa noveļas un paliek meža vidū.

Krekšķis nolēma negaidīt brokastis.

-    Ē, khem. Es laidīšos atpakaļ un teikšu, ka jūs jau esat ceļā.

Sandingoma ieteicās Kolumbīnei:

-    Tad lai paliek brokastis. Iesaiņo kaut ko līdzņemšanai. Es aizslēgšu māju, un mēs dosimies atceļā visi kopā.

Pušķīte paraustīja Džindživeru aiz astes.

-    Vai dzirdējāt, tēvoci? Mēs dosimies pārgājienā un ņemsim līdzi ceļamaizes!

-   Protams, Pušķīt! Džindživers izklaidīgi pasmaidīja.

Pēc brītiņa abate ar visu zāļu somu, droši piesaitēta, jau sēdēja Bellai mugurā.

Bella dziļi ievilka elpu.

-    Labi, nu vairs neelsoju kā veca varde. Kājas arī neļogās. Turies stingri, Žermēna. Aiziet!

Labule Durstīgā ļoti centās neizrādīt satraukumu. Viņa bija darījusi visu, kas viņas spēkos, pat klausījusi savai sirdsbalsij un ļāvusi nemierīgi guļošajam, murgos slīgstošajam karotājam satvert zobenu. Timbalisto stāvēja viņai blakus un satraukumā kodīja nagus.

-   Viņš joprojām cīnās pie Tumšā meža vārtiem, lai tiktu iekšā. Labulīt, ko lai mēs darām?

Noslaucījusi ķepas vecajā, puķainajā priekšautā, eziene centās izlikties nevaļīga.

-    Nu, pirmām kārtām jau jūs varētu beigt te stāvēt un man traucēt, Timbalisto kungs. Ejiet un palīdziet Benam vākt malku. Pamanījusi bezpalīdzīgo skatienu Timbalisto acīs, viņa atmaiga.

Mīļumiņ, mēs neviens ne tu, ne es nevaram neko pasākt mūsu drauga labā, kamēr nav ieradies kāds, kas tiešām var palīdzēt. Ej un piebiedrojies Gonfam sardzē. Ej vien, es tevi pasaukšu, ja viņš modīsies.

Kad Timbalisto bija aizgājis, Labule no jauna samitrināja drānas, ar ko slaucīt Mārtiņa pieri. Te viņam bija karsti, te auksti, te atkal lija sviedri, un viņš nepārtraukti kaut ko murmināja.

-   Griez šo riņķī, viņš sauca. Burā uz krastu. Es glābšu Boku no kuģa žurkām. Padodiet manu zobenu. Uzmanies no jūrasputniem un krabjiem, Gonf. Pārējo atstāj manā ziņā, draudziņ.

Rīta pusē atskanēja Gonfa saucieni.

-   Bella ir atpakaļ! Viņai līdzi ir abate. Ei, Bella, šurp!

Āpsiene brāzās pa ezera krastu. Viņa apstājās, saceldama kārtīgu putekļu mākoni, un ar asajiem nagiem un zobiem pārplēsa virves. Abate novēlās no viņas muguras. Ilgi nekavēdamās, Žermēna paķēra savu ceļasomu un skrēja pie Mārtiņa.

-   Tu esi labi parūpējusies, Labule, nu gan ej un atpūties, viņa mierinoši teica.

Taču Bellu Mārtiņa izskats satrauca.

-   Abate, viņš izskatās briesmīgi. Kā tev liekas, viņš izdzīvos? āpsiene apjautājās, lūkodamās Žermēnai pār plecu.

Bet Žermēna jau ķērās pie Mārtiņa aprūpes.

-    Gonf, uzliec vārīties ūdeni. Bella, atver manu somu un iedod man mazliet kumelīšu ziedu jā, tie ir īstie. Tagad šķipsnu naktenes. Nē, ne tik daudz. Ben, vai vari man atnest kādu svaigu skābenes lapu?

Darbodamās ap Mārtiņu, abate atbildēja Bellai:

-   Neraizējies, manu draudzenlt. Šis pelēns izdzīvos, ciktāl tas ir manos spēkos, lai gan tas prasīs visas manas zināšanas un ilgu, ilgu laiku, līdz viņš patiešām kaut cik atlabs. Drīz būs klāt

Kolumbīne. Bet tu ej un atpūties; citu šis skrejiens, ko paveici, lai glābtu Mārtiņa dzīvību, jau būtu pavisam nobeidzis. Tev tagad jāpaguļ.

Zaķeņu trijotnei nemaz nepatika doma, ka gūstekņi jābaro un jāaprūpē. Skubinādamas ar pīķiem, viņas sakautos kotīriešus dzina bariņos pa desmit uz ezeru. Ziedīte, Saldmīte un Pūpolīte stingri uzskatīja, ka tīrībai jābūt.

-    Kusties, dubļugīmi! Brien iekšā, nenoslīksi.

-   Ņemiet kārtīgu riekšavu smilšu un noberzējieties, kā nākas, ķēpauši.

-    Ei, tu, lapsa, aiz tām netīrajām ausīm arī izmazgā.

Lapsa aizgriezās un nopurpināja:

-    Ha, kam man tas vajadzīgs?

Nebēdnis ar abiem biedriem vingrinājās lingošanā. Frings iesvieda lapsai pa muguru ar oli tā, ka šī salēcās.

-    Tamdēļ, ka citādi uz vēdertiesu vari necerēt, netīrais blēdi.

-    Tieši tā, tieši tā. Un nu mudīgi mazgāt ausis abas, čalīt.

-    Pēc tam varēsi skurināt tās saulītē, kamēr izžūst, vai ne, ko.

Kapteinis pievērsās kādai žurkai.

-   Parādi ķepas! Tagad otru pusi. Labi. Vari iet pēc savas porcijas. Ē! Uz kurieni tad tu burāsi, netīreli? Tūlīt atpakaļ noberzt ūsas, vai arī es pats tās noberzīšu ar egles mizas sloksni.

Ūdrs atspiedās uz pīķa un izteica savas domas par gūstekņiem Dinnijam un zaķiem.

-   Šī nožēlojamā badīgā varza mums drīz izris visu ēdmaņu, viņš bilda.

-   Jrr, man rād's, ka šitiem nejauk' mošķ' katram ir pa ducim māg's.

Lagalags ar mietu aizdzina atpakaļ kādu kārtīgi nenomazgājušos zebieksti.

-    Nav ko raizēties. Es dzirdēju, kā Bella teica lēdijai Dzintarastei, ka jau rit mēs viņus vedīsim ārā no meža.

-   Arr, nu, pa manam, jo ātrāk, jo labāk.

-   Kā klājas Mārtiņam, kādi jaunumi?

-    Bella saka, ka viss pa vecam, bez pārmaiņām, taču abate ir nolēmusi, ka vajadzētu pārcelt viņu šurp, kad tas bars būs patrenkts.

-   Es joprojām nevaru noticēt, ka viņš nokāvis lielo kaķi. Tā nu noteikti nebija nekāda bērnu spēle, draudziņ.

-   Arr, nu, galu gal' jau viņš ir īstens karotājs, tas mūs' Mārtens, bet nu tagadiņ mums jākaro par viņa dzīvīb'.

Pienāca nākamās dienas pusdienlaiks. Saule karsēja putekļaino taku, kura šķīra Ķērpjziedu mežu no līdzenumiem, kas pletās rietumu virzienā.

Grāvja otrā pusē stāvēja sakautās Kotīras kareivji, katram līdzi bija ēdamā un dzeramā krājumi divām dienām. Tā paša grāvja malā, tikai mežmalas pusē, drūzmējās Ķērpjziedu meža pulki ciršļi, peles, vāveres, zaķi, ūdri, eži un kurmji, viņiem līdzās Džindživers, Sandingoma un Bella.

Āpsiene izslējās. Pamājusi uz apvāršņa pusi, viņa uzrunāja atbrīvotos gūstekņus.

-   Jums laiks iet. Varat doties visi kopā vai bariņos, kā jums tīk. Taču, ja kāds prāto, ka varētu sameklēt jaunus ieročus un atgriezties, es jums silti iesaku uzklausīt, kas dažam labam sakāms.

Priekšā iznāca seši zaķi un savicināja garos pīķus.

-   Sveicināti, blēžu banda! Mēs tagad esam robežsardzes vienība, vai zinies.

-   Jā, pirmais Regulārās robežsargu rotas iesaukums jūsu rīcībā!

-    Meži ir jauki, bet kas gan var būt vēl jaukāks par līdzenumiem, vai ne, ko?

-     Tad nu jums būs laiks līdz saulrietam, lai nozustu tālēs, skaidriņi?

-    Patiesībā, ja mēs vēl tad jūs samanīsim, atkal ies vaļā viens feins cīniņš.

-   Domāju gan. Mēs, zaķi un tie meža zeļļi, tikai priecāsimies jūs patrenkāt.

Otrā grāvja pusē valdīja klusums.

Pāris Kotīras kareivju sāka tramīgi dīdīties, nezinādami, ko iesākt.

-    Skaitu līdz desmit, atskanēja Kapteiņa skarbais rēciens. Kurš nebūs laidis ļekas vaļā, tepat arī tiks norakts. Labi, draudziņ', aiziet, visi reizē!

Ikviens pievienojās šaušalīgajam mežinieku balsu korim.

-   Viens!

-   Divi!

-Trīs…

Bez vadoņa palikušie sermuļi, seski, lapsas, zebiekstes un žurkas metās skriet. Viņi skrēja, kā vēl nekad nebija skrējuši, klupdami krizdami un cits citu grūstīdami, lai tikai izrautos priekšgalā. Savā starpā tie nepārmija ne vārda. Bija dzirdama tikai smaga elsošana, kad visi aizbrāzās prom saules pielietajās tālēs, cits par citu nelikdamies ne zinis, katrs izmisīgi cerēdams, ka līdz saulrietam tiks pietiekami tālu no Ķērpjziedu zemes, kur nesniegsies draudīgo mežinieku drūmie skatieni.

Pēcpusdiena bija jau pusē, kad lēdija Dzintaraste un Kapteinis uzmeklēja Bellu.

-    Vai mēs nevarētu vēl pēdējo reizīti viņus patrenkāt, Bella? Kapteinis diedelēja.

Āpsiene noraidoši papurināja galvu.

-    Nē, draugi. Mēs esam uzvarējuši, Ķērpjziedu zeme atkal ir mūsu.

-   Jārr, ies' nu uz mājpus'!

Priekškurmja strupajā kurmju mēlē sacītais skanēja kā visjaukākie vārdi pasaulē.

\

5 NODAĻA

Kopš kotīriešu padzīšanas bija pagājušas jau pārdesmit dienas.

Ezera krastu tricināja novakares jautrība. Kokos bija sakārtas krāsainas laternas, rāmajos ūdeņos spoguļojās oranži, sārti, zili un zeltaini gaismas zibšņi. Virs galvas mirdzēja zvaigznes, zem mežinieku kājām zeme rībēja danču solī, visur rotājās ziedu vītnes, un no ezermalas ugunskuru puses plūda gardu smaržu mākoņi.

Mārtiņu pamodināja Gonfa dziedātās dziesmas skaņas.

Mums nespēs vairs pavēlēt itin neviens, Kas kāro mūs pakļaut un valdīt,

Locīt muguru, draugi, tas domāts nav man, Esmu dzimis es brīvību baudīt! Kā skanīga dziesma ir brīvības vārds, Brīvam būt visjaukākā dzīve. Tāpēc dejo vai dziedi un līksmo, kā tīk, Tā tava brīvība, brīvība, brīūīīve!

-   Hrr, tā viņš domā gan, tas Gonfijs. Jūs pasak' viņam, kundz'.

-   Gonf, tūlīt pat nāc un palīdzi man dabūt vajā šito zemeņu vīna pudeli.

-   Acumirkli, mana Kolumbīne, ak, burvīgā pelīte, kareivju dziedniece! Es jau nāku, manu saldo cukurgabaliņ.

Atskanēja varena smieklu šalts. Timbalisto piesēda uz Mārtiņa segas stūra.

-    Tad nu beidzot tu esi pamodies, draugs. Abate teica, ka tam jānotiek kaut kad šodien.

Mārtiņš pasmaidīja un satvēra drauga ķepu.

-   Neraizējies. Esmu atžirdzis. Cik ilgi es te sagulēju?

Pirms Timbalisto paguva atbildēt, pieskrēja Fērdijs un Robainis.

-   Hā, tu esi pamodies, miegamice! Fērdijs ķircinoši iesaucās.

-    Jā, nelāgi snaust, kad iet vaļā tāda jautrība! Robainis piemetināja.

Ziediem rotājušās un meža dārzeņu zupas bļodiņu ķepās, pienāca abate un Bella, sirmā pele tūdaļ sāka ēdināt Mārtiņu ar karoti.

-   Labs vakars, Mārtiņ. Neatbildi, ēd vien. Mēs gribam ātrāk dabūt tevi uz pekām.

Karotājs klausīja arī. Drīz jau ap viņu pulcējās visi mežinieki.

-   Skat, Mārtiņš pamodies!

-   Paskat, paskat, cik možs!

-   Jārr, svaigs kā gurķīt's un stiprs kā al's.

-   Ha, ha, ahoi, kuģabiedr!

-    Nu, kā tad jūties, Ķērpjziedzemes varoni? Bella priecīgi nogrudzināja.

Mārtiņš pārlaida skatienu draudzīgajām sejām visapkārt un smaidīja, aizkustinājuma asarām ritot pār vaigiem.

-   Cik labi būt dzīvam, Bella!

Mežinieki uzgavilēja un tūdaļ ņēmās cits caur citu čalot.

-    Vai zini, draudziņ, kamēr tu gulēji, es apņēmu Kolumbīni par sievu!

-   Jā, Gonfs ir atmetis savu zaglēna dzīvi, es par to parūpējos.

-    Ha, mēs atradām viņiem mājvietu, vai zinies, kamēr bijām robežapgaitā uz dienvidiem lejup pa taku. Tas ir turpat mežā.

-   Jā, veca, maza baznīciņa, laikam svētā Niniāna baznīca vai tamlīdzīgi. Kā tā tur radusies, kas to lai zina. Pavisam noplukuši un aizaugusi.

-   Nu, mans dārgais Gonfs to drīz vien savedīs kārtībā.

-   Klau, draudziņ, vai tu jau pamanīji, ka ezerā ūdenslīmenis ir mazliet nokrities? Kapteinis un Lagalags jau gandrīz salabojuši «Ozolkuģi».

-   Tā ir gan. Vasara vēl nebūs galā, kad mēs ar to jau vedīsim akmeņus, netālu no Džindživera mājas ir akmeņlauztuves!

-   Vai tev jau teica? Mēs būvēsim varenu akmens klosteri!

-   Plašu apmetni, kur mēs visi dzīvosim!

-    Tieši ceļa malā, netālu no vietas, kur mitināsies Gonfs un Kolumbīne!

Bella vicināja ķepas, lai apklusinātu kņadu.

-    Kuš, nu jau pietiks! Ejiet līksmoties. Mūsu karotājs jau ir iesnaudies, klausoties jūsu pļāpās.

Ugunskuri sāka plēnēt, taču jautrība ezermalā nerimās, siltajā vasaras naktī mežinieku gaviles un līksmība cēlās vēl augstāk par zvaigznēm, turp, kur mīt teiksmas un leģendas.

6 NODAĻA

PIE vārtu namiņa durvīm kāds klauvēja.

Brokholas Bella gausi piecēlās no sava krēsla pavarda priekšā un, kājas šļūkādama, devās atvērt.

Zvaigžņotajā naktī viņas priekšā stāvēja kāds visai apaļīgs peļutēvs.

Viņš pārkāpa slieksnim un pamāja uz mazā pelēna pusi, kurš, atzvēlies pret spilvenu, gulēja uz lielā krēsla roku balsta.

Tā jau domāju, ka viņš ir šeit un klausās jūsu stāstos, kundze.

Bella, acis samiegusi, cieši nopētīja apaļīgo peli.

-    Tu laikam būsi Gonfs, Gonfa un Kolumblnes dēls, no svētā Niniāna baznīcas. Man jau likās, ka tas ir tavs dēliņš. Kā divas ūdens lāses vectēvs kas vectēvs.

Tuklais peļutēvs iespurcās.

-   Tā ja, jūs labāk uzmaniet savus siera un cukurkastaņu krājumus, kundze. Viņa klātbūtnē nekas nav drošībā. Jums paveicies, ka viņš ir aizmidzis!

Bella saudzīgi pacēla guļošo pelēnu savās lielajās ķepās.

-    Mazais resgalis. Re, kreklā pilns zīļu. Sazin kur viņš tās dabūjis. Iesim, es aiznesīšu viņu mājās.

Abi kopā viņi devās uz dienvidiem pa putekļaino ceļu, Bella klusītēm nināja.

-    Žēl gan, ka viņš tik drīz aizmiga. Es nemaz nepaguvu viņam izstāstīt par zvērestu, ko Mārtiņš deva, piekārdams savu zobenu pie sienas un kļūdams par Redvolas klostera iemītnieku. Un par varenajām dzīrēm, ko rīkojām par godu galveno vārtu uzcelšanai. Tas bija tolaik, kad tu biji tikko dzimis. Ho, ho, tovasar mēs to patiesi nosvinējām divkārši. Ūdru Kapteinis tā pieēdās, ka gandrīz noslīka klostera dīķi, bet lēdija Dzintaraste ienira un izzvejoja viņu ārā. Vai tava mamma un tētis tev par to ir kādreiz stāstījuši?

Gonfs, Gonfa un Kolumblnes dēls, pamāja un rudens nakts Uimsā pasmaidīja.

-   Ir gan, vismaz simtām reižu, draudziņ!

.

7 NODAĻA

Rūdens pēdējā diena atnāca karsta un saulaina kā vasaras vidus. Jūra bija rāma kā Ldzirnavu dīķis, un tajā spoguļojās skaidro debesu zilgme. Apkārt riņķoja un klaigāja jūrasputni, laiski plivinādamies siltajās gaisa straumēs, kas virmoja virs saules sakarsētajām pludmales smiltīm.

Ēnā pie alas ieejas stāvēja divi zaķi un vēroja, kā uz viņu pusi pāri smilšu klajam smagā gaitā dodas kāds draudīga izskata pieaudzis āpsis. Vienā ķepā tas viegli turēja milzīgu kaujas vāli, kuras metāla apkalumos atstarojās zvēra mežonīgi gailošo acu skatiens.

Zaķi pameta klints paēnu, svešinieks nu stāvēja viņu priekšā spožajā saules gaismā un paslēja ķepu uz kalna pusi.

-   Kā dēvē šo vietu? viņš jautāja.

Zaķu puisis, būdams vecākais no abiem, atbildēja.

-   Par Salamandastronu, ugunīgās ķirzakas kalnu.

Āpsis skaļi nopūtās. Atspiedies pret klinti, viņš nolaida vāli zemē.

-    Man ir tāda sajūta, it kā es šeit būtu reiz bijis, viņš savādā balsi noteica.

Zaķene no alas iznesa ēdamo un dzeramo.

-    Atpūties. Paēd un padzeries. Mans vārds ir Vēsma, un tas ir mans brālis Spožums. Kā sauc tevi?

Āpsis pasmaidīja. Viņš norādīja uz svītrām, kas stiepās pār viņa pieri viena no tām bija vairāk zeltaina nekā balta.

-     Daži mani sauc par Saulesstaru Karavāli. Esmu Bellas un Strīpaiņa dēls. Tagad es esmu ceļotājs.

Spožums apmierināti māja ar galvu.

-    Tad tavs ceļojums ir galā, Saulesstar, jo tu esi Boka Cīnītāja mazdēls un vecā lorda Broktrija mazmazdēls. Mūsu kalna sienas rakstos ir vēstījums, ka tu šeit reiz ieradīsies.

Saulesstars izslējās. Viņš cieši raudzījās uz zaķiem.

-   Vēstījums, jūs sakāt? Kas tad to tur ir atstājis?

Vēsma paraustīja plecus.

-   Tas, kurš vēstījis, ka pēc mums nāks atkal citi zaķi. Tā tas ir vienmēr bijis un vienmēr būs.

Abi zaķi stāvēja alas priekšā. Viņi paklanījās āpsim.

-    Esi sveicināts savā kalnā, Saulesstar Karavāle, Salamandastronas valdniek!

Āpsis un zaķi devās iekšā kalnā, uz viņu stāviem tālīnajā jūras krastā no saviem debesu augstumiem noraudzījās saule.

Māksliniece Iveta Zāģere Redaktore Sigita Kušnere

Ilustrācijas: Y. Hanmagomedov, S. Botnariuk, S. Rozhin, V. Yesaulcnko, S. Bordyug, S. Grigoriev Illustrations copyright © Azbooka-klassika, 2003

© Apgāds «Valters un Rapa», izdevums latviešu valodā, 2007 © Iveta Rancāne, tulkojums latviešu valodā, 2007 © Iveta Zāģere, mākslinieciskais noformējums, 2007

Content

Džeiks Braiens Ķērpjziedu zeme

PIRMĀ GRĀMATA KOTIRA

1 NODAĻA

2 NODAĻA

3 NODAĻA

4 NODAĻA

5 NODAĻA

6 NODAĻA

7 NODAĻA

8 NODAĻA

9 NODAĻA

10 NODAĻA

11 NODAĻA

12 NODAĻA

13 NODAĻA

14 NODAĻA

15 NODAĻA

16 NODAĻA

17 NODAĻA

18 NODAĻA

19 NODAĻA

20 NODAĻA

21 NODAĻA

22 NODAĻA

23 NODAĻA

24 NODAĻA

25 NODAĻA

26 NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA Salamandastona

1 NODAĻA

2 NODAĻA

3 NODAĻA

4 NODAĻA

5 NODAĻA

6 NODAĻA

7 NODAĻA

8 NODAĻA

9 NODAĻA

10 NODAĻA

11 NODAĻA

12 NODAĻA

13 NODAĻA

14 NODAĻA

15 NODAĻA

16 NODAĻA

17 NODAĻA

18 NODAĻA

19 NODAĻA

TREŠĀ GRĀMATA ŪDENSKAUJA

1 NODAĻA

2 NODAĻA

3 NODAĻA

4 NODAĻA

5 NODAĻA

6 NODAĻA

7 NODAĻA