Džeiks Braiens

Matimeo

Braiens Džeiks

Matimeo

LEĢENDA PAR MATIASA DĒLU UN BENDESMAISU CIETSIRDI

.

.

..

....

PIRMĀ GRĀMATA BENDESMAISS CIETSIRDIS

.

1 NODAĻA

.No Džona Baznīcpeles, vēsturnieka un Ķērpjziedu zemes Redvolas klostera hronista, dienasgrāmatas.

jau tuvu ir garākā diena šajā gadalaikā Zeltainā Līdzenuma vasarā. Šodien ņēmu rokās grāmatu un spalvu un ķēros pie rakstīšanas. Manā mazajā, klusajā darbistabā valdīja vēsums un mijkrēslis. Nemierīgi es sēdēju, spalvu ķepā turēdams, klausīdamies līksmajā rosībā tur ārā saules pielietajās klostera ejās. Es nespēju vairs ilgāk ciest šo nošķirtību, gaviļu skaņas mani vilināja ārā, taāi man bija jātiek galā arī ar hronista pienākumiem.

Paņēmis grāmatu un spalvu, es devos laukā, augšup pa kāpnēm uz ārējā mūra augšu, tieši virs Karotājpeles nama, bijušā vārtu namiņa, pie Redvolas klostera sliekšņa.

Kāda brīnišķa diena! īpašajā vasaras zilajā krāsā iekrāsotajās debesīs nebija ne mākonīša, ne ēnas, saules svelmainā acs lika bitēm gurdi dūkt, bet sienāži sisināt sisināja. Uz rietumiem stiepās plašie līdzenumi, līdz pat apvārsnim gaisā mirguļoja un dejoja karstuma viļņi, tie cēlās augšup no košā ziedu paklāja, kuru veidoja gundegas, pienenes un gaiļbiksītes vēl nekad šeit nebija redzēts tik daudz dzeltenu ziedu. Abats Mordalfs šai vasarai deva Zeltainā Līdzenuma vasaras vārdu. Cik gudra izvēle! Redzēju viņu vieglā solī nogriežamies ap zvanu torņa stūri. Abata mūka tērpa piedurknes bija krietni uzrotītas, viņš elsodams palīdzēja jauniem meža zvēriem iznest pagalmā solus lielajām dzīrēm astotajai miera un pārpilnības gadskārtai pēc kariem.

Klostera dīķī laiski peldēja ūdri, plūkdami ēdamos ūdens augus (taču lielākoties draiskodamies un rotaļādamies, jūs jau zināt, kādi tie ūdri ir). Mazie ezēni un kurmēni rosījās austrumpuses dārzā. Dzirdēju, kā viņi dzied, lasīdami ogas un agrās plūmes, bumbierus un ābolus, ko vāveres svieda lejup no augstajiem zariem. Glītas peļu jaunkundzes un strupastu mazuļi ķiķināja un smējās, plūkdami ziedus galdu rotāšanai, dažs labs puķu pušķi bija uzlicis galvā kā cepuri. Bieži vien gar manu galvu aizšalca kāds zvirbulis, nesdams atrastu vai nomedītu kumosiņu (kaut arī es nespēju iedomāties nevienu zvēru, atskaitot putnus, kas ēstu šaubīgo ēdmaņu, kādu mēdz atrast zvirbuļi). Drīzumā bija gaidāmi ierodamies Priekškurmis un viņa komanda, lai izraktu bedri zivju kūpinātavai. Tikām lejā, mūru pakājē, nerimās Redvolas dzīvīgā kņada, aiz kuras kā siena slējās mūsu mīļotais vecais Ķērpjziedu mežs augsts, zaļš un rāms, ne pūsmiņa neietrisināja varenos kokus jau salapojušo ozolu, ošu, vīksnu, dižskābaržu, īvju, sikomoru, skābaržu, egļu un vītolu zarus-, kopā saplūda bāli, pelēcīgi, tumši un gaiši zaļi toņi, dažnedažādo apveidu lapas savijās aizsegā, kas ieskāva mūsu klostera ziemeļu un austrumu sienu.

Līdz ikgadējām dzīrēm atlikušas tikai divas dienas. Es atkal jūtos kā jauns aušīgs meža zvērs! Tomēr, būdams vēsturnieks un hronists, nevaru atmest ar roku cienīgumam, saspraust uz augšu mūka tērpa ieloces un mesties līksmotāju pulkā. Pabeigšu savu rakstāmo, cik ātri spēšu, un tad, kazi, došos lejā uz pagrabu pievienošos vecajo pulciņam. Zinu, ka viņi tur nomēģinās oktobra alu un upeņu vīnu no senāku gadu ražām, lai pārliecinātos, ka tas saglabājis gan labo garšu, gan nepieciešamo temperatūru, īpaši uzmanīgi jāpieskata pagājušā rudens plūškoka vīns. Jūs, zināms, saprotat, ka es to darīšu, vien lai palīdzētu seniem draugiem.

Džons Baznīcpele (Redvolas klostera hronists, Svētā Niniāna baznīcas kādreizējais iemītnieks)

2 NODAĻA

Pēcpusdienas saules stari slīpi iespiedās pa caurumiem vecās Svētā Niniāna baznīcas sagrautajās sienās un jumtā, izgaismojot postažu ēkas iekšienē, kur nezālēs un dzelkšņos ieauguši salauztie un satrūdējušie soli. Neliels virpuļojošu knišļu mākonītis pamuka kur kurais, kad tiem garām pabrāzās Bendesmaiss. Lapsa gar salauztu durvju dēli paglūnēja uz līkumoto putekļaino ceļu, kurš bezmērķīgi aizlocījās uz dienvidiem, kur sastapās ar meža austrumpuses malu.

Bendesmaiss klusēdams lūkojās ārā, viņa saraustītā elpa plivināja purpursarkano rombu rakstā riītoto masku,

kas nosedza visu viņa galvu. Kad lapsa ierunājas, viņa balss skanēja sēcoši, griezīgi, itin kā viņa rīkle reiz būtu pārcietusi smagu savainojumu.

-   Viņi ir klāt. Atvērt sānu durvis, žigli!

Aptuveni ducis pie ilksīm pieķēdētu izmocītu radību ievilka baznīcā garus, spilgtus ratus ar pārklāju visās varavīksnes krāsās. Uz kučiera bukas sēdēja sermulis. Viņš nežēlīgi pātagoja ratu vilcējus ar garu, tievu vītola pīcku.

-   Slienas augšā, saspļauj ķepās, mīlīši!

Ratiem sekoja vesela banda visvisādu salašņu: sermuļi, seski un zebiekstes, ģērbušies tāpat kā viņu biedri, kas jau gaidīja kopā ar Bendesmaisu. Visiem bija apjoztas platas auduma jostas ar dažnedažādiem rūsainiem dunčiem, dzelkšņiem un nažiem. Dažiem bija ari šķēpi un dīvaina paskata vienasmeņa kaujas cirvji. Bendesmaiss Cietsirdis steidzināja viņus iekšā.

-   Nu, kustieties, žigli atlieciet tās durvis vietā!

Kučieris nolēca no ratiem.

-   Visi ir šeit, Bendesmais, viņš ziņoja, tik tas ūdrs ne. Viņš bija par vārgu, lai turētu līdzi, tāpēc mēs viņu piebeidzām, līķi iesviedām grāvī un nosedzām ar papardēm. Pārējo izdarīs skudras un kukaiņi.

Maskā tērptā lapsa ļauni nosprauslājās.

-    Ka tik jūs kāds nepamanīja. Ķērpjziedu mežā ziņas izplatās ātri. Mums jāslēpjas, līdz atgriezīsies Vičs.

Divpadsmit pie ilksīm pieķēdētie gūstekņi peles, vāveres, strupastes, pāris mazu ezēnu un jauna āpsenīte bija pagalam novārguši.

Viens no jaunuļiem, tikai dažas vasaras vecs vāverēns, žēli kunkstēja:

-   Ūdeni, lūdzu, iedodiet man padzerties.

Sermulis, kurš pildīja kučiera pienākumus, nikni atvēzēja savu vītola vicu pret nelaimīgo vāverēnu.

-   Ūdeni? Es tev parādīšu ūdeni, tu mazais krupi. Varbūt labāk nogaršosi pērienu, ko? Še, saņem!

Lapsa uzkāpa uz vicas gala, neļaudams viņam paveikt iecerēto.

-    Pusasti, tu stulbeni, ko tu gribi pārdošanai derīgus vergus vai kaudzi beigtu rumpju? Liec lietā smadzenes, sermuli. Iedod zvēram padzerties. Ei, Līkmugura, iedod viņiem visiem padzerties un kādas ēdamas saknes vai lapas, citādi viņi nekam nederēs.

Sesks, kuru dēvēja par Līkmuguru, pielēca kājās un metās pildīt Bendesmaisa rīkojumu.

Pusastis paraustīja vītola vicu, lai atsvabinātu to no Bendesmaisa tvēriena. Maskā tērptā lapsa piespieda ķepu stiprāk, lai sermulis nevarētu izkustināt vicu no vietas.

-   Klau, Pusasti, puis, man tā šķiet, ka tu pēdējā laikā esi uz ausīm kritis. Vai es tev neteicu ar tiem ratiem turēties mežu aizsegā?

Pusastis atlaida vicu.

-   Jā, un tā es arī darīju, kur vien tas bija iespējams, viņš dusmīgi attrauca. Bet vai tu esi mēģinājis izvilkt ratus un divpadsmit vergus caur to mežu?

Bendesmaiss Cietsirdis paķēra vītola vicu un tik spēji ievilka elpu, ka maska cieši piekļāvās vaigiem.

-   Tu aizmirsties, sermuli. Man nav jāmēģina vilkt ratus, es šeit esmu pavēlnieks. Kad pirms brīža paskatījos laukā, es ieraudzīju tevi braucam šurp pa ceļa vidu, bez baiļu gaišā dienas laikā. Vai aptver, ka Redvolas klostera sardze no mūru augšas varēja redzēt jūsu sacelto putekļu mākoni?

Pusastis nemanīja briesmu tuvošanos.

-    Ej nu, kāda tur atšķirība, viņš paraustīja plecus. Viņi tak neko neredzēja.

Bendesmaiss nikni atvēzējās, un Pusastis sāpēs iebrēcās. Viņš saguma uz ratu malas, nespēdams izvairīties no dedzinošo sitienu krusas, kas bira pār viņa galvu, pleciem un muguru.

Es tev gan parādīšu, kāda atšķirība, puņķugalva. Atšķirība lada, ka tu man pretī vis nerunāsi. Es esmu vadonis. To liec aiz auss, vai arī es tevi nodīrāšu un tavu ādu atdošu bērneļiem lupatu lēļiem! Bendesmaisa balss asi grieza līdzi katram vicas vēzienam.

-    Aāā, žēlastību, auau! Lūdzu, nevajag! Pārstājiet, pavēlnieki

Bendesmaiss pārlauza vicu un nicīgi iesvieda ar to pa sermuļa

sadauzīto galvu.

-   Ha, šķiet, tava dzirde ir uzlabojusies. Nogriez sev jaunu stibu, ši ir pagalam nolietota.

Maskā tērptā lapsa strauji pagriezās pret savu vergu dzinēju bandu. Tie sēdēja baiļu klusumā. Bendesmaisam pieliecoties, zīda maska cieši piekļāvās viņa sejai.

-   Tas attiecas uz jums visiem. Tas, kurš sagraus manu ieceri, pēc manas izrēķināšanās vēlēsies, kaut būtu sev atņēmis dzīvību ātri un pats savām ķepām. Skaidrs?

Atskanēja klusa, piekrītoša rūkšana.

Bendesmaiss ierāpās nodrupušā loga ailē. Viņš sēdēja un lūkojās Redvolas klostera virzienā.

-    Līkmugura, atnes man no ratiem kārtīgu ēdienu un blašķi vīna, viņš pavēlēja.

Iztapīgais sesks skriešus metās pakalpot saimniekam.

-    Trijnag, kad sāks krēslot, stājies sardzē aiz durvīm. Modri vēro, kad atgriežas Vičs.

Zebiekste salutēja vadonim.

-    Klausos, pavēlniek.

Rāmā un zeltainā pēcpusdiena lēni ritēja uz novakari. Retumis vasaras tveicīgais gaiss virs ceļa sagrieza putekļu virpuli.

Bendesmaiss viegli pārvilka ar ķepu rūtainai zīda maskai, klusi smaidīdams un savā slimajā prātā apsvērdams atriebes plānu Redvolai.

Atriebība jau sen bija kļuvusi par viņa spēcīgāko dzinuli. Dažkārt viņš juta svilinošos sāpju durkļus, kas dzelstīja viņa seju, zinādams, ka tuvojas tā diena, kad viņš atmaksās tiem, kuru dēļ, viņaprāt, radušās rētas.

No dobuļainā, satrupējušā loga rāmja izrāpoja vabole. Bendesmaiss Cietsirdis to akurāti caurdūra ar vienu nagu, noskatīdamies, kā kukainis lokās nāves mokās.

Redvola, hehehēēē!

Lapsas smiekli lika aukstām tirpām pārskriet pār katras klātesošās radības kauliem.

3. NODAĻA

Matimeo, Matimeo!

Rudzupuķe mulsi lauzīja ķepiņas. Vēl pēdējo reizi viņa aplaida skatienu Dziļajai alai, tad devās augšup pa kāpnēm uz Lielo zāli. Klostera plašākajā telpā bija kluss un vēss. Saules stari, vitrāžu raibi iekrāsoti, stiepās lejup, iegravējot senajā akmens grīdā gaismas paltis visās varavīksnes krāsās.

Domās iegrimusī pele izsteidzās ārā, pie sevis klusi murminādama: Kur gan tas mazais palaidnieks šoreiz aizblandījies? Ak, Mati, tu manus matus sirmus padarīsi.

Džons Baznīcpele, grāmatu un spalvu padusē pasitis, stīvi trausās lejup pa rietumu sienas kāpnēm. Viņš gandrīz uzvēlās virsū Rudzupuķei, kad tā šķērsoja dārzu.

-    Laba diena, kundze. Ak vai, jūs nu gan izskatāties noraizējusies.

Rudzupuķe nosēdās uz apakšējā pakāpiena un smagi nopūtās. Viņa apvēdināja ūsas ar ķepu.

-   «Noraizējusies» nav īstais vārds, Baznīcpeles kungs. Es jau veselu stundu meklēju savu dēlu. Vai gadījumā neesat viņu redzējis?

Labsirdīgais hronists paplikšķināja pa Rudzupuķes ķepiņu.

-   Nu, nu, nelauziet galvu, kundze. Mazais Mati noteikti ir kopā ar maniem Timu un Tesu, mazie resgaļi, viņiem bija jāpalīdz brālim Rufusam sarakstīt galda kartes. He, te jau viņš nāk. Sveiks, Rufus, vai neesi kaut kur manījis Timu, Tesu vai mazo Mati?

Purinādams galvu, Brālis Rufuss pienāca pie viņiem un novicināja bērza mizas pergamenta rulli.

-   Pagalam! viņš iesaucās. Jūs tikai paskatieties tas viņiem bija jāsaraksta. Neko no tā visa nevar izmantot galda kartēm. Palūk, abata Mordalfa vārds uzrakstīts bez «o». Bazils Briedis Zaķis varētu nodomāt, ka to uzrakstīt būs vienkāršāk par vienkāršu. Taču nē, viņi «Bazils» uzrakstījuši kā «Bezzils» un «Briedis» kā «Biedris»!

Džons Baznīcpele izvilka mutautu. Viņš skaļi šņauca degunu, lai noslēptu smieklus, kas tricināja visu viņa augumu.

-   Hmm, jā, ahā. Piedošanu, bet tā nebūs bijusi mana Tesa, vai zināt. Viņai rakstīšana padodas ļoti labi.

Brālis Rufuss cieši saritināja pergamentu.

-    To visu tas mazais Matimeo, viņš ir barvedis. Es zinu, ka jums, Rudzupuķes kundze, tas varētu nepatikt, taču tāda ir patiesība! Neapmierinātība darīja viņa balsi spalgu un griezīgu.

Rudzupuķe skumji māja ar galvu.

-   Jā, šķiet, ka jāpiekrīt tev, brāli Rufus. Ar Mati ir viens vienīgs negals. Es neuzdrošinos viņa tēvam atstāstīt pat pusi no sastrādātajiem nedarbiem.

Džons Baznīcpele līdzjūtīgi paraudzījās pār aceņu augšmalu.

-    Varbūt tā darīt būtu labāk, ja drīkstu ieteikt. Mazajam Mati jāsāk pieaugt, ja viņš cer kādreiz kļūt par Redvolas Karotājpeli kā viņa tēvs Matiass. Matimeo jāmācās atbildēt par saviem darbiem, nevis jāuzvedas kā izlutinātam bērnam, atvainojiet par tiešumu, kundze.

Rudzupuķe piecēlās.

-    Es ļoti labi saprotu, ko jūs gribat teikt, Baznīcpeles kungs, taču iespējams, ka mēs Mati tiesājam pārlieku bargi. Galu galā, no viņa tiek gaidīts tik daudz, jo viņš ir Redvolas Karotājpeles dēls. Turklāt ikkatrs meža zvērs mūsu klostera sienās jau kopš viņa dzimšanas brīža ir Matimeo lutinājis.

Džons un Rufuss abi piekrītoši pamāja.

Neveiklo klusumu, kas sekoja Rudzupuķes vārdiem, pārtrauca sīku radību pulciņš, kura priekšgalā steidzās jauns kurmis, liekšķerveidīgās priekšķepas vicinādams.

-   Nāk' aš\ džentlpel's, steidz'. Mati sit nost Vič'. Mudīg', mudīg'!

Kaut arī mazā radība runāja savādajā un sarežģītajā kurmju

mēlē, teiktā steidzamību saprata visi.

-   Kur, kur? viņi sauca. Ātri ved mūs turp!

Viss bars skriešus metās apkārt klostera ēkas dienvidu spārnam, pa īsāko ceļu steidzoties uz dārza austrumu galu.

Rudzupuķe sarāva uz augšu svārku malu, tikko izvairīdamās no sadursmes ar mazu ezēnu. Brālis Rufuss steidzās visiem pa priekšu.

Džesa Vāvere notikuma vietā ieradās pirmā. Viņa ar dēlu Semu sēdēja ābelē augļu dārzā, kad izdzirdēja kliedzienus. Lēkdama no zara uz zaru, žigla kā putns lidojumā, Džesa piezemējās kautiņa vidū un centās izšķirt ķildniekus, kas saķērušies vārtījās zālē. Viņi neganti spārdījās, šņāca un koda. Sems nolēca zemē un metās palīgā mātei. Viņi saķēra katrs pa kauslim un atrāva tos vienu no otra. Kad tas bija izdevies, klāt bija arī pūlis.

Matimeo smagi elsa. Viņš centās izrauties, taču Džesa viņu pamatīgi sapurināja aiz skausta.

-   Stāvi mierā, mazais huligān, vai ari es tevi samizošu! viņa brīdināja.

Sems cieši turēja otru peli, Viču, kurš gan vairāk izskatījās pēc žurkas, kaut ari bija augumā sīks. Vičs nepretojās. Šķiet, viņš pat jutās atvieglots, ka plūkšanās pārtraukta.

Džons Baznīcpele nostājās starp kaušļiem.

-   Nu tā, kas te notiek, ko?

-   Viņš mani nosauca par kārnu žurkulēnu.

-   Viņš teica, ka neesmu karotāja dēls.

-   Viņš mani parāva aiz astes, uzlēca virsū un koda un…

-    Klusumu!

Visi klātesošie zvēri sastinga, izdzirdēdami milzīgās pelēkās āpsienes dārdošo rūcienu. Konstance, Redvolas klostera māte, pacēlusies pakaļkājās, izslējās pāri visiem apkārtstāvošajiem. Sakrustojusi ķepas uz krūtīm, viņa bargi raudzījās lejup uz abiem mazajiem negantniekiem.

-    Vičs, vai tā tev bija vārdā? Klausies, Vič, tu esi jaunatnācējs mūsu klosterī, taču tas nav nekāds attaisnojums kautiņam. Mēs šeit, Redvolā, esam miermīlīgi zvēri. Spēka lietošana nekad neatrisinās strīdu. Kas tev ir sakāms savai aizstāvībai?

Žurkai līdzīgā pele noslaucīja asins traipu no purniņa.

-    Pie visa vainīgs Matimeo, Viņš žēlabaini činkstēja. Viņš pirmais man iesita, es neko nedarīju, es tikai…

Zem āpsienes spīvā skatiena sloga Viča stomīgā taisnošanās pārvērtās klusos smilkstos.

Viņa norādīja uz Viču ar ķepu.

-    Dodies uz virtuvi. Saki mūkam Hugo, ka tevi sūtu es. Viņš tevi pieliks pie grīdu slaucīšanas un pannu bēršanas. Es necietīšu plūkšanos klosterī, nedz arī činkstēšanu, sūdzēšanos un cenšanos vainu uzvelt citiem. Brāli Rufus, aizved viņu, pieskati, lai mana ziņa mūkam Hugo tiktu nodota, kā nākas.

Izskatījās, ka Vičs grasās laisties lapās, bet brālis Rufuss stingri saķēra viņu aiz auss un aizveda projām.

-    So|o nu, mazais Vič, eļļaini katli un grīdu bēršana tev nāks tikai par labu.

-    Auauau, laidi vaļā, tu lielais kašķupods, Vičs protestēja. Tu man norausi ausi!

Kad Vičs bija projām, Konstance pievērsās otram trača vaininiekam. Džesa Matimeo bija palaidusi vaļā. Viņš nokaunējies stāvēja, ar kāju bikstīdams zemes kukurzni, un, acis nodūris, skatījās uz savām ķepām, tādēļ nemaz nemanīja, kā viņa māte un Konstance samājās. Rudzupuķe bez vārdiem deva āpsienei atļauju Matimeo gaidīja pamatīgs brāziens.

-    Matiasa Karotājpeles dēls, paraugies uz mani! Konstance pavēlēja.

Pelēns kaunīgi pacēla skatienu, līdz tas sastapās ar Konstances stindzinoši tumšajām acīm. Sanākušie vērotāji stāvēja klusu, kamēr klostera māte strostēja jauno pelēnu.

-   Matimeo, šī nav pirmā reize, kad man ar tevi nopietni jārunā. Es nejautāšu pēc paskaidrojuma, jo nedomāju, ka šajā gadījumā tu spēsi savu rīcību attaisnot. Vičs ir jaunatnācējs, tikko ieradies Redvolā. Tu šeit esi dzimis, tu zini mūsu klostera likumus: dzīvot mierā ar pārējiem, nekad bez vajadzības nedarīt pāri nevienam radījumam, atbalstīt, palīdzēt un būt laipnam pret visiem.

Matimeo apakšlūpa notrīsēja, izskatījās, ka viņš gatavojas ko bilst, taču āpsienes bargais skatiens viņu apklusināja.

Šodien tu uzdrīkstējies pacelt ķepu pret zvēru, kurš ir mūsu nama viesis, Konstance turpināja, balsij skanot kā pārmetošam kapu zvanam. Tu, mana senā drauga Matiasa Karotājpeles dēls, tā vira, kurš cīnījās, lai Ķērpjziedu zemei atnestu mieru, dēls. Matimeo, es tev neuzdošu nekādus darbus par sodu. Tavas mātes bēdas un uztraukumi un kauns, ko sagādā tēvam, būs tava mācība. Tagad ej un pats runā ar tēvu.

Matimeo, galvu zemu nokāris, aizklumburoja projām.

Tesa, Tims un Sems Vāvere klusēja.

Viņi zināja, ka viss Konstances teiktais bija patiesība. Vārda došanas brīdī Matimeo pienāktos vēl viens kreņķis.

4. NODAĻA

Bija uzlēcis pilnmēness. Kā tikko kalta monēta tas karājās skaidrajās pusnakts debesīs. Naktstauriņi traucās augšup, taču velti virpulī griezdamies, tie allaž nolaiatpaka] meža zālienā. Koki visapkārt slējās kā mūžseni sargi.

Kaut kur pusnakts serenādi dziedāja vakarlēpis. Trijnags modri stāvēja sardzē. Ieraudzījis tuvojamies Viču, viņš klusi iesvilpās.

Sīkā žurka pacēla skatienu augšup.

-    Kur Bendesmaiss un pārējie? viņš vaicāja. Trijnags norādīja virzienu ar dunci.

-   Baznīcā. Ko tu sev esi nodarījis?

-    Nebāz snuķi manās darīšanās, resnuli, Vičs attrauca un veikli pašāvās garām Trijnagam iekšā baznīcā.

Zebiekstes un pāris sesku un sermuļu bija saguluši uz grīdas. Bendesmaiss sēdēja, muguru pret krāsainajiem ratiem atspiedis. Viņš drūmi paraudzījās uz Viču.

-   Tu nu gan nesteidzies, zvēru pie ilkņa! Kas tevi tā aizkavēja?

Vičs gurdi atslīga uz apskranduša dievlūdzēju spilventiņa.

-    Netīru katlu un eļļainu pannu mazgāšana, grīdu bēršana un vēl citi visdažādākie pāridarījumi.

Bendesmaiss pieliecās uz priekšu.

-    Neņem galvā to visu. Es tevi turp sūtīju paveikt darbu. Kad sāksies dzīres?

-    Ak tas. Vēl viens mēnesslēkts, un tad nākamajā novakarē.

-   Un vai parūpējies par mazo ziemeļpuses mūra vārtiņu aizšaujamajām bultām? jautāja Bendesmaiss.

-    Protams. To izdarīju pirmām kārtām. Labi ieeļļotas un piemērotas ātram atkāpšanās ceļam. Vari sev paturēt to Redvolas ūķi, Bendesmais, es tur vairs neatgriezīšos.

-   Kādēļ gan tā, Vič? Lapsas balss skanēja bīstami mīlīgi.

-    Bija jau gana grūti izlikties par peli. Tas jaunulis, kā viņam bij vārdā? Mati, kāviņtur, uzreiz saoda, ka lieta nav tīra. Es ar to sīko dauzoņu sakāvos. Spēka viņam kā ūdram. Tad iejaucās milzīga āpsiene. Viņa man sadeva pamatīgu sutu. Miermīlīgi radījumi, ka tik ne tā! Mani aizstiepa projām un lika berzt kaut kāda resna, veca pavāra netīros katlus. Viņš man lika līdz astes galam mirkt eļļainā traukūdenī, stāvēja klāt un lika berzt un tīr…

-   Ak, turi muti un beidz pinkšķēt, žurka. Šī mazā pele, vai viņa vārds ir Matimeo, Matiasa Karotājpeles dēls?

-   Jā, tas ir viņš, bet kā tu to zini?

Bendesmaiss pieskārās sarkanajai zīda maskai un ļauni atieza ilkņus.

-   Nav tava daļa, kā es to zinu. Viņš ir tas, ko ņemsim sev līdzi, viņš un visi pārējie, ko vien varēsim sagrābt.

Vičs atplauka.

-    Varbūt pēc tam, kad būsim tikuši ārā no Redvolas un Matimeo būs kārtīgi saslēgts ķēdēs, es varēšu pāris minūšu pavadīt vienatnē ar viņu.

Bendesmaiss atzinīgi raudzījās mazās žurkas sejā.

-   Ha, to tu gribētu gan, vai ne?

-   Hehē, gribētu, ai, kā gribētu! Viča acis ļauni iezalgojās.

Lapsa pieliecās viņam tuvāk.

-    Atriebība, tas ir īstais vārds. Ka es tev saku, žurka, nekas pasaulē nespēj līdzināties brīdim, kad tavs ienaidnieks ir bezpalīdzīgs un tu vari viņam atdarīt.

Vičs bija neizpratnē.

-    Nespēju iedomāties, ka tāda sīka pele tev varētu ko nodarīt, ak, izmanīgā lapsa. Ko gan viņš tādu nodarījis, ka tu tīko pēc atriebes?

Bendesmaisa skatiens vērās tālumā, un elpa zem maskas līdzinājās niknai šņākoņai.

-   Tas bija viņa tēvs, Karotājpele, un tā lielā āpsiene ari patiesībā visi Redvolas iemītnieki bija tie, kas man nodarīja pāri. Šis jaunulis tad vēl nebija dzimis, bet es zinu, ka Redvolā visi viņu vai dievina. Viņš ir klostera Karotājpeles dēls, viņu nākotnes cerība. Nolaupot Matimeo, es nošaušu veselu baru zaķu ar vienu šāvienu. Tu nevari iedomāties, kādas ciešanas viņiem sagādās luteklīša pazušana. Redzi, es pazīstu tā klostera zvērus. Viņi mīl savas atvases un labāk paši padosies gūstā nekā ļaus kaut kam atgadīties ar mazuļiem. Tas manu atriebi darīs vēl saldāku.

Piepeši Vičs pastiepa ķepu Bendesmaisa maskotās sejas virzienā.

-   Vai to viņi tev nodarīja, vai viņu dēļ tev jānēsā maska? Varbūt noņem… āāāau!

Bendesmaiss sagrāba Vica ķepu un nežēlīgi aizlauza to aiz muguras.

-    Nekad vairs neuzdrošinies savu netīro ķepu kaut pietuvināt manai sejai, vai ari es to noraušu un likšu tev pašam to apēst, žurka! Tagad lasies atpakaļ uz klosteri un turi acis vaļā. Tev ikkatru brīdi ir precīzi jāzina, kur atrodas tā mazā pele, lai es varētu viņu sagrābt savās ķepās, kad īstais mirklis būs klāt.

Viņš atlaida Viču, žurkulēns šņukstēdams sabruka zemē. Bendesmaiss nicīgi nospļāvās.

-    Slienies augšā, nožēlojamais ņuņņa. Ja vēl pēc brīža gulēsi turpat, dabūsi just mana zobena asmeni. Tad gan tev būs par ko kunkstēt.

Vičs lēni un smagi slējās kājās, taču jau pēc mirkļa viņš meta kūleni gaisā, jo mugurā bija saņēmis Bendesmaisa spērienu.

-    Lasies! Pazūdi no manām acīm, tu, gaudulīgais puņķuģīmi.

Vičs steidzīgi metās projām, atstādams Bendesmaisu atpūsties.

Lapsa Cietsirdis atlaidās guļus, taču visas domas par miegu bija aizgaiņājis viens vārds, kas viņa slimajā prātā atbalsojās kā baisma melodija.

Atriebe!

5. NODAĻA

atiass Karotājpele stāvēja, tukšajam pavardam muguru pagriezis. Rudzupuķe pašā rīta agrumā bija devusies talkā cept un vārīt svētku mielastam. 0 Pa vārtu namiņa logiem ieplūda zeltaini rīta saules stari un atmirdzēja uz galda sakrautajā rasaino augļu kaudzītē. Galds bija saklāts brokastīm tur stāvēja arī krūze auksta sidra, daži rituļi siera un svaigi ceptas maizes klaips, taču Matiasam trūka ēstgribas, lai to pienācīgi novērtētu. Viņa skatiens skumji klīda pa istabu. Tā bija gaiša un kārtīga un nemaz nelīdzinājās Karotājpeles noskaņojumam.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-   Lūdzu, Matiass iesaucās, iztaisnodams muguru.

Ienāca Priekškurmis un sveicienā pielika liekšķerveidīgo priekšķepu pie melnu, samtainu vilnu klātās galvas. Strupo purniņu viņš sarauca tik platā smaidā, ka aiz tā gandrīz pilnībā pazuda spožās ačteles.

-    Labs rrīts, Matjas. Mēs, kurmj', šodien rok' bedr' priekš to ziv' kūpināšan'. Kazi, grib nākt talkā?

Matiass sirsnīgi pasmaidīja. Viņš paplikšķināja pa vecā drauga muguru, zinādams, ka kurmis ieradies viņu uzmundrināt.

-    Paldies par piedāvājumu, Priekškurmi. Diemžēl man šorīt ir nopietnākas lietas darāmas. Hmm, izklausās, ka vaininieks sāk rosīties blakus istabā, rāpjas ārā no gultas. Vai atvainosi mani, draugs?

-   Jarr, jarr, viš i' lāg' puišels, maģ' Mati. Neper nu šo par stipr', Priekškurmis nogrudzināja un devās atpakaļ pie savas racēju komandas.

Vakar Matiass bija pārāk dusmīgs, lai runātu ar dēlu, tāpēc lika viņam doties gulēt bez tējas un vakariņām. Tagad Karotājpele stāvēja iepretim guļamkambara durvīm un lūkojās, kā dēla izspūrusī galva paslepus izlien no aizdurves.

Ieraudzījis tēvu, Matimeo saminstinājās.

-   Nāc iekšā, dēls. Karotājpele aicinoši māja ar ķepu.

Pelēns ienāca istabā, izsalkušu skatienu pārlaida uzklātajam

brokastgaldam, tad pagriezās pret tēvu. Karotājpeles sejā vakardienas dusmu vietā bija nākusi bardzība.

-    Nu, kas tev sakāms, Matimeo?

-   Es atvainojos, Matimeo nomurmināja.

-   Es tā ceru gan.

-   Es ļoti atvainojos, Matimeo vēlreiz nomurmināja.

-    Priekškurmis teica, ka man esot tevi jānoper. Kā šķiet tev?

-   Es ļoti, ļoti atvainojos. Tas vairs neatkārtosies, tēt.

Matiass papurināja galvu un uzlika ķepu uz dēla pleca.

-   Mati, kāpēc tu tā dari? Tu sāpini savu māti, tu sāpini mani, tu sāpini visus mūsu draugus. Pat savus biedrus tu ievelc nepatikšanās. Kāpēc?

Matimeo stāvēja kluss kā mēli norijis. Ko viņi visi grib? Viņš bija atvainojies, nosolījies, ka vairs tā nedarīs. Džesa Vāvere, Konstance, pat viņa māte visas bija viņu pamatīgi sarājušas. Tagad bija tēva kārta. Matimeo zināja tiklīdz spers kāju ārpus mājām, viņu kāds uzraudzīs, droši vien tas būs abats Mordalfs, un tas nozīmē vēl viena barga morāles lasīšana.

Matiass uzmanīgi vēroja dēlu. Aiz bēdīgās sejas un nolaistajām ūsām viņš juta kvēlojošu dumpinieka garu, aizvainojumu pret vecajiem.

Pagriezies pret sienu virs pavarda, Matiass nocēla no āķa lielo zobenu. Tas bija viņa dienesta pakāpes, Redvolas Karotājpeles atšķirības zīme. Tas bija vienīgais priekšmets mājā, kas spēja piesaistīt viņa dēla nedalītu uzmanību. Matiass pacēla ieroci izstieptā ķepā.

-    Ņem, Mati, paraugi, vai jau spēj to valdīt.

Jaunā pele satvēra zobenu abās ķepās. Mirdzošām acīm viņš lūkojās uz melno ādas rokturi ar sarkano akmens aci, stingro spala šķērsi un brīnišķīgo asmeni. Tas laistījās kā uguns un sniegs reizē, šķautnes bija griezīgas kā sniegavētra, un smaile bija asa kā dzelksnis.

Vienu reizi, otru Matimeo centās to pacelt virs galvas. Abas reizes viņš sagrīļojās zem zobena smaguma.

-   Gandrīz, tēvs, es jau gandrīz to varu pacelt.

Matiass paņēma ieroci no dēla. Ar vienu ķepu viņš to pacēla, tad ar vēzienu izslēja gaisā, grieza un virpuļoja, līdz gaisu piepildīja nāvējošā, brīnumainā asmens dziesma.

Augšup, lejup, visapkārt tas griezās, pat tikko matiņa atstatumā no Matimeo galvas. Matiass pagriezās, nocirta ābola kātiņu, sašķēlēja maizi, pat nepieskaroties galdam, un gandrīz bezrūpīgi nošņāpa siera rituļa mizu. Visbeidzot Matiass spēcīgi savērpa zobenu, pacēla to karotāja sveicienā un tad nolaida asmens smaili pie grīdas, kur tas sastinga mierā.

Dēla acīs dancoja liesmiņas tas bija apbrīns pret Redvolas Karotājpeli. Matiass nespēja apslēpt smaidu.

-    Kādu dienu tu būsi tas, kurš ieņems manu vietu, dēls. Tu izaugsi tik liels un stiprs, ka spēsi valdīt zobenu, un es tev mācīšu ar to rīkoties kā īstam karotājam. Taču tas ir tikai zobens, Matimeo. Tas vien, ka tu to nēsā, nepadara tevi par karotāju. Ieročus var nēsāt arī ļaunas, negodīgas, varmācīgas un slinkas radības. īsta Karotājpele ir laba, lēnprātīga un godīga. Šīs peles drosme nāk no viņa paša, tā iemācās pārvarēt bailes un slikto sevī. Vai saproti?

Matimeo pamāja ar galvu. Matiasa vaigs atkal kļuva bargs.

-   Tas labi, man prieks, ka tu saproti. Es tevi nepēršu. Es nekad neesmu pacēlis ķepu pret tevi un negrasos sākt to darīt tagad. Tomēr tu uzbruki mazajam Vičam, un tev par to jāmaksā tā vai citādi. Tādēļ es domāju, ka tev nevajadzētu piedalīties svinībās…

Matiass mirkli noraudzījās dēla satriektajā, neticības pilnajā sejiņā un tad turpināja.

-   Taču esmu izlēmis, ka tu drīksti iet, ja vien tūliņ pat jozīsi uz virtuvi. Tur tu palūgsi mūkam Hugo, lai piešķir tev divtik daudz darba nekā vakar Vičam. Kad būsi beidzis darbu pie mūka Hugo, iesi palīdzēt mātei plūkt puķes, līdz viņa lems atbrīvot tevi no šā uzdevuma. Vai skaidrs?

Matimeo seja bija pats neticības iemiesojums. Viņam, Redvolas Karotājpeles dēlam, jāstrādā! Nekad agrāk viņam netika lūgts, kur nu vēl pavēlēts pildīt kādu no klostera ikdienas darbiem. Jaunā pele uzskatīja sevi par tēva zobena un pienākumu mantinieku. Tādēļ viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka stāv pāri jebkādai katlu bēršanai vai pīpeņu plūkšanai. To zināja pat Konstance. Viņa bija piespriedusi smagu darbu Vičam, taču pat viņa neuzdrošinājās klostera nākotnes aizstāvim likt smērēt ķepas ar kalpa darbiem. Turklāt Vičs jau savējos būs pabeidzis. Viņš turpat blakus varēs slaistīties, blenzt un ļauni priecāties par to, ka ienaidniekam jāveic divtik daudz darba.

Matiass vēroja dēla seju. Šis bija pārbaudes brīdis vai viņš uzvedīsies kā izlutināts mazulis, kam visu mūžu izdabājuši klostera iemītnieki, vai izrādīs kaut kripatiņu rakstura stingrības?

Pelēns norija kamolu, kas bija sakāpis kaklā, un pamāja ar galvu.

-   Darīšu, kā liki, tēt.

Matiass sirsnīgi uzsita dēlam pa plecu.

-    Tu esi labs pelēns. Karotājpelei, kas mācās, jābūt pacietīgai. Un tagad joz!

Rīta saules gaisma maigi sārtos toņos izzīmēja augsto logu kontūras uz Lielās zāles smilšakmens grīdas, kad Matimeo šķērsoja telpu ceļā uz virtuvi. Viņš juta vieglu kņudoņu plecu vilnā, itin kā no mugurpuses viņu kāds vērotu. Viņš lēni pagriezās pret rietumpuses sienu. Tur neviena nebija. Zāle bija tukša, atskaitot vien Mārtiņa Karotāja attēlu uz Redvolas gobelēna. Matimeo bieži piedzīvoja šo sajūtu, kad viens pats atradās gobelēna tuvumā. Viņš piegāja tuvāk un nostājās bruņās tērptās peles krāšņā portreta priekšā. Mārtiņš Karotājs izskatījās liels un spēcīgs. Labajā ķepā viņš viegli turēja slaveno zobenu, platajā, godīgajā sejā rotājās smaids, un aiz viņa muguras senlaiku ienaidnieku tēli bailēs ņēma kājas pār pleciem, gluži kā cenzdamies izbēgt no gobelēna. Pelēna acīs mirdzēja apbrīns pret varoni. Viņš sāka runāt ar Mārtiņu, nezinādams, ka tāpat jaunībā darījis viņa tēvs Matiass.

-   Es jutu, ka tu mani vēro, Mārtiņ. Es esmu ceļā uz virtuvi, man tur jāizcieš sods, bet tu to droši vien jau zini. Es nebiju domājis neklausīt vai apbēdināt vecākus. Tu to saproti, vai ne? Man bija jākaujas ar Viču tāpēc, ka viņš izrunājās par manu tēvu. Vičs domā, ka man no viņa ir bail, bet es esmu karotāja dēls un nevarēju ļaut viņam aizskart manu ģimeni. ]a mans tēvs zinātu patiesību, viņš nebūtu mani sodījis, bet, nu, tu jau zini, viņš ir mans tēvs. Viņam es nevaru to tā izskaidrot. Tu esi citāds, Mārtiņ, tu saproti, kā es jūtos.

Matimeo pamīņājās uz akmens grīdas, raugoties Mārtiņa nemainīgajā sejas izteiksmē.

-   Zini, dažreiz tu esi gluži tāds pats kā mans tēvs. Klau, piedod, es centīšos būt labāka pele. Es nosolījos vairs nekad nekauties, neiekulties nepatikšanās un neuztraukt vecākus.

Pelēns pagriezās un īgni šļūca uz virtuvi, pa ceļam murminādams: Kaut sāktos vēl kāds milzu karš, tad es viņiem parādītu. Ahā! Tad viņi priecātos par jaunām pelēm, kas prot kauties. Tad mani nesūtītu berzt katlus. Man droši vien piešķirtu medaļu vai kaut ko vēl labāku.

Smaids gobelēnā attēlotā karotāja sejā šķita atmaigstam, kamēr nekustīgās acis vēroja mazo stāvu mūka tērpā dodamies lejup uz Dziļo alu.

Brālis Hugo bija Redvolas plašās virtuves neapšaubāms pavēlnieks. Viņš bija tuklākā pele visā klosterī un virs mūka tērpa nēsāja baltu priekšautu. Hugo allaž ar astes galu turēja ceļmallapu, ar ko apvēdinājās, paberzēja apdedzinātu ķepu, vai pacēla pie pieres kā acu aizsargu, lūkojoties vārošos, burbuļojošos katlos.

Matimeo stāvēja līdzās un gaidīja pavēles, kamēr Hugo pārbaudīja savus sarakstus un deva norādījumus palīgu pulkam.

-   Mmm, paskatīsimies, tātad sešas lielas aveņu kūkas ar sēžama sēkliņām. Vajadzēs vēl četras. Brāli Grīsli, aši noņem to krējuma kastroli no liesmas, pirms tas pārviris pāri malām. Vari tur pievienot arī muskatrieksta pulveri un kārtīgi sakult. Māsa Agnese, sagriez tos jaunos sīpolus un pieber sautējumam. Ē, kas tas? Desmit krūku auksta zemeņu dzēriena. Ar to nemūžam nepietiks, mums jāsagādā divtik daudz. Klau, mazais Mati, noskrien lejā uz pagrabu un no lielajām mucām piepildi vēl dažas krūkas. Tur lejā ir Ambrozijs Ērkšķis, tādēļ atslēgas tev nevajadzēs.

Kaut ari gatavotie ēdieni smaržoja neizsakāmi gardi, Matimeo priecājās, ka uz brīdi var izkļūt no virtuves karstajiem tvaikiem un kņadas. Viņš braši pamāja brālim Hugo un skriešus devās projām, pa ceļam izvairīdamies no pelēm, ežiem, stmpastēm un vāverēm, kas visi kā viens nesa paplātes, katlus, šķīvjus un kausus.

Klostera pagrabs bija mierpilni krēslains un vēss. Matimeo neviļus pārsteidza veco Ambroziju Ērkšķi. Pagraba uzraugs bija ielējis kausā oktobra alu un pūta nost putas, likdams kausu pie lūpām. Kad viņš bija iemērcis purniņu putās, Matimeo ierunājās:

-   Atvainojiet, lūdzu, brālis Hugo teica, ka man…

Vecais ezis aizrijās un sāka šķaudīt, un grozīdamies nosprauslāja Matimeo ar alu.

-    Apčīīī-ūū-āāā! Kas tā par slēpu pielavīšanos, mazais Mati? Pastāvi mierā vienu mirklīti, esi tik labs.

Ambrozijs iztukšoja kausu. Atguvis nosvērtību, viņš raudzījās putās degustācijas kausa dibenā.

-   Harr, brīnišķīgi. Kā jau es saku, neviens nebrūvē labāku oktobra alu par Ērkšķu ģimeni. Nu, kā varu palīdzēt, pelēn?

-   Brālis Hugo teica, ka man jāpiepilda vēl dažas krūkas ar zemeņu dzērienu, ser.

-    Ak, jā, tās mucas stāv blakustelpā, Ambrozijs sacīja, tās iezīmētas ar sārtu krāsu. Krūkas stāv pie sienas tieši blakus ieejai. Tikai uzmanīgi, neizkustini mazās plūškoka un upeņu vīna mučeles, tās var saduļķoties.

Kad Matimeo iegāja blakustelpā, viņš tika sagaidīts ar līksmiem čukstiem.

-   Psst, Matimeo, kuš, nāc šurp!

Tie bija Tims, Tesa un Sems Vāvere. Matimeo uz ķepu galiem pietipināja pie viņiem.

-   Ko jūs trīs darāt te lejā?

Tesa Baznīcpele apspieda smiekliņu.

-    Mēs pazagāmies garām Ambrozijām, kad viņš bija iesnaudies. Nāc, iedzer aukstu zemeņu dzērienu, tas ir debešķīgi gards.

Šie trīs rakari bija izvilkuši spundi uz sāniem guļošai muciņai. Garus, vidū tukšus meldru stiebrus viņi izmantoja par salmiņiem, mērca tos dziļi šķidrumā un sūca dzirkstošo ledusauksto zemeņu sulu.

Tesa iedeva salmiņu arī Matimeo, pelēns nespēja atturēties un pievienojās draugiem.

Ja aukstu zemeņu dzērienu sadzeras par daudz, sametas šķērma dūša. Mati, Tesa, Tims un Sems to drīz vien atklāja, tāpēc uz brīdi atgūlās un atpūtās. Vēlāk abas baznīcpeles un vāverēns palīdzēja Matimeo piepildīt krūkas. Ari virtuvē viņi tās nogādāja kopā.

Kad viņi gāja cauri pagrabam, Ambrozijs Ērkšķis pacēla purniņu no riekstu alus kausa.

-   Mmmm, savādi gan, pirmiņ te bija tikai viens, viņš nomurmināja.

Brālis Hugo tagad jau darbojās zibens ātrumā. Līdz dzīrēm darāmā joprojām bija vairāk nekā pietiekami.

-   Klau, Billum Kurmi, vai vari izdobt tā lielā kabača vidu?

-   Harr, priekšniek, dabīg', ka var'. Tik ar tād' norun', ka es var' to dobum' izēst.

-    Labi, tā turpināt. Ak, te tu esi, Mati. Ņem talkā savus biedrus un dodies uz pieliekamo. Man vajag divus mazos rituļus baltā siera ar dižskābarža augļiem un rozmarīnu un vienu no īpaši lielajiem rituļiem dzeltenā siera ar zīļu un ābolu gabaliņiem. īpaši lielo dzelteno ripiniet ļoti uzmanīgi, ka tik pa ceļam neapgāžat kādu radību vai nesalaužat kādu mēbeli.

Četri draugi aizskrēja palēkdamies, priekā gavilējot:

-   Urā, mēs velsim siera rituļus!

Abats Mordalfs, šī cienījamā pele, izskatījās visnotaļ smieklīgi. Viņš līdz ūsu galiņiem bija nomūrējies ar putukrējumu, karamelizētām miziņām, riekstiem un meža plūmēm.

Brālis Hugo garāmejot noslaucīja abata seju ar ceļmallapu.

-   Ha, redz, kur tu esi, Alf. Nu, kā sokas ar Redvolas abata īpašo kūku?

Vecais Mordalfs domīgi košļāja karamelizētu miziņu.

-   Ļoti labi, paldies, Hugo. Kaut gan man joprojām ir aizdomas, ka tai kaut kā trūkst. Kā tev šķiet?

Hugo iemērca ceļmallapu mīklā un pagaršoja.

-    Hmm, saprotu, ko tu domā, Alf. Ja es būtu tavā vietā, pieliktu mazliet jāņogu želejas, lai tā vairāk izskatītos pēc abata kūkas. Neliela šmaukšanās par ļaunu nenāks. Galu galā tu taču tikai izmanto abata Sakša recepti, un tā ir gaumes lieta. Jā, pieliec vairāk jāņogu, un sauksim to par Redvolas abata Alfa jāņogu kūku.

Abats notrausa miltus no ķepām, lepni smaidīdams.

-   Cik lieliska doma! Sveiks, Matias, kurp tad tu?

Redvolas Karotājpele nesa divas makšķerauklas un ēsmu. Izvairījies no pāris kurmjiem, kas aizsteidzās garām ar kūpošām melleņmaizītēm pilniem ratiņiem, viņš iesaucās: Vai esi aizmirsis, abat, ka mums jāiet makšķerēt uz klostera dīķi, jānoķer ikgadējā zivs, svētku galda galvenais ēdiens?

Mordalfs ar miltainu ķepu iebelza sev pa pieri.

-   Ak, debestiņ, tā gan. Tūliņ nākšu, dēls.

Matiass raudzījās rosībā un kņadā, kas valdīja visapkārt.

-   Brāli Hugo, vai esi redzējis Matimeo?

-    Esmu gan, Matias. Tas zellis man ir varens palīgs. Haha, nosūtīju viņu kopā ar draugiem izvelt ārā siera rituļus. Būs viņiem darbiņš. Āpsiene Konstance ir vienīgais pietiekami lielais un spēcīgais zvērs, kas spēj pakustināt lielo dzeltenā siera rituli, un es viņiem uzdevu to izvelt no pieliekamā, hahaha. Es gribētu redzēt, kā viņi to izdarīs.

Matiass piemiedza brālim Hugo ar aci.

-    Nesmejies par agru, Hugo. Man ir ziņa, kas nodzēsīs smaidu no tavām ūsām. Tikko klosterī ieradās Bazils Briedis Zaķis. Vēl minūte nav pagājusi kopš brīža, kad ielaidu viņu pa galvenajiem vārtiem. Viņš teic, ka esot bijis ilgā patruļā rietumpuses līdzenumos un jau trīs saullēktus neesot ēdis piedienīgu pārtiku. Ak, viņš arī lika tev nodot ziņu, ka esot sevi iecēlis oficiālā nogaršotāja amatā.

Matiass un abats Mordalfs pameta virtuvi, ko kājas nes. Brālis Hugo, izdzirdot šos jaunumus, bija zaudējis valodu, taču tikai uz mirkli. Viņa tuklais augumiņš piepūtās sašutumā gandrīz līdz pārplīšanas robežai. Steidzoties cauri Lielajai zālei, Matiasu un abatu panāca Hugo dusmīgie spiedzieni.

-   Ko? Nemūžam! Es nepieļaušu, ka manā virtuvē līdz ūkai piestumjas atvaļināts armijas rīma. 0, nē! Tas kārnais balamute taču iztukšos pieliekamo vēl pirms saulrieta un tad, nedod Dievs, metīsies uz vienu roku ar to Ambroziju Ērkšķi un sāks nogaršot muciņu saturu. Būs jāliek mazuļiem aizspiest ausis, kad tie abi ķersies pie kazarmu balāžu un dulno meža dziesmiņu aurošanas. Ak, mani nervi to neizturēs.

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze nesa lielus rožu pušķus caur klostera dārzu. Ziedu krāsu palete sniedzās no baltajiem un dzeltenajiem toņiem, kas sajaucās ar mēļu, sārtu, karmīna un tumšsarkanu, līdz pat piesātināti purpursarkanajai krāsai. Piepeši viņu priekšā nostājās un nešļavu no rokām izņēma garš un izstīdzējis zaķis, kura ērmoti raibā kažoka krāsa nebija vārdiem aprakstāma. Lielās, svārstīgās ausis plivinājās un locījās visneiedomājamākajos līkumos, kamēr pats zaķis eleganti paklanījās abām pelēm.

-    Ļaujiet, dāmas, kas tad te darās? Divas jaunas daiļavas stiepj tādus smagumus, tas taču nav pieļaujams, vai ne, viņš galanti sacīja. Bazils Briedis Zaķis jūsu rīcībā, zeltenes. Hmm, vai dieniņ, vai es te saožu kulinārās mākslas aromātu? Ha, vecais Hugo cep kaut ko gardu, varu likt galvu ķīlā. Vai zināt ko, spulgacītes, jums taču nebūs nekas pretī, ja atstāšu šīs burvīgās rozes nest jums pašām, kāda daile. Jāskrien, izmeklēšana negaida, jūs taču zināt. Tiksimies vēlāk, pēc pusdienām, drošvien. Pagaidām visu labiņu!

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze sabruka smieklu uzplūdā, kad savādais zaķis aizšāvās brāļa Hugo virtuves virzienā.

-     Ai, hahahehē! Vecais labais Bazils, ohohoho! Drīz virtuvē vilna ies pagaisu. Hahahahohoho! Rudzupuķe no smiekliem elsa.

-   Hehehē! Manu dieniņ, vai redzēji, kā viņš nometa rozes, kad saoda ēdiena smaržu? Haha, tas taču ir viens mūžam tukšs vēders uz kājām, tas zellis, Baznīcpeles kundze spurdza.

Priekškurmis un viņa komanda pacēla skatienus no zivju kūpināmās bedres, kuru raka. Slaucīdami ķepas vilnā un pūzdami zemi no nāsīm, viņi grudzināja un klapēja viens otram pa muguru.

Harrharr, tas nu i vien' pirmšķirīg' izēdajs, es nemūžam nav redzčj's tād' badlkl' ne virs, ne apakš zem'. Brāl's Hugo sados šam ar pavārnīc' pa pakaus', kā es te stāv, harrharr.

Zvēru kņadas un smieklu atbalšu pilna, zivju kūpinātavas dūmu un virtuves aromātu pievēdīta, saulainā pēcpusdiena iestiepās siltā bezvēja vakarā, kas iekrāsoja klostera sarkanos smilšakmens mūrus rožainos toņos un izraibināja tos zeltainiem puteklīšiem, kuri rotājās rietošās saules staros.

6. NODAĻA

Bendesmaiss krāsaino ratu kulbā šķiroja cirka artistu kostīmu mudžekli, mezdams piemērotos tērpus aktieriem, kurus bija izvēlējies savai ceļojošajai trupai.

-    Blusmugura, Plataci, Ādķepa, jūs būsiet akrobāti, sadaliet to drēbju saini savā starpā.

-    Bet, pavēlniek… Blusmugura protestēja.

-    Un nekādas sūdzēšanās, vai dzirdat!

-   Tu, padod man tās dzeltenās zeķes.

-    Ņem vien, tās tak izskatās pagalam glupi.

-    Tām ir jāizskatās glupi, cietpauri, Bendesmaiss paskaidroja. Es teicu nekādas sūdzēšanās. Panāc

šurp, Spalvvēder. Tu būsi virves dejotājs. Piemēri šo te. Ak, un neaizmirsti, ka bumba uz deguna jāliek ar lipīgo pusi uz leju, citādi tā nokritīs. Paraudzīsimies, kā tu izskaties.

-    Err, pavēlniek, es jau viņreiz biju virves dejotājs. Varbūt šoreiz varēšu rādīt trikus ar bumbiņām?

-   Nē, nevarēsi vis. To atstāj Kārpnaga ziņā, viņam tas padodas vislabāk.

-    Ek, man tas viss jau ir līdz kaklam, Spalvvēders kurnēja. Paskat, šitā tunika man nemaz neder. Turklāt es nemāku dziedāt.

Bendesmaiss metās virsū nelaimīgajai zebiekstei, dunci izvilcis.

-    Tu dziedāsi daiļi jo daiļi, kad pakutināšu tavas acis ar šo te, puis. Klausieties visi, vēl kaut viens kunkstiens, un es jūs visus izmetīšu atpakaļ uz ceļa, kur savācu. Varēsiet atkal būt tie paši izbadējušies klaidoņi un ubagi, kādi bijāt pirms tam, kad uzņēmos tās pūles izveidot no jums kārtīgu vergu dzinēju bandu. Nu, vai sapratāt?

Atskanēja klusa murdoņa. Bendesmaiss nosvieda nazi un paķēra zobenu.

-   Es jautāju vai sapratāt?

Šoreiz daudzbalsu koris skaļi sauca «jā», jo Bendesmaisa zīda maska bija sākusi strauji plīvot elpas vilcienos, norādot uz augošajām dusmām.

Spalvvēders bija mazliet lēnāks par visiem pārējiem, joprojām nelaimīgs par savu virves dejotāja lomu.

-   Tas tomēr nav taisnīgi, pavēlniek, viņš iepīkstējās. Jūs rītvakar droši vien tikai stāvēsiet un skatīsieties, kamēr mēs darīsim visu darbu.

Bendesmaiss uz mirkli šķitās viņu nemanām. Pagriezies pret ratiem, viņš strauji izvilka ņirbošu zīda apmetni. Tas bija rotāts ar tādu pašu rakstu kā sejas maska, odere bija melna zīda, rotāta ar grezniem mēness un zvaigžņu simboliem zeltā un sudrabā. Prasmīgi nozibinājis to gaisā, lapsa apmeta to ap pleciem un izveicīgi uzlēca uz baznīcas sola. Tad Bendesmaiss plaši iepleta ķepas teatrālā žestā.

-    Es būšu Mēnesstaru Stīga, gaisma un ēna, te šur, te tur, kā nakts vēsma, visu vadīšu. Kumēdiņu pavēlnieks, te redzams… Viņš nozuda skatieniem aiz baznīcas soliem, saukdams: Te neredzams!

Skatītāji saspringti pieliecās uz priekšu, lai ieraudzītu, kur viņš paslēpies. Bendesmaisa aiz solu rindas nebija.

Piepeši, gluži kā ar burvestību, viņš parādījās bandas vidū. Cieši blakus Spalvvēderam.

-    Haha, Mēnesstaru Stīga, gaismas un tumsas pavēlnieks. Taču tiem, kas nepakļaujas manam vārdam, es esmu Bendesmaiss Cietsirdis, dzīvības un nāves pavēlnieks.

Pirms Spalvvēders paguva kaut aci pamirkšķināt, Bendesmaiss bija caurdūris viņu ar zobenu. Ievainotā zebiekste pārsteigti un neticīgi raudzījās Bendesmaisā, tad nolaida skatienu uz zobenu, kas bija ietriecies viņa viduklī. Spalvvēders sagrīļojās, un viņa acis aizmiglojās.

Bendesmaiss iesmējās ļaunus, nežēlīgus smieklus.

-    Iznesiet to muļķi ārā, lai izlaiž garu tur. Mēs negribam viņa asinis šeit. Un, ja kāds no jums, paklīdeņiem, vēlas viņam pievienoties, tikai padodiet man ziņu!

Redvolas dzīru dienas rīta pirmā gaismiņa ausa dūmakaina. Abats Mordalfs un Matiass zvejoja jau kopš iepriekšējās pēcpusdienas. Dienasgaismā neguvuši nekādus panākumus, viņi bija nolēmuši turpināt tik ilgi, līdz tiks pie loma. Saskaņā ar tradīciju, dziru galda vidus jārotā zivij no klostera dīķa. Iepriekšējos gados viņus pavadīja pietiekama veiksme, lai izvilktu krastā alatu, taču šogad to dīķī bija maz. Aiz cieņas pret alatām viņi ļāva divām lielām spurainēm paslīdēt garām āķiem un visu nakti neatlaidīgi turpināja zvejot. Pirmsausmas stundā viņi noķēra vidēji lielu karpu. Cīņa ar to bija cienīga. Mazā, ieapaļā laiviņa tika valkāta pa dīķi šurpu turpu, tā izvagoja krasta meldrus un palēkdamās slīdēja pāri sēkļiem. Mordalfs bija pieredzējis zvejnieks un lika lietā visu meistarību un viltu, atcerēdamies tos laikus, kad bija vienkārši brālis Alfs, dīķa uzraugs. Matiasa spēcīgajām ķepām palīdzot, karpa tika nokausēta tā nira un rāvās, lēkāja un atkāpās, līdz visbeidzot tika iemānīta seklumā, atpakaļceļš tai tika noslēgts ar laivu, un visbeidzot zivs tika izvilkta krasta zaļajā velēnā.

Čirkstu karaliene Kaujknābe todien modās agri. Ieraudzījusi rosību pie dīķa, viņa sacēla kājās visu zvirbuļu cilti, kas mitinājās uz klostera jumta.

-   Kaujknābe teicīt Čirksti palīdzēt Matiass un vecs abatpele.

Matiass un Mordalfs priecājās par palīdzību. Noguruši, izmirkuši un izsalkuši viņi sēdēja dīķa krastā, smagi elsdami.

-    Kaujknābe, uff! Paldies Dievam, tu esi klāt, Matiass sveica savu spārnoto draudzeni un viņas cilti. Mēs ar abatu esam galīgi pārguruši. Kā jums patīk mūsu zivs?

Trakulīgais putns plaši izpleta spārnus.

-     Dikti liels, čir, zivjtārps, draugs Matias. Mani karotāji aiznesīt, čir, pie resnpele Hugo, viņš labi dedzināt zivs, čir. Čirkstiem garšot zivjtārps, mēs daudz ēdīt tārpdzīrēs.

Kad Čirkstu cilts aizvilka karpu virtuves virzienā, abats Mordalfs smaidīdams pagriezās pret Matiasu.

-     Labi draugi šie mūsu sabiedrotie zvirbuļi, tikai es nekad nespēšu saprast, kādēļ viņiem viss jāsauc par tārp-šo un tārp-to. Vai spēj iztēloties Hugo seju, kad Kaujknābe viņam sacīs, lai labi dedzina tārpzivi?

Matiass nopurināja no ķepām dīķa ūdens pilienus.

-    Tāda vienkārši ir viņu valoda, abat. Dažreiz es prātoju, ko ir grūtāk saprast zvirbuli vai kurmi.

Mordalfs pacēla skatienu augšup. Miglai cauri lauzās saules stari, pār Ķērpjziedu zemi metot iesārtu blāzmu, kas solīja karstu vasaras dienu. No zvanu torņa jautri dunēja klostera zvani, aicinādami Redvolas iedzīvotājus mosties un baudīt šo dienu.

Āpsiene Konstance vieglā solī nonāca dīķmalā un ar vienu varenu vilcienu izcēla krastā zvejas laiviņu.

-     Uff! Šī nu gan būs karsta dieniņa, viņa noteica. Ka es saku, Tims un Tesa ir sparīgi mazuļi. Paklausies vien, kā viņi dimdina zvanus Metuzālu un Matiasu. Tomēr mēs nedrīkstam tērēt laiku, tik daudz vēl jāpadara, pirms šovakar sēžamies pie dzīru galda.

Matiass nožāvājās un izstaipījās.

-    Es gan pēc zvejas nakts nosnaudīšos un nomazgāšos. Vai aptver, mēs ar abatu šai laiviņā bijām iestrēguši kopš vakardienas pēcpusdienas! Vai ne, Mordalf?

Konstance pacēla ķepu pie purniņa.

-    Kuš, viņš jau cieši iemidzis. Vecais labais Alfs.

Abats gulēja saritinājies zālainajā krastā, klusi šņākuļodams, sapņos joprojām cīnīdamies ar karpu.

Matiass pasmaidīja un maigi paplikšķināja pa drauga plecu.

-   Jā, vecais labais Alfs. Atceros, kā viņš mani veda uz dīķi ķert manu pirmo zivi. Tā bija alata, cik atminos. Hmm, es toreiz biju pat jaunāks par savu dēlu. Ak, neviens jau nekļūst jaunāks, gadalaikiem ejot.

-   Eh, es noteikti ne. Āpsiene nošņaukājās. Arī Alfs ne. Taču par tevi, Matias, es neesmu pārliecināta. Dažreiz prātoju, vai tu esi kaut kripatiņu novecojis. Tagad nu ej un atpūties, un es parūpēšos par mūsu abatu zvejnieku.

Konstance mierīgi uzcēla Mordalfu uz savas platas muguras un lēni aizčāpoja klostera guļamtelpu virzienā.

Atpakaļceļā uz vārtu namiņu Matiass ieraudzīja Rudzupuķi un Matimeo nesam ziedu grozus un dzīvžoga cērpamās dzirkles. Viņš abiem pamāja ar ķepu.

-     Mēs izvilkām skaistu karpu. Man jānosnaužas un jānomazgājas.

Rudzupuķe sasēja cepures aukliņas pušķītī.

-    Ak, man prieks, ka esi noķēris lielisku zivi, mīļais. Brokastis atstāju uz galda, tiksimies vēlāk. Matimeo ir tik izpalīdzīgs, vai zini? Viņš apsolīja man visu dienu palīdzēt ziedu lasīšanā.

Matiass jautri piemiedza sadrūmušajam dēlam ar aci.

-   Cik gan viņš ir labs puika, Rudzupuķe. Varu derēt, ka viņš to izdomājis pats.

Rīta saulei kāpjot augstāk debesis, Redvola atdzīvojās. Ezēnu un vāverēnu pulciņš braši dziedāja, nesdami malku, mitru zāli un plakanus akmeņus uz kūpināmo bedri, pie kuras rosījās kurmji, pieslīpēdami pēdējās detaļas.

-   Roc to mal' taisn' un kārtig', Jārdž. Gaffer, to bedr' dibin' i dūšig' jāpieblietē.

-   Jarr, tur' sav' padom' pie sev's, Mālvilk. Es zin', ko es dar'.

-   Harr, vai tu zin' droši, ka i gana dziļš?

-    Urr, ej uzpras' Hugobrāl', lai novār' tav' paur' kād' britiņ', Sakņrac'. Varbūt viņam sanāk ievārīt tev tur kād' sajēg'.

Brālis Hugo vairākas reizes apsoļoja apkārt zivij un paplikšķināja pa to ar ceļmallapu.

-     Hmm, sen neesmu gatavojis karpu. Brāli Trug, atnes man laurlapas, dilles, pētersīļus un kastaņu pārslas. Ak, un neaizmirsti arī asos piparus un krējumu, daudz krējuma.

Karpas tuvumā kavējās ūdriene. Izdzirdējusi nosauktās mērces sastāvdaļas, viņa aplaizīja lūpas.

-   Kā būtu ar svaigām garnelītēm karpas piedevai, brāl? viņa ierosināja. Tad gan sanāktu varena ēdmaņa.

Tuklā pele aizgaiņāja ūdrieni ar ceļmallapu.

-   Taisies, ka tiec, Vinifred. Esmu saskaitījis katru zvīņu uz šīs zivs. Ē, ja iesi zvejot garneles, liec aiz auss, ka man kārtīgām piedevām vajadzēs vismaz divus pilnus tīklus.

Bišu tauta šajā Zeltainā Līdzenuma vasarā bija īpaši čakla un laipna, un medus netrūka. Mirdzošām, lipīgām lāsēm tas ritēja no precīzi izbūvētajām šūnām. Džesa Vāvere un viņas dēls Sems kārtoja to glabāšanai mucās dzidrais, sacukurotais un vāveru īpaši iecienītais medus vaļējās šūnās. No pagraba skanēja mazliet šķība dziedāšana Bazila Brieža Zaķa trīsošais diskants, kam piebalsoja Ambrozija Ērkšķa parupjā basa harmonijas.

«Kad jūtos slims un bāls mans vaigs, Kas manām acīm mirdzēt liek? Kāds malciņš oktobralus svaigs Un upeņvīns, kas mutē tiek. Par alus kausu es pūķi kaušu Un sermulim baltam pa ausi kraušu, Es gabalos saraušu čūskuli, Ja alu man uzsauksi mučeli. Rrrrieksssstu aaaluuusss!!!»

Augšstāvā, dārzeņu pieliekamajā, Letija Strupastes kundze rāja savu atvasi, mazuli Rollo. Viņš bija pa savai modei iemācījies dziesmu vārdus un pārgalvīgi jautri dziedāja zemā, guldzošā rīkles balsī:

«Rauj čūskuli pušu dabūsi buču.

Grāb nezvēru ciet lai varu tev liet.»

-   Mazuli Rollo! Tūliņ pat izbeidz! Aizspied ausis un palīdzi man tikt galā ar šiem salātiem.

«Ar kastaņu kūciņu piebeidzu čūskiņu.»

-   Rollo! Ej ārā rotaļāties un neklausies tās nešpetnās dziesmas. Nezvēru žmiegšana un čūsku raušana ar ko tas viss beigsies?

Matimeo bija atklājis, ka rozēm ir asi ērkšķi. Jau otro reizi šajā dienā viņš sūkāja ķepu, ar zobiem vilkdams ārā smailo rozes ērkšķi. Tims Baznīcpele bija devies zvejot garneles kopā ar ūdriem, bet Tesa piekrita Matimeo palīdzēt aiz žēluma pret karotājpeles dēlu.

-   Klau, Mati, sakrauj tos grozus ratos, palīdzi mammai. Es tavā vietā sakārtošu rozes. Tev no tām iznācis viens pamatīgs jūklis.

Matimeo pateicīgi piemiedza viņai ar aci.

-    Paldies, Tesa. No manis šajās puķu lietās tikpat liela jēga kā no kurmja lidošanā. Nemūžam nebūtu iedomājies, ka tas ir tik grūts darbs.

-   Tad kāpēc pieteicies to darīt?

-    Es nemaz nepieteicos, pelēns skaidroja. Tētis lika man tas jādara, jo tā ir daļa no soda par to, ka kāvos ar Viču.

Tesa piecirta ķepu pie zemes.

-   Ak, tas sīkais žurkulēns. Tas ir tik negodīgi, viņš taču bija tas, kas tevi izprovocēja uz kautiņu. Re, kur viņš ir, tur, pie galdiem, paslepu smīkņā par tevi.

Matimeo ieraudzīja Viču, laiski atspiedušos pret galdu. Viņš irgojās un rādīja pelēnam mēli.

Matimeo juta dusmas pieņemamies spēkā.

-    Es viņam tūliņ parādīšu, kam rādīt mēli, pelēns klusi murmināja. Žmiegšu viņu tik stipri, ka tā mēle paliks karājamies ārā uz visiem laikiem!

Tesai bija žēl drauga.

-    Nepievērs viņam uzmanību, Mati. Viņš tikai cenšas sagādāt tev vēl lielākas nepatikšanas.

Matimeo nebija viegli nelikties par Viču ne zinis. Tagad žurka savam ienaidniekam rādīja garu degunu.

Jaunais pelēns iztaisnoja muguru un piecēlās no milzīgās grozu kaudzes.

-   Nu gan pietiek! Es necietīšu vairs nevienu aizvainojumu no tā riebekļa.

Tesa ātri pašāvās garām Matimeo un skrēja pie Viča, kurš joprojām bezkaunīgi vaikstījās. Jaunā baznīcpele dusmās paķēra pirmo priekšmetu, kas gadījās pa rokai. Tas bija lokans rozes kāts. Viņa skrēja klāt Vičam, satraukti saukdama: Uzmanies, Vič, uz tavas astes sēž milzīga lapsene. Stāvi mierā, es to aizdzīšu!

Tesas sauciena izbiedēts, Vičs nekavējoties paklausīja. Viņš pagriezās un mazliet pieliecās, lai Tesa varētu aizgaiņāt bīstamo kukaini. Taču aiz Viča muguras neviena lapsene nebija manāma.

Tesa atvēzēja rozes kātu, pati savas negantības pārsteigta, taču nespēja apturēt pātagai līdzīgā stublāja švīkstošo kritienu.

Vienā mirklī Viča pēcpuse saņēma pamatīgu belzienu.

Švīks, krakš!

-    Īīīīāauuuu! Žurkulēns izstiepās taisns kā olekti norijis. Palēcies augstu gaisā, viņš abām ķepām neganti berzēja sāpīgo dzēlienu.

Piesteidzās Rudzupuķe.

-   Ak vai, nabaga radījums. Kas atgadījās, Tesa?

Jaunā baznīcpelīte izskatījās kā pati nevainība, lai arī tā nemaz nejutās. Tumši pietvīkusi, viņa izstostīja attaisnošanos:

-   Vai dieniņ. Uz Viča dibena bija uzsēdusies lapsene, bet es to nepaguvu laikā aizgaiņāt. Man šķiet, ka viņš ir sadzelts.

Vičs svaidījās pa zālienu, neganti berzēdams mīksto sēžamvietu. Viņa acīs spēji riesās asaras.

Rudzupuķe bija neviltoti norūpējusies.

-   Ak, nabadziņš. Neberzē, no tā būs tikai sliktāk. Aizej pie māsas Mejas uz lazareti, viņa tev iedos kādu zālīšu ziedi. Tesa, lūdzu, parādi viņam, kur tas ir.

Pietrausies kājās, Vičs izvairījās no Tesas pastieptās ķepas un šņukstēdams aizjoza projām.

Tesa pievērsās Matimeo.

-    Ak, nabaga Vičs. Viņš noteikti jūtas briesmīgi neērti, viņa sacīja līdzjūtības pilnā balsī.

Matimeo ļoti centās rādīt nopietnu seju.

-   Nudien. Ir taču šausmīgi, ja dibenā iedzeļ baznīcpele, ē, tas ir, lapsene.

Rudzupuķe aplika ķepas abu jaunuļu pleciem.

-   Protams. Tagad jūs abi skrieniet rotaļāties. Te var būt vēl citas lapsenes, un es negribu, lai kādu no jums sadzeltu.

-   Nāc, Mati, iesim zvejot garneles kopā ar Timu un ūdriem, Tesa ierosināja.

-   Labi, skriesimies līdz dīķim. Viens, divi, trīs. Aiziet!

Rudzupuķe pacēla ķepu pie acīm un noraudzījās, kā viņi aizskrien.

-   Cik ņiprs pāris, viņa skaļi noteica.

Pienāca Baznīcpeles kundze, nesdama atraitnīšu un gundegu pušķi.

-   Jā, bet paskaties uz savu Mati. Viņš ļauj Tesai uzvarēt, viņš ļoti mīl manu meitēnu.

-     Lai svētība pār viņiem, tieši tā arī ir jābūt. Rudzupuķe smaidot māja ar galvu.

7. NODAĻA

Bija vēla pēcpusdiena. Ganību zemēs aiz Svētā Niniāna baznīcas Bendesmaiss bija nostādījis ierindā savu vergu dzinēju bandu. Zebiekste Trijnags un sermulis Platacis palieka sagrautajā baznīciņā kopā ar vergu pulciņu, kas ar roku dzelžiem bija saķēdēti kopā. Viņiem bija jāgaida Bendesmaisa un pārējo atgriešanās vēlu naktī.

Viltīgā lapsa aplūkoja savu karaspēku. Visi bija tērpti kā ceļojošu aktieru trupa. Neviens neizskatījās ļauns, par to Bendesmaiss bija parūpējies. Katram seskam, sermulim un zebiekstei uz purna ar ogu sulu vai augu

krāsām bija uzzīmēts muļķīgs smaids, un visiem mugurā bija uzvilkti dažnedažādi smieklīgi bezveidīgi tērpi. Lapsa šaudījās no viena rindas gala uz otru te piekārtodams kruzuli, te nostiprinādams sarkanu maskas degunu.

Tiesa, pats Bendesmaiss Cietsirdis, pat tērpies kā Kumēdiņu pavēlnieks, neizskatījās ne smieklīgs, ne uzjautrinošs. Gaiss ap viņu savādi virmoja. Viņš maskā un plandošā rakstaina zīda apmetnī tērpts stāvs, kas katrā solī un kustībā nozibināja apmetņa melno oderi ar mēnešu un zvaigžņu rotājumiem.

-   Tā, klausieties uzmanīgi. Nometiet visus ieročus, kas jums ir. Tūliņ pat! Viņa balss bija brīdinošs rūciens kategoriska un bīstama.

Visi sāka neomulīgi mīņāties. Vergturu banda bija nobažījusies par to, ka uz klosteri jādodas bez ieročiem. Bendesmaiss vēlreiz nosoļoja gar ierindu.

-    Pēdējā iespēja. Ja es saku nomest ieročus, es to domāju nopietni. Nākamreiz, kad iešu apgaitā, pārmeklēšu jūs un katru, kam atradīšu kādu ieroci, ikvienu, vienalga kuru, nogalināšu ar viņa paša durkli. Uzšķērdīšu tepat, jūsu visu acu priekšā. Un tagad nometiet ieročus!

Atskanēja šķindoņa. Naži, āķi, zobeni, žņaudzamās cilpas, dunči un kaujas cirvji krita zemē kā pēkšņa lietusgāze aprīlī.

Bendesmaiss paspēra robotu dzelksni.

-    Kārpnag, savāc to visu un sasvied baznīcā, lai stāv tur, līdz būsim atpakaļ. Jūs visi pārējie, sastājieties ap ratiem, desmit priekšā par vilcējiem, pārējie aizmugurē un sānos par stūmējiem. Lēnā garā izbrauksim uz ceļa, pārvietosimies rimti. Tā mēs galā nonāksim agrā vakarpusē.

Kamēr viņi čunčināja pa ceļu, izmanīgā lapsa sacīja saviem pakalpiņiem: Atstājiet visu runāšanu manā ziņā. Es šos zvērus pazīstu un pats ar viņiem tikšu galā. Neviens neko nerunās, vai skaidrs? Es negribu, lai kāds pļāpīgs stulbenis palaiž mēli pārpratuma pēc. Ja kāds jūs uzrunā, sataisiet muļķīgu ģīmi un pārmetiet kūleni. Ākstieties. Jūs taču esat ceļojoši triku taisītāji tad nu arī taisiet trikus. Ja viņi aicinās mūs dalīties svētku maltītē, kā droši vien notiks, tad atcerieties labas manieres un nerijiet kā negauši. Paņemiet šķēli vai porciju, ko jums piedāvā, un pasniedziet trauku kaimiņam. Ja blakus ir kundze, esiet pieklājīgi un vispirms piedāvājiet cienastu viņai, un tikai pēc tam stumiet savās badīgajās ribās. Izturieties draudzīgi pret mazuļiem un vērīgi lūkojiet pēc piemērotiem jaunuļiem, kas būtu spēcīgi, vingriem locekļiem. Nekādā gadījumā neliecieties pazīstam Viču. Jūs nekad agrāk neesat viņu redzējuši. Nu, ir kādi jautājumi?

Blusmugura pacēla ķepu.

-   Ē, kā mēs zināsim, ka ir īstais bridis, pavēlniek?

-    Es jums pateikšu, āmurgalva.

Pusastis bija neizpratnē.

-    Bet kā jūs to zināsiet, Bendesmais?

Lapsa nicīgi palūkojās uz viņu.

-   Jo viņi būs aizmiguši, nejēga.

-   Kā jūs zināsiet, ka viņi visi aizmigs vienā laikā? Pusastis neatlaidās.

Bendesmaiss paplikšķināja pa jostas somiņu.

-   Neuztraucies, es par to parūpēšos. Ak jā, kad mūsu uzstāšanās būs beigusies, neko nedzeriet, lai ko ari darīdami. Kad sēdēsiet pie galda, varat dzert, ko sirds vēlas, bet ne pēc tam, kad būsiet piecēlušies no galda un sākuši priekšnesumu.

-    U hu hu hū! Ādķepa padumji iesmējās. Jūs viņus sazāļosiet, vai ne, pavēlniek?

Bendesmaiss nolūkojās lejup no sava sēdekļa ratos.

-    Es sazāļošu tevi, ja neaizvērsi žaunas, rāceņpauri.

Pusastis atkal iečīkstējās: Bet, ja mēs viņus visus sazāļosim, kas var liegt mums ieņemt visu to Redvolas māju sev?

Lapsa pamāja ar galvu.

-    Es jau gaidīju, ka kāds uzdos šo jautājumu. Labi, es jums pastāstīšu. Man šķiet, ka tā vieta nes nelaimi. Citi ir mēģinājuši to ieņemt un cietuši neveiksmi, un šeit es domāju īstus karotājus, nevis jūsu trīcelīgo varzu. Nē, es gribu tikai vergus un atriebību. Saujiņa salašņu nemūžam nespētu noturēt tādu klosteri. Jūs sapratīsiet, ko saku, kad ieraudzīsiet lielo āpsi vai ūdrus. Viņi nudien prot cīnīties. Viņi nebaidās nāves, ja viņu mīļais klosteris ir apdraudēts.

-   Un mēs tur iesim neapbruņoti… Pusasta balss trīcēja.

-   Protams, dulburi, lapsa sarkastiski noteica. Varu derēt, ka viņi mūs pārmeklēs, un mēs pret viņiem nenoturētos ne mirkli, ja mūsu tērpu ielocēs tiktu atrasti ieroči. Tas Matiass Karotājpele mums mestos virsū zibens ātrumā.

-   Matiass Karotājpele? Vai tas ir tas āpsis? Pusastis vaicāja.

-   Nē, viņš ir pele.

-   Haha, pele, Ādķepa nozvaigājās.

-  Jā, pele. Bet jūs nesmiesieties, kad viņu ieraudzīsiet. Viņš ir dzimis karotājs. Viņam ir arī zobens, un man šķiet, ka tas ir burvju.

-    Burvju zobens! Hoho, es to varētu paņemt sev, Pusastis zvaigāja.

-   Apturiet ratus! Bendesmaiss pavēlēja.

Rati acumirklī apstājās. Zīda maska plīvoja mežonīgi dusmīgās elpas vilcienos.

-   Neuzdrošinies pieskarties tam zobenam. Tā spēks palīdz tikai Redvolas pelēm, tas droši vien ir noburts. Tā būtu mūsu nāve. Palieciet pie vergu dzīšanas, vai dzirdat? Gana ļauni būs tas, ka nolaupīsim viņa dēlu, taču, ja sekosiet manam plānam, mēs tiksim sveikā cauri.

Iestājās draudīgs klusums. Vien tur, kur bija apstājušies rati, joprojām cēlās putekļu mākonis. Vergu dzinēji nedroši paraudzījās cits uz citu neizteiktais jautājums kā smags akmens nospieda viņu mēles.

Nolaupīt varenā karotāja dēlu tāda būs Bendesmaisa atriebība. Šim karotājam ir burvju zobens, un viņš ir tik spēcīgs, ka spēj aizsargāt veselu klosteri.

-   Ilgi stāvēsiet? Marš, lieciet lietā tos stumbeņus, kas jums kāju vietā, un kustiniet ratus uz priekšu, Bendesmaiss pavēlēja.

Ar divējādām jūtām viņi metās stumt un vilkt.

-    Dariet, kā lieku, un es padarīšu jūs bagātus, Bendesmaiss viņus skubināja, likdams lietā izmanīgo mēli. Jūs taču mani pazīstat, es esmu Bendesmaiss Cietsirdis, viltīgā lapsa. Nav gudrāka vergtura par mani. Es esmu blēdības karalis, un mans plāns viegli apvedīs ap stūri klostera godīgos zvērus. Viņu vidū nav neviena sermuļa, zebiekstes, žurkas, seska vai lapsas; viņi ir pārāk cēli, un tas viņiem nāks par ļaunu. Viņi mūs nekad neuzies. Es būšu atriebies Redvolai, un jūs visi būsiet bagāti, kad pārdosim vergus tur, kur neviens mums vairs nespēs sekot.

Sesks Līkmugura uzdrošinājās pajautāt, kaut arī baidījās atbildes jau tajā brīdī, kad vārdi nāca pār viņa lūpām.

-     Kur mēs pārdosim vergus, pavēlniek? Viņš norija rīklē iesprūdušo kamolu un vēlējās, kaut būtu klusējis.

-   Malkarisa valstībā!!!

No vergu dzinēju bandas atskanēja izmisuma vaidi.

Bendesmaiss piesauca šaušalīgāko murgu valstību.

8. NODAĻA

Nadazs, purpursarkanā mantijā tčrptā Valdnieka Balss, veda grupu melnā tērptu žurku augšup no pazemes būves dziļumiem. Takas pakāpieni vijās gar aizas malām, no zaļā miglā tītajām dzīlēm līdz platajai, lāpām izgaismotajai dzegai. Melnās figūras apstājās, un Nadazs pakāpās uz priekšu, līdz stāvēja Malkarisa statujas priekšā. Reiz tālā pagātnē tā bija izkalta no kaļķakmens un nu stāvēja netālu no dzegas malas. Apjomīgais stabs bija stalaktīta un stalagmīta sastapšanās rezultāts, un tas stiepās no dzegas līdz pašai augsto alas griestu velvei. Tajā bija izkalts milzīgs baltā seska veidols ar zobiem no kalnu

kristāliem un acīm no vistumšākā melnā ahāta. Lāpu gaisma no lielā lustras rata izgaismoja šausminošo elku. Nadazs nolieca galvu un sāka skandēt:

«Malkariss, ak, Melnās Bedres valdniek, Dziļās dzelmes un aklās tumsas pavēlniek! Uz tevi runāju es Nadazs, Valdnieka Balss, Kura priekšā muguni liec tavu kalpu bars. Uzklausi mani, ak, mūžīgās nakts pavēlniek, Kura acis redz katru mūsu sīkāko soli. Tu, pazemes eju un raktuvju tukšuma karali, Mēs nākam pie tevis ar lūgšanu.»

-    Runā, Nadaz. Teic, ka mana valstība jau ir gatava. Malkarisa balss līdzinājās smagai šņākšanai, kas atbalsojās pret akmeņiem, plūstot no tukšuma starp statujas nekustīgajiem kristāla zobiem.

Purpurā tērptā žurka lūdzoši izstiepa ķepas.

-   Kungs Malkaris, akmeņi paši sevi necilā, nedz arī sagriež sevi bluķos, lai turētos cits uz cita. Pēdējā laikā ir miruši vēl četri vergi. Mums vajag vairāk strādnieku jaunu, spēcīgu meža zvēru, kas spēj strādāt daudzus gadalaikus, pirms visbeidzot sabriīk.

Nadazs stāvēja un gaidīja sava valdnieka atbildi, neuzdrošinādamies pacelt skatienu uz baisajām, spožajām ahāta acīm.

-   Vai manās cellēs neguļ jauni gūstekņi?

-   Kungs, celles jau ilgi stāv tukšas.

-   Un kā ar plikastēm pārupē, vai nav matītas šaipusē?

-   Nav neviena, kas uzdrošinātos uzrāpties augstajā plakankalnē un riskētu doties caur priedāju.

-     Hmmmm. Tad jums jāturpina ar tiem, kas ir, jānostrādina viņi bargāk. Padod ziņu Akmeņraibim. Liec viņam vērot, vai nerādās lapsa maskā. Viņš ir projām jau divus gadalaikus.

Iestājās ilgs klusums. Lāpu liesmas ņirbēja un atmirgoja no vizlas un kristālu lāsumiem, kādiem bija nosētas alas sienas; melnās figūras nesatricināmi stāvēja kāpņu augšā, gaidīdami Valdnieka Balsi. Visbeidzot Nadazs paklanījās.

-   Malkaris, klausos un pakļaujos!

Pagriezies viņš izsteidzās cauri melnā ģērbto žurku pulciņam un veda viņus atpakaļ lejā pa takas pakāpieniem. Viņi drīz nozuda zaļajā miglā, kas cēlās augšup no dzīlēm. No lejas nāca kaltu un veseru dunoņa, akmeņu vilkšanas berze, pātagu švīkstēšana, kas sajaucās ar vājiem, mokpilniem kliedzieniem tie bija jauni meža zvēri, ieslodzīti pazemē, paverdzināti smagā darbā uz mūžu.

Baltā seska figūra viena pati stāvēja lāpu gaismā. No tās mutes izlauzās nopūta.

-   Aaahhh, mana valstība!

9. NODAĻA

Redvolā jau kopš agras pēcpusdienas risinājās sporta pasākumi jaunuļiem. Matiass atmodās atspirdzis un atpūties. Kopā ar Džonu Baznīcpeli, abatu Mordalfu, veco Ambroziju Ērkšķi un Bazilu Briedi Zaķi viņš sēdēja uz rietumpuses sienas pakāpieniem. Viņi dzēra sidru un vēroja jauna kurmja ērmošanos viņš centās uzrāpties ietaukotā stabā, lai noceltu no tā gala maisiņu karamelizētu augļu. Jaunulis bija ticis jau līdz pusei, tālāk nekā jebkurš priekšgājējs, un uz pakāpieniem sēdošie skatītāji uzmundrinoši sauca:

Ieķeries ar nagiem, Džillij! Tev sanāks!

-   Tikai mierīgi, veco zēn. Pa mazam solītim, tieši tā!

-   Nekusties! Nekusties! Ak, viņš slīd!

Tomēr Džillijs ilgpilnu seju lēni slīdēja arvien tuvāk zemei.

-    Harr, slidig' taukain' stabs, tas i tā k' provēt cīkstētis a slap' vard'. Ai, žēl, ka tas našķ' i vel tur augš'.

Visi skaļi aplaudēja.

-   Labi mēģināts, mazais, labi pastrādāts!

Nesteidzīgā gaitā viņiem tuvojās āpsiene Konstance. Brīdī, kad viņa gāja garām ietaukotajam stabam, Sems Vāvere rīkojās zibenīgi. Viņš mazliet ieskrējās, uzlēca uz Konstances muguras, tad uz galvas, pamatīgi atspērās un pārlidoja pāri staba galam. Pa ceļam viņš nocēla karamelizēto augļu maisiņu, pat atpakaļ nepaskatījies.

-    Lai nu viens saka, vai tas bija godīgi? Konstance blisināja acis kā pūce.

Tikām Džillijs un Sems smiedamies sēdēja zālienā un dalīja augļus savā starpā. Jaunais kurmis paplikšķināja pa Sema plecu ar taukainu ķepu, ar otru mutē bāzdams cukurotu plūmi.

-   Harr, harr, bet nekas to neliedz, nemaz ar' ne.

-   Uzmanās, padod ceļu, skrējēji ir klāt!

Klostera dārza sacīkšu otro apli tobrīd beidza skrējēju pulciņš, priekšā par spalvas un astes tiesu bija izvirzījusies Tesa Baznīcpele. Viņi pabrāzās garām, par visām varēm cenšoties kļūt par pēdējā apļa uzvarētājiem.

Džons Baznīcpele, grudzinādams smiekliņu, kūpināja pīpi.

-   Viņa ir dzimusi skrējēja, mana mazā Tesa.

Nez no kurienes uzradās Matimeo, galvā viņam bija pilošs ūdensziedu vainags.

-    Paskatieties, ko man iedeva ūdri, es uzvarēju, es uzvarēju! viņš sauca.

Gludstraume spēcīgs jauns ūdrs kopā ar bariņu citu jaunu zvēru sekoja Matimeo. Viņš gurdi apsēdās uz pakāpiena un purināja ūdeni no kažoka.

-   Lai es par kruzuļotu buru palieku, bet viņš to paveica, Matias. Trīs apļi apkārt dīķim uz baļķa. Man nācās uzmanīgi turēt kursu, lai neatpaliktu.

Karotājpele pasniedza Gludstraumem sidra krūku un sabužināja dēla slapjo muguru.

-     Labi pastrādāts, Mati. To ūdensziedu kroni tev gan labāk vispirms izžāvēt, pirms liec galvā.

-    Blēņas, tā ir kara trofeja, kas tad te notiekas? Bazils Briedis Zaķis sacīja, pilnu muti vasaras dārzeņu pīrāga piebāzis. Liec to galvā, mans jaunais draugs, tā ir godīgas uzvaras balva.

Ap klostera dienvidu stūri parādījās Tims Baznīcpele, uz muguras nesdams mazuli Rollo Strupasti.

-    Paskatieties tik, šis rezgalis mani tikko pievārēja maisu lēkšanas sacīkstēs.

Visi skaļi iesmējās. Mazulis Rollo palaida gaisā pūķi aukliņā, kuru Rudzupuķe bija viņam pasniegusi kā balvu. Bazils Briedis Zaķis nosēdināja ķiparu sev uz ceļiem. Viņš iedeva Rollo padzerties malciņu sidra no sava kausa un nokosties gabaliņu pīrāga.

-    Nu, Rollo, mazais negantniek, paklausīsimies, ko tu uzdziedāsi vecajam tēvocim Bazilam, ko?

Rollo labprāt klausīja mudinājumam un iedziedājās mazliet piesmakušā, tomēr joprojām smalkā balstiņā:

«Piežmiedz stūķi, uzkod pūķi, Ķirzakas guza bonbongu turza, Zirneklis zirgā spēj pārvērsties viegli, Mutē kad sidrs tam ielijis liegi.»

Piepeši Bazils pielēca kājās un uzjoņoja augšā uz rietumpuses vaļņa. No vārtu namiņa, kur viņa nupat vēl bija locījusi salvetes svētku galdam, šurp steidzās Letija Strupastes kundze.

-     Ak tu, nelietīgais huligāns ar noļukušajām ausīm, pagaidi vien, kad tiksi manās ķepās, tad tu man dziedāsi pavisam citu dziesmu.

Bazils stāvēja uz mūra izciļņa un centās pārliecināt sadusmoto Rollo māti.

-    Bet, kundze, šis mazais zellis sacer pats savus pantus, varu to apliecināt. Ļoti labus turklāt, ja gribat zināt manas domas. Uz goda.

-    Kā tu uzdrīksties?! Ja es būtu tava māte, tad tu gan dabūtu rīkstes!

-   Dievs pasarg, kundze! Ja jūs būtu mana māte, es pats mestos lejā no vecā labā aizsargvaļņa pašas augšas un aiztaupītu jums tās pūles.

Letija Strupaste dzedri nopurināja priekšautu.

-   Un nesēdi tur tā smīnēdams, Ambrozij Ērkšķi, tu tikpat daudz esi pie vainas kā tur tas zaķa izsmiekls uz vaļņa. Nāc šurp, mazuli Rollo, tūliņ pat!

Saniknotā māte pacēla savu atvasi uz rokām un aizsteidzās, pa ceļam joprojām rādama mazo.

-   Lai es vairs nekad nedzirdētu tevi dziedam to šausmīgo dziesmu. Atvainojies par mammai sagādātajiem sirdsēstiem.

Mazulis Rollo brīdi par to padomāja, tad braši sāka dziedāt.

«Bet kurmi es griezīšu ripās,

Un žurkai duncīti ribās,

Par krūciņu vīīīna, tik salda kā mīīīla.»

Bazils kāpa lejup pa kāpnēm, pie sevis murminādams: Atjautīgs gan tas mazais palaidnis, jāiegaumē tas pantiņš, kā tur bij? Bet kāmi es slodzīšu stirpās? Talantīgs puika, kaut mums tāds būtu bijis kājnieku pulkā piecdesmit septītajā.

Zvaniem dimdot, klostera dārzā bija dzirdams peļu koris.

«Pie galda, pie galda lai visi nu skrien, Dzied dziesmas, dzer alu, ēd kūkas, cik lien, Tur priecājas lielie un mazākais pats Ir mierā jau nodzīvots astotais gads. Skan dziesmas un zvani no mūriem ik dien, Iet saule no ausmas līdz rietam arvien. Pār Redvolu ausīs jau nākamais rīts, Vēl mežļaužu pulks būs līksmībā tīts.»

Melodiskās skaņas aizplūda un izgaisa siltajā vakara gaisā, visi meža zvēri un Redvolas iemītnieki steidzās ieņemt vietas pie sengaidīto svinību galda.

Tādas dzīres šeit vēl nekad nebija notikušas!

Astoņi gari galdi bija salikti plašā astoņstūrī, klāti ar smalkākajiem lina galdautiem, uz kuriem bija izkārtotas no meldriem austas sedziņas pasteļkrāsās. Katrā galdu savienojuma punktā bija novietoti sarežģīti veidoti ziedu kārtojumi no matiolām, rozēm, atraitnītēm, gundegām, jasmīniem, lupinām un papardēm. Katras radības vieta bija iezīmēta ar glīti uzrakstītu mazu bērza mizas pergamenta rullīti, kurš bija izmantojams arī kā servjete. īpašos traukos smaržīgi kūpēja karsts ziedlapiņu ūdens, gaidot lipīgu ķepu ierašanos. Atsevišķa goda viesu galda nebija, tāpat arī nekāda sadalījuma pēc augstāka vai zemāka stāvokļa necilākie sēdēja blakus ievērojamākajiem, vāveres sēdēja plecu pie pleca ar pelēm, ūdri ar strupastēin, kurmji tomēr centās nesēdēt gluži plecu pie pleca ar ežiem. Viss bija brīnišķīgi, izņemot ēdienus…

Tie bija vārdiem neaprakstāmi.

Divpadsmit dažādu veidu salātu, no biešu līdz redīsu, dažnedažādiem lapu salātiem ar fenheli, pienenēm, tomātiem, jaunajiem sīpoliem, burkāniem, puraviem, diedzētiem graudiem visi dārzeņi, kādus vien var iedomāties, griezti, rīvēti, griezti kubiņos un salmiņos un pat veseli. Tos papildināja lielos ķīļveida gabalos sagriezti, sarkandzeltenbaltos rakstos izkārtoti, riekstiem, zaļumiem un āboliem apkaisīti sieri. Uz visiem galdiem bija arī maizes klaipiņi mazi brūni ķieģelīši ar sēkliņām, gari balti klaipi ar glazētu garozu, agrās ražas kukuļi labības statiņu formā, tējas maizītes, riekstu maizītes, pikanto garšvielu maizītes un maigas ziedu maizītes vismazākajiem bērneļiem. Dzērieni bija salieti krūkās un karafes, daži arī vaļējos kausos, kuros peldēja piparmētru lapiņas, oktobra alus, svaigs piens, upeņu vīns, zemeņu dzēriens, riekstu alus, aveņu limonāde, plūškoka vīns, plūmju sula, zāļu tēja un auksts sidrs.

Tad vēl bija kūkas, tortes, želejas un konfektes. Aveņu kēksi, melleņu plāceņi, smilšu mīklas cepumi, mandeļu vafeles, augļu kūkas, glazētas kūkas, saldkrējums, putukrējums, skābs krējums, medus krēms, olu krēms, Baznīcpeles kundzes zvanutorņa kūka, Strupastes kundzes seškārtu biskvītkūka, Rudzupuķes vārtu namiņa torte, māsas Rozes pļavas pudiņš ar medū mērcētiem bumbieriem, brāļa Rufusa mežinieku pīrāgs ar meža vīnogām un cidoniju un lazdu riekstu mērci.

Un tā bija tikai neliela daļa mielasta…

Noteikums bija tāds, ka jāsāk ar to, kas garšo visvairāk, un jābeidz, kad gribas. Nekas netika taupīts, un ikkatram bija jārūpējas par to, lai blakussēdētāji nogaršotu visu.

-   Hei, Tesa, uzcienājies ar karstiem karamelizētiem kastaņiem.

-    Paldies, Mati. Pagaršo mandeļu vafeles ar sārto krēmu. Es tikko izgudroju šādu salikumu, un tas ir burvīgi gards.

-    Jarr, pasniedz šu' to biskvītkūk', ai die', kā man garšo biskvītkūk. Harr, abat, jūs tak nav ne kumāsiņ' lāgā ieēd's. Ļauj, es jums uzliks bik tos salāt's, jarr, un maiz' un sier', un to zvantorņ' pudiņ ar.

-   Ak, ēe, visu kopā? Pateicos, Priekškurmi, jūs esat ļoti laipns. Vai esat nogaršojis manu Redvolas abata Alfa jāņogu kūku?

-    Lai es par kruzuļotu buru palieku, Mordalf, tas nu ir skaists garš vārds tādai lielai kūkai, savas domas izteica Vinifreda. Ho, tā garšo debešķīgi. Padod mums sidru, draudziņ.

-   Ak, Bazil, Ui gan neko daudz nesaki.

-      Mmmff ņammmrrr uhhh. Darbība, puis, ir visa atslēga. Grmmff, ņamņam, klunkš!

-   Nogaršo manu mežinieku pīrāgu, Matias. Manu astīt, vai aiz tā milzīgi piekrautā šķīvja ir Bazils?

-    Paldies, brāli Rufus. Vai ieliet vēl kādu lāsi riekstu alus? Haha, tas noteikti ir viņš. Ik reizi, kad viņa ausis parādās redzamas aiz tās lielās kaudzes, viņš to uzkrauj vēl lielāku. Ak vai, esmu pilnīgi drošs, ka, pirms vēl vakars būs galā, viņš būs pārsprādzis. Ei, Bazil, rāmāk, veco zēn.

-    Grmmff, ham. Atvainošanu, peļu vecīt, nedzirdu tevi. Droši vien pie vainas mans vecais kara ievainojums, šņņrrrk, klunkt! Ak nē, manā ausī ir selerijas kāts. Kā tas tur gadījies, šņakšņak, uhhh.

Abats bija piecēlies kājās. Viņš parībināja pa galdu ar koka pavārnīcu.

-   Klusumu, lūdzu. Dodiet ce|u brālim Hugo un zivij!

Karpa gulēja uz zemiem, platiem ratiņiem. Hugo nevienam neļāva palīdzēt. Viņš gan vilka, gan stūma, līdz dabūja ratiņus līdz galdam. Apvēdinādamies ar astē sažņaugto ceļmallapu, viņš atguva elpu.

-   Abat, zivs lūgšanu, esiet tik laipns.

Ēšana tika pārtraukta. Visi sēdēja, godbijīgi klusēdami, kamēr Mordalfs izpleta ķepas pār karpu un skandēja:

«Spalva, ķepas, zobi, ūsas, Visi labie viesi mūsu. Koku lapas, zāļu augi, Rieksti, saknes, ogas, augli. Sudrabzivs, kam ņēmām dzīvi, Lai tiek visiem pilni šķīvji.»

No visu mutēm atskanēja skaļš un izjusts «Āmen».

Tad abats deva vārdu Hugo, un mazais tuklais brālis nokremšķinājās.

-   Khem, draugi, šogad esmu jums radījis ēdienu, kas pazīstams ar nosaukumu «Lielkarpa lieliskā». Ievērosiet, ka zivs gatavota, izmantojot sidra un pieneņu ekstrakta marinādi. Tā cepta uz iesma, nepārtraukti grozot, tad nolobīta un sutināta krējuma, sēņu un aso piparu maisījumā uz lēnas uguns, un visbeidzot garnēta ar mandeļu pārslām, piparmētru lapiņām un kapātiem dārzeņiem.

-   Absolūti apburoši. Lai nu viens saka, Hugo, tu vecais pannu zvetētāj, vai tev nav vajadzīgs lāga zellis stiprām ķepām par palīgu vecās labās karpas servēšanā, ko?

Brālis Hugo pat aci nepamirkšķināja, taču, Bazila piedāvājumam izskanot, no visām malām bija dzirdama ķiķināšana un klusināta sprauslāšana. Hugo uzrunāja abatu:

-    Kungs abat, pirms pasniedzu jums pirmo porciju nogaršošanai, vai drīkstu ieteikt mūsu nākamajam banketam sautētu zaķi?

Bazila ausis sašutumā saslējās taisni stāvus.

-   Lai nu viens saka, rāmāk, rāmāk. Es taču tādu nevarēšu ieēst, vai nesaprotat?

Nevaldāmu smieklu vētras šaltīm skanot, abats Mordalfs iedūra dakšiņu gardajā ēdienā. Par ūsas tiesu no mutes viņš apturēja smago dakšiņu un sacīja: Brāli Hugo, mans pieredzējušākais un apbrīnojamākais šefpavār, es šo ēdienu pasludinu par izcilu, spriežot vien pēc izskata un aromāta, jo zinu, ka tad, kad to nogaršošu, man trūks vārdu.

Abata izmeklētajiem vārdiem izskanot, zālē sacēlās ovācijas. Hugo, priecīgs par komplimentu, satraukti apvēdinājās.

Vakara gaitā Bazils Briedis Zaķis apēda četras porcijas, apgalvodams, ka viņa ciltskokā atrodams arī sencis ūdrs.

Tad sākās tostu saukšana, ko vadīja Ambrozijs Ērkšķis.

-    Es gribētu uzsaukt tostu par visiem Redvolas klostera bijušajiem un īpaši esošo abatu, veco labo Mordalfu.

-   Jarr, jarr, vec' lab' Mordalf.

-    Es gribētu uzsaukt tostu par Matiasu Karotājpeli, mūsu aizstāvi, izsaucās brālis Rufuss.

-    Labi rūkts, es pievienojos šim tostam, veco zēn.

-    Es vēlos uzsaukt tostu par mūsu mazuļiem, nākamo gadalaiku cerību.

-   Dzi, dzi, Rudzupuķe, labs tosts.

-    Khem, kā atvaļināts armijas kraķis, es gribētu uzsaukt tostu par visu, kas ir ēdams sieru, sēnēm, ko tik vien…

-   Ak, labi jau labi, Bazil. Tosts par tomātmaizītēm.

-   Es uzsaucu tostu par Zaķa kungu un Ērkšķa kungu.

-   Apsēdies, mazuli Rollo, un dzer savu pienu.

-   Par ūdriem un vāverēm.

-    Bravo, un te tosts par zvirbuļiem un kurmjiem.

-   Par Redvolas klosteri.

-   Par Ķērpjziedu mežu.

Tosti bira bez mitas. Smiekli, dziesmas, gardi ēdieni, neizsīkstoši dzērieni un draudzīga sabiedrība šīs dzīres darīja neaizmirstamas.

Un tad pie Redvolas klostera vārtiem pieklauvēja Bendesmaiss Cietsirdis.

10. NODAĻA

Bendesmaiss pievērsās savai bandai, kas stāvēja pie ratiem. Tie jau kādu laiku vēroja, kā viņš veltīgi klaudzina pie vārtiem.

Viņi jūs nemūžam nedzirdēs, pavēlniek, Kārpnags uzdrošinājās bilst. Mums jāizdomā kāds cits veids, kā novērst viņu uzmanību.

Bendesmaisa ķepa jau bija kļuvusi stīva no vārtu rībināšanas.

Mums? Tu gribēji teikt man, vai ne? Hei, Ādķepa, sāc dziedāt to dziesmu. Pusasti, paņem no ratiem mazās bundžiņas un ķeries pie bungošanas. Līkmugura, ratos ir flauta. Paraugi, vai varēsi izvilināt no tās kādu meldiju.

Ādķepa bija vienīgais no vergu dzinēju bandas, kas reiz bija patiešām piedalījies ceļojošā cirkā. Ievilcis plaušās gaisu, viņš ķērkstošā balsī sāka dziedāt klejojošo aktieru dziesmu.

«Tik dejām un smejam tālu mēs ejam, Pār kalniem un lejām tik ejam un ejam, Un naktī zem zvaigznēm sev telteni slejam, No maišeļa tukša burt laimi mēs spējam. Vien klepotājs aktieris, pasauli apgājis, Spēj rādīt, ko mežā neviens vēl nav redzējis. La la la la, neviens vēl nav redzējis…»

Ādķepa paraustīja plecus.

-    Pavēlniek, tas arī ir viss, ko atceros. Pārējo esmu aizmirsis.

Izmanīgā lapsa nepacietīgi noplandīja apmetni.

-   Tad dziedi vēl un vēlreiz. Jūs abi, mēģiniet uzķert pavadījumu uz flautas un bungām. Jūs visi pārējie, metiet kūleņus pa ceļu un piebalsojiet Ādķepam uz «lalala».

Bendesmaiss nenolaida acu no spraugas masīvo vārtu baļķu salaiduma vietā.

Visa trupa vairākas reizes izpildīja iestudēto numuru. Bendesmaiss viņus uzmudināja, mādams ar ķepu.

-   Tā turēt, skaļāk, skaļāk! Es redzu, ka viņi ir mūs izdzirdējuši, viņi tuvojas vārtiem. Turpiniet, neapstājieties.

Maskā tērptā lapsa uzlēca uz ratiem, pieplaka pie tiem un apsedzās ar krāsainu, vecu kulbas pārklāju kaudzi.

Atskanēja aizbīdņu un aizšaujamo bultu skrapstēšana, durvis mazliet pavērās, un ārā uz ceļa iznāca Matiass. Viņam sekoja āpsiene Konstance un Ambrozijs Ērkšķis. Kādu brīdi viņi stāvēja un vēroja lēkātājus, tad Matiass izsaucās: Sveiki! Kā varam līdzēt?

-    Sūtīt viņus tālāk, šo noskrandušo plukatu baru, nošņaukājās Ambrozijs Ērkšķis.

-   Ambrozij, neesi nu tik rupjš! Konstance asi iebakstīja viņam sānā. Mēs varam vismaz pieklājīgi izturēties pret ceļotājiem. Atstāj runāšanu Matiasa un manā ziņā.

Bendesmaiss pielēca kājās, sacēlis veselu virpuli krāsainu audumu. Pārmeties pār ratu malu, viņš piezemējās uz ceļa, šurpu turpu plivinādams apmetni.

-    Priecīgus vasaras saulgriežus, kungi un dāmas! viņš teica, ļoti pūlēdamies, lai griezīgā balss izklausītos smalka un priecīga. Jūs savā priekšā redzat ceļojošā cirka trupu, muļķīgus ampelmaņus un miermīlīgus jokdarus. Mēs mērojam tālus ceļus, lai jūs un jūsu ģimenes priecētu ar dziesmām, stāstiem, kūleņošanu un lēkāšanu, dažnedažādām smieklīgām izdarībām. No kurienes mēs nākam? Neviens to nezina, vien es, Mēnesstaru Stīga, mēness un zvaigžņu pavēlnieks.

Lapsa virpuļoja un virpuļoja, demonstrēdams apmetņa oderi, kuras zīda audums vizēja un zvīļoja vasaras mijkrēslī uz putekļainā ceļa.

Konstance lēnām nomierinājās. Tikai ceļojošu aktiem pulciņš. Viņas vecās, tomēr joprojām vērīgās acis aplūkoja grāvi ceļa rietumpusē, meklējot zīmes, ka tur kāds varētu slēpties. Neviena grāvī nebija.

Pirms kāds paguva viņu apturēt, Ambrozijs Ērkšķis iesaucās:

-    Un ko mums tas maksās, tas jūsu burvju priekšnesums?

Bendesmaiss Cietsirdis apstādināja apmetņa plīvošanu un

izpleta ķepas.

-    Garoziņu no jūsu bagātīgā galda, varbūt malku vēsa ūdens un klostera sienu drošo patvērumu, lai es un mani draugi varam bez baiļu pārlaist nakti. Ak, esiet mierīgi, labie zvēri. Mēs gulēsim tepat ārā zālē, ja bīstaties.

Matiass, Redvolas Karotājpele, paspēra soli uz priekšu, ar ķepu berzēdams sarkanā akmens aci, kas rotāja brīnumaino zobenu makstī pie viņa sāniem.

-    Mēs nebīstamies neviena. Redvola savus naidniekus apglabāja pirms daudziem gadalaikiem. Uzgaidiet brītiņu, es apspriedīšos ar draugiem.

Trijotne atkāpās vārtu ejā, kur jau gaidīja ziņkārīgo pulciņi, kas bija pametuši galdu un tagad ķīķerēja caur vārtiem.

-   Nu, ko tu domā, Karotājpele? Konstance klusā balsī jautāja. Man viņi rādās gana nekaitīgi, kaut arī nāk lapsas vadībā.

Matiass saknieba lūpas.

-    Hmm, visi pārējie ir zebiekstes, sermuļi un seski. Nekā tāda, ar ko mēs nevarētu tikt galā. Redvolas sienās mūsu pārsvars būtu vismaz piecpadsmit pret vienu, un nešķiet, ka viņiem būtu kāda slēpta armija, kas gatavotos mums uzbrukt no slēpņa. Manuprāt, viņi izskatās noplukuši, ne bīstami.

Aiz viņu muguras jaunuļi kāri staipīja kaklus un dedzīgi klaigāja.

-    Urā! Klauni un akrobāti. Ai, Konstance, vai drīkstēsim paskatīties?

-    Rau, kur burvju mākslinieks. O, paraugiet, kāds apmetnis!

Vičs pašiem mazākajiem ierādīja, kā skandēt «mēs gribam

redzēt, mēs gribam cirku…!»

Bazils Briedis Zaķis izlauza ceļu līdz Matiasam. Viņš labsirdīgi grudzināja un, ausis vicinādams, aicināja visus apklust.

-   Rāmāk, rāmāk, puiši, ho ho! Kas tad te darās, vai klāt ir priekšnesumi un izklaides? Neizliecies nu par vecu sakārni, Konstanc. Laid tos savādniekus iekšā, ja vien viņi nevelk no cepurēm ārā trušus.

Konstance šaubīgi pašūpoja lielo svītraino galvu. Skandēšana pieauga skaļumā. Visbeidzot viņa piemiedza ar aci Matiasam un pamāja lapsai maskā.

-    Nu labi, labi. Nāciet ar'. Mazuļi, paejiet malā un ļaujiet man atvērt vārtus, citādi tie akrobāti nemaz nevarēs ienākt.

Mazuļi līksmi uzgavilēja.

Bendesmaiss apbrīnoja garo smilšakmens velvju tuneli. Tas lika noprast, cik ārkārtīgi biezas ir klostera sienas. Ceļojošā trupa lūkojās visapkārt, raudzījās uz Redvolas klostera vareno ēku dārza vidū, uz brīvdabā klāto krāšņo svētku galdu, kuru apgaismoja liesmas no zivju kūpināmās bedres. Šis bija bagātības un pārpilnības nams.

Klostera iemītnieki viņus izčamdīja, meklēdami ieročus. Bendesmaiss skumji pašūpoja galvu.

-   Diemžēl mēs dzīvojam aizdomu pilnā laikā.

Abats Mordalfs pieklājīgi paklanījās.

-   Tā ir tikai piesardzība, draugs. Dzīres ir nupat sākušās. Esiet tik laipni, pievienojieties mums pie galda. Mums visa kā ir papilnam.

Zīda maska notrīsēja, Bendesmaisam notraušot šķietamu asam.

-    Kāda viesmīlība, kāda laipnība! Paldies jums, kungs. Es un mani draugi atlīdzināsim ar īpašu izrādi jums un jūsu labajiem zvēriem.

Dodoties pie galda, neviens neievēroja, ka Vičs Bendesmaisa ķepā ieslidina mazu pergamenta ritulīti. Izmanīgā lapsa noglabāja to platā apmetņa krokās.

Kārpnags pielavījās Ādķepam no mugurpuses, ķepās turēdams ūdens krūzi un mērķēdams to uzliet Ādķepam. Sesks, vārdā Beigtpurns, stāvēja ar seju pret Ādķepu, žonglēja ar trim bumbiņām un pat nenojauta, ka Kārpnags nodomājis izmērcēt Ādķepu ūdenī.

Mazuļi līksmi lēkāja un sauca: Uzmanies, viņš ir tev aiz muguras!

-   Kas, ko jūs teicāt? Ādķepa sarauca pielīmēto sarkano degunu un mujķigi pasmaidīja.

-   Ai, uzmanies taču, viņš ir tev aiz muguras!

Beigtpurns nosvieda zemē vienu no bumbiņām, ar kurām žonglēja. Ādķepa pieliecās, lai to paceltu tieši tajā brīdī, kad Kārpnags gāza viņam virsū ūdeni no krūzes. Mazuļi smieklos locījās, kad Ādķepas vietā tika izmērcēts Beigtpurns.

Līkmugura metās viņiem pa vidu ar mīksta koka zvana mēli ķepās. Viņš to atvēzēja un ar skaļu komisku plīkšķi ievilka ar to Kārpnagam pa pēcpusi. Tas pārsteigumā iebļāvās, nometa zemē krūzi un nejauši uz tās uzkāpa. Ķepa palika iestrēgusi krūzē. Viņi metās skriet, Kārpnagam ar krūzi uz ķepas neveikli lēkājot, klinkš būkš. Līkmuguris joņoja nopakaļ, belžot Kārpnagam pa dibenu ar zvana mēli.

Visi Redvolas iemītnieki līksmi smējās. Abats Mordalfs turēja vēderu, kaimiņam Bazilam smieklos klukstēdams: Ohohoho, es zināju, ka tas žonglieris tiks izmērcēts, hahaha. Ak, paskat, tas puisis ar sarkano snīpi ēd vienu no tām žongliera bumbiņām, hehehē. Tas taču ir ābols, ūhahā!

-    Hohoho. Muļķa zellis, lai nu viens saka, tā zebiekste mēģina apēst ari pārējās bumbiņas. Ohoho, bet tās tak ir no koka! Spļauj laukā, vecīt, tu tikai izlauzīsi zobus!

Bendesmaiss dancoja pa galdiem, mazuļiem dāļādams papīra taurenīšus, kas lidoja gluži tāpat kā īstie. Neviens neievēroja, ka ik reizi, kad viņš pavirpuļoja garām kādai krūzei, krūkai vai kausam, dzērienā tika iekaisīta šķipsniņa pulvera.

Apgājis apkārt līksmotāju pulkam, Bendesmaiss nostājās aiz zivju kūpināmās bedres liesmām un arī ugunī iesvieda sauju pulvera. Gaisā uzšāvās augsta zaļa liesma. Pārlēcis pāri bedrei, izmanīgais un viltīgais radījums šķita uzradies no smaragdkrāsas liesmu mēlēm.

-     Mēnesstaru Stiga! Mēnesstaru Stiga! Es esmu Kumēdiņu pavēlnieks. Vai jūsu vidū ir kāds, kam vārdā būtu Ambrozijs Ērkšķis?

-   Jā, tas esmu es. Bet kā tu zināji manu vārdu?

-    Mēness un zvaigžņu pavēlnieks zina visu, Ambrozij Ērkšķi. Jūs esat pagraba uzraugs, un nākamajā gadalaikā jūsu oktobra alus izdosies pat labāks nekā līdz šim.

-    Nu, esmu mēms no pārsteiguma, šitas ugunslēkātājs ir dzirdējis par tevi, Ērkšķi, mans draugs.

Bendesmaiss apcirtās apkārt.

-    Vai tas būtu Bazils Briedis Zaķis, kuru dzirdu tur runājam, izslavētais izlūks, atvaļinātais pakaļkāju cīņas meistars?

-    Jā, kā ari pazīstams izēdājs un šausmīgu dziesmu skandinātājs.

Lapsa saslēja ausis.

-    Klau! Vai šī balss pieder Letijai Strupastes kundzei, mazuļa Rollo mātei?

Strupastes kundze bija pagalam pārsteigta.

-    Ak, haha, jā, tā esmu es. Bet kā jūs to zinājāt, Mēnesstaru kungs?

-   Sanāk, sanāk, labie Redvolas klostera zvēri. Es jums pavēstīšu noslēpumus, kurus zina tikai Kumēdiņu pavēlnieks. Taču vispirms jums jāpaceļ kausi par tiem diviem, kas noķēra lielo karpu par jūsu abatu un karotājpeli diviem cēlākajiem, drosmīgākajiem zvēriem, kas dzīvojuši šai pasaulē.

Blusmugura, Ādķepa, Kārpnags, Līkmugura un visi pārējie joza apkārt galdiem, mundri smiedamies un kutinādami mazuļus aiz ausīm, kamēr tika piepildīti visi kausi un krūzes.

Priekškurmis pakāpās uz sola.

-     Iedzers nu par Matjas' Karotājpel' un par abat' 'Dalfu. Uz veselib', džentlzvēr'.

Atskanēja šķindoņa, kausiem un krūzēm sasitoties pēc tosta uzsaukšanas.

Bendesmaiss iesvieda ugunī vēl sauju pulvera. Šoreiz gaisā pacēlās zeltains dūmu stabs, un viņš baisā balsī iesaucās:

-    Mēnesstaru Stīga, Lielās Laimes Parādība, klausieties manī, visi zvēri.

Maģiskā lapsa bija Matimeo apbūrusi. Viņš nolika savu sidra krūzi un aizrāvies uzmanīgi vēroja burvju mākslinieku. Tagad izmanīgais zvērs bija novilcis savu plīvojošo zīda apmetni. Pacēlis ķepās, viņš to virpināja Matimeo acu priekšā, vispirms lēni, tad ātrāk un ātrāk, skandēdams:

«Skati zvaigznes, mēnesi lūko,

Kā tie tumšajos debešos spulgo,

Ieraugi dimantus purpura sārtus,

Liesmu un gaismas, un asiņu vārtus.

Kā tie virpuļo, riņķo un zib,

Kā uz tiem laimes rats griezdamies ņirb,

Sadegot liesmu mēles to tīs -

Saki nu, gudrais, kas māns ir, kas īsts?»

Kaut kur netālu Matimeo dzirdēja klusi šņākuļojam Staipastes kundzi. Viņš centās koncentrēt skatienu uz virpuļojošo apmetni, kas pārvērtās no rūtota raksta par zvaigžņotu nakts debesi. Lapsas balss dūca un dūca, līdz Matimeo visbeidzot nespēja noturēt svina smagos plakstus vaļā.

Viņš aizmiga pie gardu ēdienu pilna galda, jautri izklaidējies un pilnīgi laimīgs.

11. NODAĻA

Diena ausa valga un pelēka. Drīz vien milzīgi tumši mākoņi sadrūzmējās sadugušajās debesīs, rietumpusē tos dažbrīd pāršķēla žuburainas zibens strēles. No Zeltainā līdzenuma tālajiem apvāršņiem dobji ducināja pērkons, tad sāka krist lietus lāses ikkatra tik liela kā dižskābarža auglis.

Āpsieni Konstanci uzmodināja slapjums un mazuļa Rollo ciešanu pilnais kliedziens.

Mammu!

Visapkārt āpsienei modās ari citi Redvolas iemītnieki, stenēja un klupšus krišus tenterēja pa dārzu stiprajā

lietusgāzē. Matiass ar vienu ķepu turēja sāpošo galvu, bet ar otru sapurināja Konstanci.

-    Aši jāsaved visi iekšā, sausumā. Vai pirms brīža kāds nekliedza?

-   Mammu, mammu, mosties!

Konstance pavisam atjēdzās, kad virs galvas nodārdēja pērkons un dārzu izgaismoja zigzagveida zibens šautra.

-   Tas ir mazulis Rollo pie ziemeļpuses mūra vārtiem! Steidzoties caur pātagojošajām lietus šaltīm, Konstance un

Matiass pieskrēja pie mazā strupastēna, kas raudādams tupēja pie smilšakmens mūrī ierīkotajiem mazajiem vārtiņiem. Viņš purināja Letijas Stupastes kundzes stingo ķermeni.

-   Mammu, ai, mammu, lūdzu, mosties, es esmu pavisam slapjš! Karotājpeles prāts lietū sāka noskaidroties.

-    Rudzupuķe, nāc šurp! Ieved šo mazuli iekšā. Mums jānoskaidro, kas šeit ir noticis.

Rudzupuķe aizsteidzās, nesdama ķepās mazuli Rollo un ar augumu aizsargādama viņu no lietus gāziena.

-   Kuš, kuš, mazais Rollo, iesim nu. Matiass un Konstance parūpēsies par tavu mammu.

Bazils Briedis Zaķis skriešus pievienojās viņiem, lietū pavisam slapjš un dubļiem notašķīts.

-   Ak, mana vecā nabaga galva. Hei, kas lēcies, jūs abi? Konstance sēdēja zālē pie sagumšās Strupastes, slaucīdama no

acīm lietus ūdeni.

-   Viņa ir mirusi! Matias, kurš gan būtu spējis nodarīt ko tādu? Matiass stāvēja, ar pieri atspiedies pret mūri. Lietus jaucās ar

asarām, kas plūda no viņa acīm.

-   Kurš gan cits, ja ne tā riebīgā lapsa un viņa ļaundaru banda. Es tiku piekrāpts, apmuļķots! Ak, nelietīgie gļēvuļi! Kā viņi varēja nogalināt tādu neaizsargātu radību kā Strupastes kundze?

No pavērto vārtu otras puses atskanēja vārgs kunksts. Matiass žigli iztaisnojās, steigšus metās pie vārtiņiem, kuri tajā bridi vērās uz iekšpusi. Džons Baznīcpele izstreipuļoja no aizvārtes, asinis plūda no viņa deniņiem, kur nelāga brūce stiepās robainā līnijā no vienas auss līdz otrai. Matiass viņu notvēra un atbalstīja pret mūri zem lietus šaltīm.

-   Džon, kas noticis?

Baznīcpele izslaucīja no acīm lietus ūdeni un asinis. Viņš acīmredzami bija pamatīgā šokā un vēlreiz izdzīvoja šaušalīgos notikumus, kuru aculiecinieks bijis.

-    Stāt… viņi jāaptur… Atpakaļ, Strupastes kundze… Nē, nē! Nāc, Hugo… Mums viņi jāaptur… Asinis… Neko neredzu… Kur ir Hugo, kur Hugo…?

Viņš bezsamaņā sabruka pret Matiasa augumu.

Konstance pienāca pie viņiem un vienā ķepā pacēla paģībušo baznīcpeli.

-     Es ienesīšu Džonu iekšā. Vinifred, pagaidām apklāj Strupastes kundzi ar galdautu. Matias, Bazil, palūkojiet, vai varat sameklēt brāli Hugo.

Lielā āpsiene ar smago nešļavu ķepās aizsteidzās cauri lietus aizkaram.

Karotājpele un zaķis arvien pieaugošajā lietusgāzē izmisīgi pārmeklēja dārzu.

-   Brāli Hugo, kur tu esi?

-   Hugo, nāc nu šurp, veco zēn. Atsaucies, ja dzirdi mūs!

Ūdriene Vinifreda saskrējās ar Matiasu, kad viņš gāja apkārt

zvanu tornim.

-   Vai neuzgājāt Hugo pēdas? viņa vaicāja.

-   Ne mazāko, Vinifred. Viņš droši vien sekojis neliešiem ārā no dārza. Sveiks, Bazil! Nāc, pārmeklēsim mežu aiz mūra.

Lietus lāses skaļi pakšķēja, sitoties pret nieža koku lapotni. Redzamība bija vāja mežā cēlās migla.

Matiass lūkojās mālainajā zemē, zem krūmiem, aiz kokiem, paparžu ceros. Turpat netālu viņš dzirdēja Bazilu murminām caur lietus plūdiem: Nu, Hugo, vecais pannu zvetētāj, parādies. Es apsolu, ka nekad vairs neizlaupīšu tavu virtuvi, zvēru, lai pērkons mani sasper, kaut vai badu miršu.

Ūdriene Vinifreda izpurināja ūdeni no gludā kažoka, lēkādama augšup lejup, cenšoties saskatīt Hugo kaut kur tālumā. Viņa apstādināja Matiasu.

-   Man nešķiet, ka tāda maza un tukla pele kā Hugo būtu gājusi tālāk par šejieni. Varbūt mums labāk doties atpakaļ uz klosteri un vērīgāk pārmeklēt dārzu? viņa ierosināja.

Piepeši Matiass sastinga.

-   Klausies, vai dzirdi kaut ko, Vinifred?

Caur lietu līdz viņiem izlauzās apslāpēta skaņa. Ūdriene norādīja ar ķepu.

-   Tur. Aši!

Viņi izlauzās caur pamežu līdz vietai, no kuras nāca šī skaņa.

Tas bija Bazils Briedis Zaķis. Viņš sēdēja sakņupis uz slapjās zemes, kaut ko piespiedis pie krūtīm, un saraustīti šņukstēja.

Matiass sajuta krūtīs iegulstam svina smagumu. Viņš notupās zaķim blakus. Vinifreda novērsās, nespēdama uz to skatīties. Mazais tuklais Redvolas pavārs gulēja nekustīgs un miris, nejauzdams, ka pa viņa iemīļoto ceļmallapu, kura joprojām bija sažņaugta astes galā, sitas lietus šaltis. Pār Bazila vaigiem aumaļām ritēja asaras, viņam cieši skaujot stingo augumiņu.

-   Hugo, vecais zēn, ko viņi tev nodarījuši?

Vinifreda nometās ceļos līdzās draugiem. Viņa klusi trausa mālus un zemi no visu iemīļotā brāļa izmirkušā mūka tērpa un reiz tik nevainojami baltā priekšauta, tad piepeši sabruka un sāka raudāt kā bērns.

-     Viņš nekad nevienai dzīvai radībai nebija nodarījis neko ļaunu. Kāpēc tā… Kāpēc?

Bazils, kājām trīcot, lēni piecēlās, turēdams Hugo ķepās.

-   Atļausiet nogādāt manu veco draugu atpakaļ Redvolā?

Matiass palika uz ceļgaliem sagumis, viņa kažoks bija nebeidzamā lietus izmērcēts.

-     Atļauju dodu, Bazil. Vinifred, vai pateiksi pārējiem, ka es Lielajā zālē atgriezīšos mazliet vēlāk? Karotājpeles balss trīsēja.

Kad Matiass bija noraudzījies, kā draugi aiziet, viņš pacēla ceļmallapu, kas bija izkritusi no brāļa Hugo nedzīvās astes tvēriena, un piespieda to pie lūpām, klusi pieminēdams draugu.

Klostera Lielajā zālē bija ienesta un iededzināta liela ogļu panna. Garaiņi cēlās no zvēru kažokiem, visiem slaukoties un berzējoties ar raupjiem dvieļiem. Māsa Meja no lazaretes virzījās caur pūli, dalīdama zāļu devas. Daudzi sēdēja uz akmens grīdas, galvu cieši aptvēruši ar ķepām, lai atvieglotu mokošās galvassāpes. Zālē ienāca Matiass, viņam sekoja Bazils Briedis Zaķis. Karotājpele pašķindināja zobena asmeni pret smilšakmens kolonnu, lai pievērstu klātesošo uzmanību.

-    Abat, Konstance, Vinifreda, Džesa Vāvere, Čirkste Kaujknābe, Priekškurmi un tu, Bazil, sekojiet man lejā uz Dziļo alu. Jūs, pārējie, palieciet telpās, sildieties un žāvējieties, un parūpējieties par tiem, kas nejūtas labi.

Lielajā zālē tika atjaunots kas līdzīgs kārtībai.

Virtuvē tika vārīta karsta zupa, brālis Rufuss un māsa Agnese visiem dalīja siltas segas. Māsa Meja un Baznīcpeles kundze lazaretē apkopa Džonu Baznīcpeli, bet Rudzupuķe pieskatīja mazuli Rollo.

Nokāpis pa Dzijās alas pakāpieniem, Matiass kopā ar pārējiem apsēdās pie lielā galda un palūkojās visapkārt.

-   Vai kāds no jums redzēja, kas īsti šeit vakar notika? Vai kāds var kaut ko pastāstīt par šīm šausmām? Es gribu dzirdēt tiešas atbildes, lūdzu, nekādus minējumus.

Iestājās klusums, tad abats sacīja: Mums būs jāgaida, līdz Džons Baznīcpele pietiekami atlabs, lai runātu. Pārējo divu notikušā aculiecinieku vairs nav mūsu vidū.

Stingā klusumā notikušā neģēlīgums kā smags akmens nospieda sirdi.

Džesa Vāvere lēni piecēlās.

-   Es aiziešu uz lazareti un apraudzīšu Baznīcpeles kungu.

Bazils atdzīvojās.

-   Tieši tā, Džesa. Darbība, lūk, kas mums vajadzīgs. Nu, ar ko sāksim?

Abats sakrustoja platajās piedurknēs apslēptās ķepas.

-    Ar sākumu, Bazil. Šķiet, ka mēs visi zinām, kas paveicis šos briesmu darbus.

-    Harr, zvēr' pie sav' ķep', mēs zin', serr, ierūcās Priekškurmis. Tie nelieš', nešķīsteņ', lapsas un šiem līdzīg', tie mūs nobūr' uzgulēšan'.

-    Nobūra, kā tad, ūdriene Vinifreda nosprauslājās. Tās bija stipras miegazāles. Mums vajadzēja zināt, ka lapsai nedrīkst uzticēties, kur nu vēl ielaist klosterī.

Matiass spēcīgi uzsita pa galdu.

-    Pietiks! Lūdzu, iztiksim bez apsūdzībām un vainas uzvelšanas. Jūs sakāt, ka esam bijuši sazāļoti ar miegazālēm. Tas izklausās ticami. Atceros, ka lapsa lūdza mūs uzsaukt tostu. Viņš varēja iebērt kādas zāles vai pulveri mūsu dzērienos jebkurā laikā, kamēr mēs skatījāmies priekšnesumus.

Zālē bija ienācis Ambrozijs Ērkšķis. Viņa adatas sacēlās gaisā.

-   Jā, tieši to viņš arī izdarīja, tas glumais krupis. Tad viņš sāka plivināt to savu apmetni. Es nespēju noturēt acis vaļā.

Atskanēja piekrītoša murdēšana.

-   Es tāpat, tas ir pēdējais, ko atceros.

-   Jā, mēs tikām nohipnotizēti, ka es jums saku.

-    Mēnesstaru Stīga, ka tik ne tā, parasts nekaunīgs krāpnieks, zvēru pie savām pakaļķepām, vai ne?

Ierunājās prātīgais Priekškurmis.

-    Harr, bet ko viņ' gribēj' iegūt?

-    Tas ir galvenais jautājums. Matiass smagi nopūtās. Mēs te neglabājam nekādas bagātības vai dārgumus, pēc kā varētu tīkot laupītāji. Mums ir tikai zobens un lielais gobelēns. Zobens ir pie manis, un gobelēns joprojām Lielajā zālē pie sienas redzēju to pats savām acīm vēl šorīt. Tad kas bija tas, ko lapsa gribēja iegūt?

Zvirbuļu karaliene Kaujknābe novicināja spārnu.

-    Tie blēžtārpi droši vien nāclt no ziemeļiem. Visi slikti ziemeļos. Arī prom viņi aiziet pa mazajiem tārpvārtiņiem ziemeļmūri.

Bazils atbalstīja Kaujknābes viedokli.

-   Zini, es domāju, ka tev ir taisnība, draudzenīt. Kad beigs plīkšķināt tas nejēdzīgais lietus, es mēģināšu sadzīt viņu pēdas. Eh, tomēr baidos, ka pēc tādas lietusgāzes neko daudz pēdu nebūs atlicis.

-    Man šķiet, ka klostera brāļiem un māsām vajadzētu sarīkot mantas pārskaitīšanu, gadījumam, ja kaut kas būtu pazudis, ierosināja abats. Priekškurmi, vai vari norīkot apbedītāju brigādi izrakt divus kapus, vienu otram blakus? Bazil, tu varbūt palūko, ko vari uziet pie ziemeļpuses mūra vārtiņiem. Jūs visi pārējie, kad lietus būs pārgājis, lūdzu, palīdziet sanest iekšā galdus un visu pārējo. Mums iespējami ātrāk jāievirza klostera dzīve atpakaļ ierastajās sliedēs.

Matiass apņēmīgi piecēlās.

-   Tieši tā. Tad beigsim šo sapulci. Es došos uz lazareti, apraudzīšu Džonu.

Matiasam ierodoties lazaretē, māsa Meja un Baznīcpeles kundze brīdināja viņu, ka jāuzvedas klusi.

Džons Baznīcpele gulēja bāls un nekustīgs, taču elpoja vienmērīgi.

-   Kā viņš jūtas? Matiass čukstēja.

Baznīcpeles kundze pasmaidīja.

-    Dzīvs un veseļojas, paldies, Matias.

Džons lēni atvēra acis un palūkojās visapkārt. Kad viņš mēģināja celties, Matiass viegli nospieda viņa galvu atpakaļ spilvenā.

-    Nesteidzies, draugs, guli vien. Bet, ja vēlies parunāt, varbūt vari mums pastāstīt, ko atceries no vakarnakts. Neviens nezina, kas notika dzīrēs.

Džona acīs sariesās asaras.

-    Brālim Hugo un man jau bija pilni kausi, tāpēc mēs neļāvām tajos ieliet vēl. Nabaga Strupastes kundze bija pārāk nevaļīga, pieskatot savu mazuli, lai pievienotos tosta uzsaukšanai. Matias, nav nekādu šaubu, ka jūs visi tikāt sazāļoti, un tā lapsa ar apmetni nohipnotizēja arī Hugo un mani. Kad mēs ieraudzījām, kas noticis, skrējām viņiem pakaļ un centāmies apturēt, mēs visi trīs Hugo, Strupastes kundze un es.

-    Bet kas īsti notika, ko viņi gribēja, Džon? Matiasam, uzdodot šo jautājumu, pakrūtē iegūla nelāgs smagums.

Baznīcpele iešņukstējās.

-     Mūsu bērnus, Matias. Viņi aizveda manus Timu un Tesu, Semu Vāveri, Sintiju Strupasti un tavu Matimeo!

Ledainas spīles sagrāba Matiasa sirdi. Pēdējie vārdi atbalsojās no durvju ailes, kur stāvēja Rudzupuķe ar mazuli Rollo uz rokām.

-    Matimeo pazudis!

-    Mani Tims un Tesa! Ak, saki, ka tā nav tiesa! Baznīcpeles kundzes balss skanēja tikpat neticīgi.

Kad Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze raudādamas apskāvās, mazulis Rollo paslēpās zem viņu priekšautiem. Džons pacēla galvu.

-    Un mazā Sintija Strupaste un Sems Vāvere, arī viņi, aizvesti ir visi, viņš skumji sacīja.

Māsa Meja sāka apmazgāt Džona brūci. Viņa nosusināja arī asaras, kas tecēja pār drosmīgā vīra vaigiem.

-    Nabaga Džesa, kā lai mēs viņai to pasakām? Ak vai, nabaga Sintija, bārenīte. Ak, mazā sērdienīte, kas ar viņu notiks? Cik nežēlīgi, cik cietsirdīgi. Tie briesmīgie neģēļi, nozagt mūsu mazuļus! Kas par ļaunumu!

Matiass aplika ķepu ap Rudzupuķes trīsošajiem pleciem. Viņš bija satriekts.

Prātā šaudījās domas par dēlu: bargā kaunināšana, smagie viņam uzdotie pienākumi. Tagad Mati bija pazudis. Sajūta bija, itin kā būtu pazudusi arī puse Matiasa sirds. Viņš tik ļoti mīlēja Matimeo, kurš dažādos sīkumos atgādināja viņu pašu un Rudzupuķi. Nabaga Rudzupuķe. Pat tagad viņa centās būt stipra un mierināja Baznīcpeles kundzi.

Matiass viņu apskāva vēl ciešāk.

-     Nebaiļojies, Rudzupuķe, es pārvedīšu mūsu dēlu mājās. Es viņus visus pārvedīšu mājās. Nekas mani nespēs apturēt. Drīz vien viņš atkal gulēs savā gultiņā mūsu vārtu namiņā, gan redzēsi.

Baznīcpeles kundze devās apkopt Džonu, un māsa Meja klusi aizslīdēja projām, lai paziņotu bēdīgos jaunumus Džesai Vāverei. Rudzupuķe pieveda Rollo pie lazaretes loga, un abi raudzījās ārā lietū.

-     Es neatgriezīšos mūsu vārtu namiņā, līdz Matimeo nebūs pārnācis mājās, viņa noteica. Es palikšu klosterī un rūpēšos par Rollo.

Matiass klusēdams pamāja ar galvu. Rudzupuķe izslaucīja acis un nopūtās.

-   Ak, Matimeo, es ceru, ka nekas ļauns ar tevi nenotiks, mans dēls. Nabaga Matimeo.

Mazulis Rollo plaši iepleta ķepas, un viņa sejiņa bija tikpat skumja kā Rudzupuķei.

-   Nabaga 'timeo pazudis. Aiaiai.

Matiass nostājās viņiem līdzās un vērās lietū. Skatienā bēdas un sāpes jaucās ar niknumu un atriebes kāri.

12. NODAĻA

Matimeo sākumā nesaprata, vai ir nomodā vai sapņo. Auss galiņš kaitinoši niezēja, taču locekļi bija gluži kā svina važām saistīti. Ķepu viņš varēja pacelt tikai kādu

_r -__ , taču, ceļot vienu, arī otra ķepa cēlās gaisā, itin kā

kāds to vilktu aiz aukliņas kā lellei. Kaut kur tālumā viņš dzirdēja nepatīkamu ķiķināšanu un skaļu švīkstošu troksni.

Plauks!

Jaunais pelēns uzmeta kūkumu, svelošām sāpēm pārskrienot visam augumam. Acis pārsteigumā atvērās. Viņš ieraudzīja Viču atvēzējam garu, tievu vītola stibu.

Otrais sitiens trāpīja viņam pa sānu. Sāpju un niknuma dzīts, Matimeo mēģināja pielēkt kājās un kārtīgi pārmācīt žurkulēnu, bet paklupa un, dzelžiem žvadzot, nokrita atmuguriski.

Viņš bija saķēdēts!

Vičs (auni iesmējās un lēni pacēla sitamo.

-    Nu, izlutinātais knauķi, klostera mīlulīt, ko tagad darīsi, e?

Vēlreiz un vēlreiz nūja cēlās un krita, neizvēlīgi kapājot jaunā

gūstekņa augumiņu. Vičs sajūsmā lēkāja, vicinādams vītola nūju.

-     Haha, tagad nekāds dumjš āpsis mani neapturēs, vai ne? Tagad man nebūs jāberž grīdas un jāmazgā kastroļi. Še tev, še, še!

Viņš piedejoja pārāk tuvu. Zem dzeļošo sitienu lietus Matimeo ieraudzīja Viča ķepu pietuvojamies tvēriena atstatumā. Cieši sakrustojis ķepas, pelēns rāva no visa spēka un nogāza žurkulēnu zemē. Matimeo koda un bakstīja savu mocītāju, dauzīja viņu ar vaļīgāku ķēdes posmu.

-    Palīgā, palīgā! Slepkavo! Viņš mani nogalinās! Vičs panikā brēca.

Zebiekste Trijnags viņus asi atrāva vienu no otra, ar spērienu notriecot Matimeo pie zemes, bet Viču piespiežot pie sienas.

-    Elles ilkņi! Izbeidziet to kliegšanu un brēkšanu, skaidrs? Kas te notiek?

Vičs sašutumā trīcēja.

-     Beidz mani te grūstīt, Trijnag. Bendesmaiss teica, ka drīkstēšu šitam atriebties, kad viņš būs ķēdēs.

Zebiekste ar riebumu palūkojās uz žurkulēnu.

-    Hm, tas gan tev diezin ko labi neizdevās, ne? Cik redzēju, tā pele tev pamatīgi sadeva.

Vēzēdams nūju, Vičs metās uz priekšu.

-    Es viņu pārmācīšu tā, ka šo reizi viņš nemūžam neaizmirsīs!

Trijnags saķēra stibu un izrāva to no Viča tvēriena, tad sagrāba žurku aiz skausta.

-    Nē, to tu nedarīsi vis, puņķaini. Kamēr Bendesmaisa šeit nav, es esmu galvenais. Nedrīkst būt nekāda trokšņa, skaidrs? Mēs negribam, lai mūs dzirdētu kāds, kas mūs meklē. Uzvedies, kā pieklājas, citādi šī vica dancos pa tavu muguru, žurka.

Vičs činkstēdams sašļuka pret palodzi, taču zebiekstes pavēlei klausīja.

Matimeo paraudzījās apkārt. Pie sienām bija pieķēdēti arī citi peles, vāveres, eži visi pusaugu jaunuli. Pie tālākās sienas pieķēdētus viņš ieraudzīja Timu un Tesu, un Semu Vāveri. Važām šķindot, viņš tiem pamāja ar ķepu.

-    Setn, Tim, Tesa, kā mēs šeit esam nonākuši? viņš jautāja.

-    Klusumu!

Sermulis Pusastis nobļāvās un brīdinoši notēmēja uz Matimeo ar dunci.

-   Muti ciet, pele. Vienreiz jau tev tika pateikts. Pietaupi elpu, to tev vajadzēs soļošanai.

Kad Pusastis atgāja nostāk, jauna āpsenīte, kas bija pieķēdēta blakus Matimeo, viņam pačukstēja: Tas ir Pusastis. Piesargies no viņa, viņš ir ļoti cietsirdīgs. Mans vārds ir Auma, esmu no rietumu līdzenumiem. Kā sauc tevi?

-   Matimeo, Redvolas Karotājpeles Matiasa dēls.

-   Ak, tad tu esi tas, pēc kā dzinās Bendesmaiss.

-   Bendesmaiss?

-   ļā, izmanīgais viltnieks, lapsa maskā, Auma paskaidroja. Šī ir vergu tirgotāju banda. Bet es nezinu, kurp viņi mūs ved.

-    Aū, kur es esmu? Noņemiet šīs ķēdes! Vēēē, es gribu mājās, vēēē!

Tā bija Sintija Strupaste. Viņa tikko bija pamodusies, pieķēdēta otrpus Aumai. Pie viņas piesteidzās Trijnags. Viņš piebāza savu velnišķīgo purnu tieši pie Sintijas asaru pielijušajām ūsiņām.

-   Vēl viens pīkstiens, jaunkundzīt, un tev no tiesas būs par ko raudāt. Un tagad izbeidz to smilkstēšanu.

Šausmas Sintijai laupīja valodu.

Bendesmaiss ielēca pa izlauzto dienvidpuses logu. Zīda maska bija slapja un pavisam pielipusi viņa purnam. Viņš sparīgi nopurinājās, nošļakstīdams apkārtni ar lietus ūdens lāsēm.

-   Zvēru pie naga, tur ārā lietus gāžas aumaļām. Jo labāk mums. Ja ātri dosimies ceļā, nebūs jāslēpj pēdas. Viņi nezinās, kurā virzienā esam devušies. Taču, no otra puses skatoties, redvoliešus šī lietusgāze būs pamodinājusi, tāpēc mēs nevaram atļauties šeit kavēties. Viltus pēdas uz ziemeļiem kādu laiku novērsīs viņu uzmanību. Beigtpurns un Fengals rātas aizvilka tajā virzienā. Pariņķojuši ar tiem pa mežu, viņi mūs gaidīs uz dienvidiem no šejienes.

Platacis atlaidās puszviļus baznīcas solā.

-    Ja nu viņi mūs nesagaida? Ja nu viņi mūs neatrod? Zin' kā, tas mežs taču ir liels.

Seja zem maskas šķita pasmīnam.

-    Nu, tad viņiem nebūs paveicies. Tas nozīmēs lielāku peļņas daļu mums.

Platacim par to bija mirkli jāpadomā, tad viņš lēni atplauka smaidā.

-   0 jā, ahā, tā gan.

Laukā tika iznesta gara ķēde, gūstekņi nostādīti rindā, un ķēde izvilkta cauri viņu ķepu važām un galos saslēgta. Matimeo attapās stāvam pa vidu starp Aumu un Tesu, Tims un Sems bija aiz viņiem. Bendesmaiss soļoja gar ierindu, pārbaudīdams ķēdes posmus un stumdīdams gūstekņus atpakaļ vietās. Pārliecinājies, ka viss ir kārtībā, viņš izvilka savāda paskata ieroci un sāka to grozīt ķepās. Neparastajam rīkam bija īss koka rokturis, kam piestiprinātas trīs pītas ādas siksnas, katras siksnas galā metāla lode. Bendesmaisam ar ieroci prasmīgi rīkojoties, šīs lodes griezās un strupi klakšķēja.

-    Es esmu Bendesmaiss Cietsirdis. Jūs tagad esat mani vergi. Viņam runājot, maskas zīds lipa pie sejas. Kad es saku iet, jūs ejat. Kad es saku skriet, jūs skrienat. Ja es nolemju, ka drīkstat dzīvot, jūs esat dzīvi. Ja es ieņemu galvā, ka jums nav jādzīvo, tad parūpēšos par to, lai jūs mirtu. Ja jums kādreiz pagadīsies iespēja bēgt, mana mazā rotaļlietiņa atgādās jūs atpakaļ.

Lapsa atvēzēja ieroci un svieda to. Nesaudzīgi virpuļojot, tas aptinās ap ozolkoka statni solu rindas galā. Trīs metāla lodes spēcīgi ietriecās kokā un pārlauza to kā nokaltušu zariņu.

Kamēr Blusmugura rāpās pakaļ ierocim, Bendesmaiss bezrūpīgi paraustīja plecus un uzrunāja gūstekņus.

-   Ja pēc tam, kad mana rotaļlietiņa būtu jums trāpījusi, jums vēl būtu pakaļķepas, man nāktos jūs izsviest tuvākajā grāvī, jo uz mūžu sakropļots vergs nevienam nav vajadzīgs.

Matimeo norija rīklē sakāpušo kamolu. Ikkatru vārdu cietsirdīgā lapsa bija domājis pavisam nopietni.

Bendesmaiss pievērsās saviem palīgiem.

-   Trijnag, Pusasti, mēs dodamies uz dienvidiem. Dzeniet viņus ātri. Es gribu forsētu pārgājienu diennakts gammā, lai, cik vien iespējams, attālinātos no Redvolas. Kārpnag, Caurausi, piesedziet aizmuguri. Ja pārstāj līt, slēpiet mūsu pēdas. Lieciet lietā nūjas, ja viņi sāk vilkties vai palaist ņuņņas. Tātad uz priekšu, tempā, marš!

Durvis tika atgrūstas vaļā, un haotiskā kolonna devās ārā lietus gāzmā, kas drebināja ikkatru Ķērpjziedu meža koku lapu.

13. NODAĻA

Bija agrs novakars, lietus nerimās. Abats Mordalfs kopā ar māsu Agnesi stāvēja dzīru laukumā. Zivju kūpināmā bedre bija vienkārši samirkušu melnu, mazliet kvēlojošu ogļu lērums. Mordalfs tajā iesvieda mazu papinisa tīstoklīti.

Šādi tā lapsa par mums visu zināja, viņš paskaidroja. Mazais Vičs bija pierakstījis visas ziņas par mums. Mēs viņam devām pajumti, bet viņš darbojās kā spiegs mūsu vidū. Džons Baznīcpele redzēja viņu aizbēgam kopā ar tiem neliešiem.

Māsas Agneses ūsas sašutumā notrīsēja.

-   Tas mazais huligāns! Padomā tik, mēs viņu pieņēmām, devām patvērumu un iztiku, un tā viņš mums atmaksāja spiegojot, visu pierakstot tās lapsas vajadzībām. Jaunajam Matimeo vajadzēja viņam sadot kārtīgāk toreiz dārzā, tēvs abat, tā es teikšu.

-    Piekrita jums, māsa, pieredzējusī pele nopūtās. Dažreiz vardarbība ir pieļaujama, ja tā ir sods par ļaunumu. Vai tas ir brālis Grīslis, kas mums tur māj no klostera mūra? Iesim, māsa, mūs droši vien gaida jaunumi.

Kad viņi bija ceļā uz Lielo zāli, iezvanījās klostera zvani Matiass un Metuzāls. Tie skanēja neritmiski un netika zvanīti ar ierasto sparu.

Agnese norādīja uz zvanu torni.

-     Tai jābūt Rudzupuķei, kas māca mazulim Rollo likt mūsu zvaniem runāt. Cik jauki no viņas puses, viņa neļauj mazā Rollo domām pievērsties mātei. Viņš taču joprojām nezina, ka Strupastes kundze ir mirusi.

Māsa Agnese notrausa asaru mūķenes tērpa piedurknē.

Lielajā zālē Matiass slaucīja savu slapjo kažoku, to pašu darīja arī Bazils Briedis Zaķis, Kaujknābe un vairāki viņas izlūkzvirbuļi.

Abats bargi papurināja ķepu viņu virzienā.

-   Kur jūs pazudāt, man ne vārdiņa nepateikuši?

Matiass gurdi pasvieda malā dvieli.

-    Mēs pārmeklējām ziemeļu ceļu. Kaujknābe un viņas zvirbuļi lidoja mums pa priekšu. Bet lietas bija par stipru, nekādu pēdu nav.

Bazils nopūta lietas lāsītes no ūsām.

-   Apčī! Nejēdzīgais lietas. Viņi ir vai nu devušies tālāk pa to ceļu krietni agrāk, nekā mēs domājām, ka viņi pagūtu, vai arī nogriezušies uz austrumiem, iekšā mežā, vai uz rietamiem, ārā līdzenumos. Nolāpītajām debesu sulām tā līstot, es nenieka nespēju saskatīt.

Kaujknābe īgni saplivināja spārnus.

-   Tie tārpi nevar ātrāk par mums kustēt ar velkamratiem. Mēs noķēris, redzēsiet.

Abats Mordalfs pacēla slapjos dvieļus.

-   Tātad viņi var būt devušies trijos virzienos no ceja. Viens ir skaidrs nav tādas radības, kas spētu izsekot viņu pēdas šādā lietū. Tad ko lai mēs darām?

Ārā nogranda pērkons, un aiz Lielās zāles logiem noplaiksnīja spilgta zibens strēle. Bazils bēdīgi pakustināja ausis.

-    Nekas neliecina, ka tas slapjums varētu rimties, veco zēn, viņš sacīja Matiasam. Mēs nudien esam dimbā, vecīt. Nevaram te tā sēdēt un turēt ķepas klēpī un nevaram ari doties ārā un dzīt viņu pēdas.

Matiass noslaucīja sausu savu zobenu un dusmīgi grieza zobus.

-   Dzīt pēdas vai nedzīt, bet mēs taču nevaram viņiem Jaut aizbēgt ar mūsu bērniem.

Abats ielocīja ķepas platajās mūka tērpa piedurknēs.

-   Apbedīsim mūsu aizgājējus un, to darīdami, cītīgi domāsim.

Ambrozijs Ērkšķis un Rudzupuķe, tovakar skandēdami zvanus, turēja mazuli Rollo sev līdzās. Debesis bija svina pelēkas, un lietus nerimdamies gāzās no debesīm, kad Redvolas iemītnieku procesija svinīgi soļoja uz apbedīšanas vietu. Tērpies ceremoniālajā mantijā, abats stāvēja pie vienādajiem kapiņiem, kuru kājgalī bija iestādīti divi jauni sēru vītoli.

Asaras liedami, meža zvēri vienā rindā virzījās gar kapvietām, ikviens atstāja mazu piemiņu kritušajiem draugiem jaunajai peļumātei un mazajam, tuklajam klostera brālim. Dažs atnesa ziedus, cits augļus un riekstus vai kādu mīļu priekšmetu, kas varētu patikt aizgājējiem pašu ķepām darinātu maciņu, no koka grebtu pavārnīcu, no zaļa filca darinātu ceļmallapu.

Matiass stāvēja blakus Mordalfam, tērpies pilnās bruņās, zobenu apjozies. Karotājpele un abats kopīgi skandēja lūgšanu par tiem, kas mūžam dusēs klostera dārzā.

«Saules gaitā mainās laiki, Puķes plaukst un pīšļos irst. Kurš zin teikt, ka tie ir tvaiki Miglo acīs, draugs kad mirst. Raugi, tava dēla skats redz Zaļu mirdzumu, kur reiz bij sniegs Pāri ezeram, ko klusums sedza, Aizņirb nebeidzamu viļņu prieks.»

Lietus turpināja līt tikpat sparīgi, kad visi rindā devās atpakaļ iekšā klosterī, atstājot Priekškurmi un viņa komandu saudzīgi aizberam biedru kapu.

Vakariņas tika pasniegtas Dziļajā alā. Daudziem nebija ēstgribas, Matiasam jau nepavisam, taču viņš piespieda sevi apēst visu porciju. Tāpat darīja arī Rudzupuķe, valdīdama asaras par savu dēlu un braši cenzdamās tikt galā ar mazuli Rollo.

Ēdiet nu, saņemieties, jūs visi! karotājpele saspringtā balsī skubināja biedrus. Vienīgais, ko varam darīt, ir ēst un krāt spēkus. Klāt ir nakts, un drīz mums jādodas pie miera. Taču rīt no rīta vispirmām kārtām es izraudzīšos glābšanas komandu. Neatkarīgi no tā, vai līs vai nelīs, mēs atkal dosimies uz ziemeļiem. Es likšu tai lapsai maskā vēlēties, kaut viņš nekad nebūtu nonācis līdz mūsu vārtiem, un pārvedīšu mūsu bērnus mājās Redvolā, kur ir viņu vieta.

Lietus šaltis sitās caur krūmu un koku lapotni, vienlīdz stipri izmērcēdamas gan vergus, gan to dzinējus. Tesa Baznīcpele uzgrūdās Matimeo un smagi nokrita daudzo ķepu sakultajos dubļos, un saķēdēto gūstekņu ierinda, važām žvadzot, piepeši apstājās.

Piesteidzās Pusastis, nūju vicinādams.

-   Slienies augšā! Žigli uz pekām, sīkā ņerga!

Matimeo metās uz priekšu un uzņēma dzeļošo sitienu, kas bija domāts Tesai. Auma pasniedza ķepu, lai palīdzētu baznīcpelei piecelties.

-   Celies nu, žigli, nāc atpakaļ ierindā un turpini soļot. Vienīgi tā var izvairīties no nepatikšanām, āpsiene deva padomu Tesai.

Matimeo un Auma kopīgiem spēkiem piecēla Tesu kājās un bīdīja viņu uz priekšu.

-   Paldies par palīdzību, draugs, Matimeo teica.

Jaunā āpsiene nopurināja lietus lāses no svītrainā purniņa.

-    Klau, man ir jums kāds ieteikums, nodod to tālāk savējiem. Neļaujiet kopīgajai ķēdei vilkties pa zemi. Turiet to ķepās, lūk, šādi, ne pārāk cieši, lai varētu pārvietoties bez grūtībām. Tādējādi jūs tik bieži neklupsiet.

Matimeo pateicās un nodeva šo ziņu tālāk saviem draugiem. Ieteikums darbojās labi. Taču Matimeo sāka kaitināt Sintijas Strupastes uzvedība. Viņa nepārtraukti raudāja, klupa un raustīja važas.

-    Kāpēc mani ir sagūstījuši un liek tādā lietū un slapjumā kaut kur soļot? viņa žēlīgi gaudās. Es nekad neesmu nodarījusi pāri nevienai dzīvai radībai. Paskat, mans tērps ir pagalam dubļains un izmircis. Ai, kāpēc viņi neļauj mums gulēt? Es esmu tik ļoti nogurusi!

Matimeo to vairs nespēja izturēt.

-    Ak, izbeidz taču pinkšķēt un gausties, Sintij! viņš dusmīgi noņurdēja. Tu jau kopš pamošanās nedari neko citu kā vien kunksti un žēlojies.

Tesa Baznīcpele pārtrauca viņa īgno tirādi.

-   Matimeo, nerunā tā ar Sintiju! Esmu pārliecināta, ka tavs tēvs ne ar vienu radību tā nerunātu.

Matimeo dumpīgi parāva ķēdi.

-    Un kā tad lai es ar viņu runāju? Viņa nav nekas cits kā tikai činkstošs traucēklis. Bez tam kāpēc gan man visu laiku būtu jābūt tādam kā manam tēvam?

-    Jo tu esi Redvolas Karotājpeles dēls, un vājākie var pie tevis meklēt aizstāvību un aizsardzību, Tesa rāmi atbildēja. Sintija nav tik stipra kā tu, un viņa nesaprot, kādās briesmās mēs esam. Neviens agrāk nav pret viņu tik nežēlīgi izturējies, un nu, lai padarītu visu vēl ļaunāku, tu sāc uz viņu kliegt. Es zinu, ka viņa ir tikai maza muļķa strupaste, bet tas nedod tev tiesības izturēties pret viņu nejauki.

Matimeo apstulba. Tesai bija taisnība, protams, taču kāpēc viņa kaunināja karotājpeles dēlu, citiem dzirdot? Viņš gribēja sākt strīdēties, taču pienāca Vičs, ļauni smīnēdams, un šūpoja ķepā nūju.

-    Nu, miegainie Redvolas salašņas, soļojiet knašāk. Esiet stipri kā Matimeo. Galu galā tieši viņam jūs varat pateikties par visu šo. Bendesmaiss nebūtu jūsu klosterim pat tuvumā rādījies, ja nebūtu kārojis nolaupīt slavenā karotāja dēlu. Ha, iedomājieties tikai, jūs visi varētu gulēt savās gultiņās, drošībā un sausumā, ja nebūtu šā knēveļa.

Tims Baznīcpele panira zem lokana apses zara. Viņš to saķēra, iešūpoja uz priekšu un tad pēkšņi atlaida vaļā. Tas iezvēla Vičam pa krūtīm un notrieca žurkulēnu vēkšpēdus slapjajā zālē.

Sīkais žurkulis pielēca kājās.

-    Domā, ka esi dikti gudrs, ko? Viņa balsī skanēja neslēpts naids. Es tev pateikšu ko tādu, kas tevi iepriecinās. Mēs ar Bendesmaisu novācām to stulbo resno pavāru, un vēl Strupastes kundzi, un tavu miegaino tētuku arī. Haha, apstrādājām kārtīgi, viņi ir beigti! Vairs jums viņus neredzēt.

Aizmirsis par važām, Tims metās uz priekšu, vilkdams arī pārējos sev līdzi. Pirms kāds spēja viņu apturēt, pelēns uzgāzās Vičam virsū un iekodās viņa ausī.

-    Tu pretīgais, melīgais žurku paklīdeni, es tevi nogalināšu! Tims kliedza.

Bendesmaiss, Pusastis un vēl daži citi piesteidzās, izkūlušies caur lietus sienu, un metās ķīviņā, neganti zvetēdami ar nūjām un cenšoties atraut saniknoto Timu no Viča. Matimeo, Sems, Tesa un Auma arī metās cīņā, sperdami un skrāpēdami kā neprātīgi. Pat Sintija Strupaste pamanījās pāris reižu iekost ļaundariem.

Tas nevilkās ilgi. Vergturu pieveikti, gūstekņi tika sadzīti atpakaļ ierindā. Bendesmaiss sprauslāja dubļus un lietus ūdeni zem zīda maskas, bakstīdams savu spieķi Matimeo krūtīs.

-   Tu to uzsāki. Tu esi tas nemiera cēlējs. Es tevi pārmācīšu tā, ka neaizmirsīsi to līdz sirmām vecumdienām.

Vičs gulēja dubļos, saspiedis ausi ķepā, lai apturētu plūstošās asinis. Viņš norādīja uz Timu.

-     Vainīgs bija tas tur, viņš gribēja nokost man ausi. Es tikai gāju garām un neko neda…

Maskotā lapsa iesita pa žurkulēna izstiepto ķepu ar spieķi.

-    Es jau reiz tevi brīdināju, žurkģīmi. Tagad pārstāj siekaloties un celies augšā, citādi arī tiksi pieķēdēts.

Ilgas un nogurdinošas stundas vergu ierinda klupšus krišus steberēja caur lietus pātagoto mežu. Soļošanas laikā Matimeo un viņa draugi pa kārtai nosnaudās, katram stutējot priekšējo biedru, lai tas neilgās atelpas brīdī turpinātu iet taisni. Kazenāji ķērās un plēsa caurumus piemirkušajos mūku tērpos, kas cieši lipa pie gūstekņu augumiņiem, kļūstot par papildu smagumu. Važu pinekļi ap ķepām berza un rīvēja, līdz nograuza vilnu līdz jēlai un sūrstošai ādai. Ķepas, kas bija pieradušas pie klostera dārza mīkstajām velēnām, drīz vien bija nobrāztas, ērkšķu sadurstītas un nātru sadzeltas. Dubļiem nošķiedušies, lietū izmirkuši, viņi turpināja ceļu. Nevienam netika atļauts iet normālā solī. Vergturu banda viņus nežēlīgi dzina straujā riksī caur mežu un vēl ātrāk, kad bija jāšķērso atklāti klajumi. Bendesmaiss gribēja aizkļūt cik vien iespējams tālu no Redvolas, kamēr lietus slēpa viņu pēdas.

Pār gūstekņu kolonnu uzausa rīts. Drūmajās pelēkmelnajās debesīs ducināja pērkons, brīžiem uzplaiksnīja zibens šautra, un nerimtīgi gāza nesaudzīgais lietus. Bendesmaiss pacēla ķepu pie acīm un palūkojās augšup. Patiesību sakot, viņš bija tikpat noguris kā viņa gūstekņi un vergu dzinēju banda, visu nakti vadījis kolonnu, skraidījis šurp turp gar ierindu un pastāvīgi uzmanījis, lai kaut kur neizceļas nemieri. Viņš deva zīmi Stīvmugurim.

-   Kādu bridi atpūtīsimies. Piesien viņus starp to dižskābardi un tur to lielo ozolu. Neļauj viņiem snaikstīties ārā no krūmiem, kas aug starp kokiem. Labāk vispirms pabaro.

Gūstekņiem tika pasviestas dažas ēdamas saknes un augi. Ūdens bija visapkārt, tāpēc to pasniegt nebija vajadzības. Pēc tam, kad ķēdes bija aptītas ap abiem resnajiem koku stumbriem, gūstekņiem tika atļauts apsēsties uz zemes. Pa pusei patvērušies no lietus brāzmām, viņi bezspēkā gulēja zemajos krūmos.

Matimeo tika rupji izrauts no snaudas, un viņa važas palaistas vaļīgāk.

-   Nu, pele, slienies augšā. Pavēlnieks grib ar tevi runāt.

Pusaizmigušais pelēns, kurš aiz noguruma vairs neturējās

kājās, ļāva Stīvmugurim un Trijnagam sevi aizvilkt. Bendesmaiss sēdēja un gaidīja viņu savā pagaidu midzenī lielas egles pakājē.

-   Ienāc, Matimeo. Jūs abi, ejiet savās darīšanās. Man ir mazajam draugam stāstāms kas tāds, kas attiecas tikai uz viņu un mani.

Stīvmugura un Trijnags aizgāja. Bendesmaiss atslīga sēdus, zīda maskai trīsot un plivinoties, viņš ieslīpi piemiegtām acīm vēroja gūstekni.

-    Nāc, apsēdies, Matimeo, viņš sacīja, balsij skanot gandrīz draudzīgi. Pacenties turēt acis un ausis vajā. Negribu, lai tu tagad aizmigtu. Es tev pastāstīšu kādu patiesu stāstiņu, tāpēc klausies uzmanīgi.

Putekļainais ceļš pie Redvolas klostera nemitīgajā lietū bija sakults dubļos. Tumšas lāmas stiepās tā ieplakās un iedobēs. Matiass pārvilka pār ausīm kapuci un deva zīmi glābšanas komandai, kas gaidīja pie galveno vārtu sliekšņa blāvajā rīta gaismā.

-   Dodamies uz ziemeļiem!

Virs viņu galvām zvirbuļu patruļas sāka lidojumu cauri lietusgāzei. Matiass, Džesa Vāvere un Baznīcpeles kundze soļoja gājiena priekšgalā. Baznīcpeles kungs joprojām bija pārlieku vārgs uz kājām, lai soļotu avangardā kopā ar pārējiem, kuru atvases bija nolaupījusi lapsa. Bazils Briedis Zaķis viņiem pievienojās, joprojām skrubinādams brokastmaizi no pārtikas tarbas, kuras lenci viņš bija apsējis pār šaurajām krūtīm.

-   Atgādina tos lielos lietus pirms desmit gadalaikiem, vai tomēr vienpadsmit? Riebīga padarīšana tāds lietus. Dzert arī to nav nekāda prieka. Daudz labprātāk iedzertu oktobra alu, jebkurā laikā.

Matiass nespēja apvaldīt smaidu, par spīti uzdevuma nopietnībai.

-   Izbeidz īgņoties, tu, vecais pasaules izēdāj, un sāc meklēt pēdas.

-    Ko, ē, tieši tā, ser. Ne pīkstiena, ne šņukstiena, rīkoties ātri, turēt acis vaļā, un viss pārējais.

Uz priekšu viņi kustējās ļoti lēni. Rietumpuses grāvis un līdzenums gar ceļmalu bija jāpārmeklē, pats ceļš un mežmala tika rūpīgi apskatīta. Vai tas bija nebeidzamā lietus vai nomācošo debesu deļ, Matiass nezinaja, taču viss meklešanas process bija bezcerības caurstrāvots.

Rīta cēliena vidū viņi uz brīdi atstāja ceļu, patvērās zem koku zariem meža pusē, satupās zemē un ieturējās ar maizi un sieru, cits citam padodot arī blašķi kazeņu dzēriena. Gaisotne bija nomākta, visi sēdēja, sarāvušies čokurā, lūkojās rietumu līdzenumu tālēs, kur apvārsnis bija lietus plīvura aizsegts, un klausījās nebeidzamajā lietus lāšu pakšķēšanā pret koku lapām. Katram no zvēriem bija savas izjūtas skumjas, sēras, zaudējums, nožēla vai vienkārši neizpratne par to, kāpēc šī piepešā nelaime bija piemeklējusi viņu miermīlīgās mājas Redvolu.

Kā allaž, Bazils bija tas, kurš pirmais visus sapurināja. Izstīdzējušais zaķis atkal uzlēca uz ceļa.

-   Zebiekstes jūs tādi, viņš sauca. Kas tas ir? Gulšņā zem kokiem kā pārēdušies sermuļi, stumj māgā kā mēnessērdzīgi kurmji, satupuši te, žokļus virinādami kā vardes mušķērājas. Nu, sapurinās! Ierindā stāties, zodus iekšā, krūtis ārā, plecus taisni, ķepas pareizā leņķī pret pakaļķepu spalvu. Kurš pēdējais ierindā, tas zaudētājs. Miera stājā stāties!

Bazils palēcās augstu gaisā un piezemējās ar izvērstām pakaļķepām.

Ar plakšķi nosēdies uz ceļa, viņš tajā pašā mirklī atkal uzšāvās gaisā, saviebies sāpēs.

-   Auauuasasodītsarārā!

Matiass aši piesteidzās viņam blakus.

-   Bazil, kas noticis, vai tu esi savainots?

Zaķis pacēla pakaļķepu.

-   Savainots? Sasodīts, es esmu sadurts gandrīz līdz nāvei, veco zēn. Palūko manu nabaga ķepu. Es esmu caurdurts ar baļķi.

Matiass aplūkoja Bazila pakaļķepu.

-   Hmm, tā ir liela skabarga, turklāt visai dziji iedūrusies.

-   Ha, skabarga? Atvaļinātais armijas zaķis sašutumā piepūta vaigus. Skabarga, saki? Zvēru pie savas dzīvības, tas ir ienaidnieka šķēps vai vismaz sarūsējis duncis, vai arī mans vārds nav Briedis Zaķis, ser!

Matiass pūlējās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi.

-    Labs ir, Bazil, pacenties aizlēkt līdz zālītei zem šiem kokiem. Džes, nāc palīgā, esi tik laipna. Tev labi padodas izvilkt skabargas, ehem, baļķus. Jūs visi pārējie, turpiniet virzīties pa ceļu uz ziemeļiem. Mēs jūs panāksim, tiklīdz būsim tikuši galā ar mūsu ievainoto karotāju.

Baznīcpeles kundze pacēla lielo vara pavārnīcu, kuru bija paķērusi līdzi kā ieroci, ar ko stāties pretī vergu dzinējiem.

-    Tā, ierindā stāties, sekot man! Pārmeklējiet abas ceļa malas un arī pašu ceļu. Jūs trīs, uz tikšanos vēlāk.

Bazils apbrīnā šūpoja galvu.

-    Tas tik bij pa vecai modei! Viņus vajag audzināt ar rīksti un burkānu, kundze, gluži kā mana mamma audzināja mani. Au! Ko tu dari, Džesa? Mēģini noplēst man ķepu?

-    Sēdi klusu, lielais bērns, vāvere nosprauslājās. Matias, turi viņu mierā, kamēr es velku ārā to skabargu. Turi cieši, šķiet, ka esmu sataustījusi skabargas galu.

-   Aūū, aiai! Rāmāk, koku zvetētāj. Ūūū!

-   Koku zvetētāja? Es tev parādīšu koku zvetētāju, tu, nepiebarojamais lutausi. Sēdi mierā, nupat nāk ārā. Ahā, izvilku! Džesa pacēla gaisā garu, asu koka šķembu. Tagad vari pasūkāt ķepas spilventiņu, tikai paspļauj tās asinis ārā, vēlāk es apsiešu brūci ar pāris ceļmallapām. Ko tu domā par šo te, Matias?

Matiass vērīgi aplūkoja skabargu.

-    Zila krāsa, uz tās ir zila krāsa. Varu derēt uz maišeli zīļu un mučeli alus, ka tā ir no viņu ratiem.

-    Re, kā man jāpūlas un jācieš, lai jums, dulburiem, sameklētu pavedienu, Bazils cēli nošņaukājās. Lai nu viens saka, draugi, vai tur aiz jums krūmā nekarājas saplēstas drānas gabals?

Džesa aizlēca līdz krūmam un atnesa no tā auduma strēmeli.

-    Patiešām. Sarkandzeltens, gluži kā tas pārklājs, zem kura tā lapsa slēpās, kad iznācām viņiem pretī pa klostera vārtiem.

Viņi sāka pārmeklēt mežu dziļāk.

-   Te ir nolauzts zars. Lietus to nav nodarījis.

-   Šim te vītolam ir nobrāzta miza.

-   Paskat, garajā zālē ir ratu ziede!

Matiass iztaisnojās.

-   Tieši tā. Viņi ir braukuši pa šejieni, nogriezušies no ceļa un pa taisno devušies cauri mežam uz austrumiem. Ja pasteigsimies, pirms nakts iestāšanās varam viņus panākt. Pa mežu pārvietoties ar ratiem viņi diezin ko ātri nevar.

-   Bet ko ar pārējiem?

-    Baidos, ka nevaram atlicināt laiku tam, lai ietu viņiem pakaļ. Turklāt viņi ar savu maldīšanos apkārt mūs tikai aizkavēs.

-   Tev taisnība, Bazil, mēs varam tikt galā ar lapsu un viņa bandu, ja pārsteigsim viņus. Atstāsim ceļmalā ziņu Baznīcpeles kundzei un pārējiem, ja gadījumā viņi atgriežas mūs meklēt. Rau, es rakstīšu ar ogli uz šīs pārtikas tarbas, un mēs zīmīti uzspraudīsim uz žagara ceļmalā.

-   Vareni izdomāts, puis. Nu tad dodamies uz priekšu, un neuztraucieties par B. Briedi Zaķi, eskvairu. Lai nogāztu no ķepām labu izlūku, ir vajadzīgs kas vairāk par skabargu.

Pēc īsa mirkļa trijotne jau devās austrumu virzienā, arvien dziļāk Ķērpjziedu meža slapjajā biezoknī.

14. NODAĻA

Matimeo sēdēja, pārbīlī klusēdams, kamēr vBendesmaiss atraisīja aukliņu, kas saturēja kopā viņa zīda masku ar rombu rakstu.

Skaties, mazais. Pirms es sāku savu stāstu, tev jāredz šis! Ar veiklu rokas kustību lapsa norāva savu masku.

Pelēns norija kaklā sakāpušo kamolu. Neko šausmīgāku viņš nebija redzējis. Bendesmaisa galvas kreisā puse bija kā parastai lapsai. Galvas labā puse bija atbaidoša! Izmanīgās lapsas sejas atmirušajā daļā dzīvība bija manāma tikai sastingušajā acī, viss pārējais bija grubuļaina, spalvu nesegta miesa, bet mutes kaktiņš bija

savilkts velnišķīgā smīnā. Iezaļganas smaganas un nodzeltējuši zobi kārās pār sastingušo žokli, un āda zem tā bija lāsumaini sarkanmelna un nokarājās krokās ļengana un nedzīva.

Matimeo izjuta dziļu riebumu, taču nespēja atraut acis no šausmīgā skata. Bendesmaiss iesmējās, īsi, nedzīvi ieklukstējās smieklos, kas kā žulgana straumīte plūda no briesmīgās mutes.

-   Skaties uz mani! Vai es neesmu skaistulis?

Matimeo sametās šķebīgi ap dūšu.

-   K-k-kā tas atgadījās? viņš noelsa.

Bendesmaiss paslēpa savainoto sejas daļu, piespiedis tai zīda masku.

-    Tas notika ļoti sen, vai tā vismaz šķiet. Tas bija vēl pirms tavas piedzimšanas. Es biju klejojošs dziednieks. Mēs ar manu māti, Sirmo Selu, zinājām daudzus dziedināšanas mākslas noslēpumus un pazinām meža zālītes, eliksirus un dziras. Pirms astoņiem gadalaikiem jūsu Redvolas zvēri lielā karā cīnījās pret žurkām no ziemeļiem. Tieši redvolieši nodeva žurkām manu māti. Tie viņu nodūra ar šķēpu un atstāja nomirt grāvī. Es tiku ievainots, un redvolieši mani sagūstīja. Viņi mani turēja gūstā kādā telpā, ko dēvēja par lazareti. Ak, viņi teica, ka tas ir tikai uz laiku, kamēr atveseļošos, taču mani tik vienkārši nepiemānīsi. Cietumnieks ir cietumnieks, lai kā arī sauktu to vietu, kur viņam tiek liegta brīvība. Tā nu kādu pēcpusdienu, kad tava tēva mīluļi rosījās savās darīšanās, es izbēgu!

-     Haha, neviena radība nespēj mani ilgi turēt aiz atslēgas, viņš turpināja. Kā atlīdzību par piedzīvoto es līdzi paņēmu šādus tādus nieciņus, tīrākos sīkumus un druskas. Kad metos skriet projām no klostera, mani apturēja kaut kāda veca un dumja pele, kāds dulburis, vārdā Metuzāls, un es viņu nogalināju. Tā nebija nekāda dižā cīņa; viņš ar galvu atsitās pret sienu, un tas arī viss. Es biju spiests bēgt, lai glābtu savu dzīvību, jo man pakaļ dzinās tā lielā āpsiene un meža zvēru bars. Es ieskrēju dziļi Ķērpjziedu mežā. Jau tolaik es šo mežu labi pazinu. Tur bija kāda slēptuve, neliela ala zem celma, un tajā es ielīdu. Ja es nebūtu bijis spiests slēpties, es būtu izbēdzis sveiks un vesels. Katrā ziņā tur nu es slēpos, kamēr puse Redvolas stulbeņu skraidīja pa Ķērpjziedu mežu un centās mani atrast. Es nezināju, ka mazās aliņas tumsā kopā ar mani slēpjas vēl kāds. Tā bija čūska, milzu odze. Es tai droši vien tumsā pieskāros, jo tā man uzbruka un iecirta manī savus indeszobus, taisni šajā vietā.

Bendesmaiss norādīja uz savu sakropļoto seju.

-   Jebkurš cits radījums būtu acumirklī gājis bojā, viņš lielījās. Tikai ne es. Droši vien es biju zaudējis samaņu, jo tad, kad atmodos, čūska bija mani aizvilkusi cauri mežam uz savu midzeni. Es mocījos svelošā agonijā, dziļās, paralizējošās sāpēs. Kaut kur tuvumā dzirdēju čūsku guļam. Es klusiņām izrāpoju no čūskas midzeņa, no šīs nāves apdvestās vietas. Divus gadalaikus slēpos Ķērpjziedu mežā. Visu rudeni un ziemu gulēju alā un dziedēju sevi ar visām man zināmajām zālītēm, saknītēm, kompresēm, amuletiem un eliksīriem. Reizēm sāpes bija tik milzīgas, ka es gaidīju drošu nāvi, taču noturēju sevi pie dzīvības ar slepenajiem līdzekļiem, kādi zināmi tikai lapsām dziedniekiem. Mātes mācītās burvestības apvienojumā ar domu, ka izārstēšos un reiz būšu pietiekami liels un spēcīgs, lai atriebtos Redvolai, noturēja mani pie dzīvības labāk nekā jebkuras zāles. Es paliku dzīvs, lai atmaksātu tiem, kas man bija sagādājuši šīs mocības, lai liktu viņiem raudāt rūgtas asaras par manām sāpēm.

Ar veiklu kustību lapsa uzvilka masku un sasēja aukliņu.

-    Tu melo! Matimeo protestēja. Redvolas iemītnieki nemūžam neaizturētu un nesagūstītu nevainīgu radību, kas nevienam nav nodarījusi pāri. Mūsu lazarete ir paredzēta slimniekiem, nevis gūstekņiem. Tu nepieminēji manu tēvu. Ko viņš tev ir nodarījis?

Lapsa pielēca kājās un spēji iespēra Matimeo.

-   Klusumu! Kas tu tāds esi, ka iedrošinies runāt man pretī? Es esmu Bendesmaiss Cietsirdis. Mana atriebība nāk pār visu Redvolu, un tavs tēvs ir tās būtības īstenais nesējs. Viņš uzzinās, kas ir sāpes. Ne fiziskas sāpes, kādas cietu es, nē, šīs būs daudz plosošākas mokas, vienīgā dēla zaudējums. Pusasti! Aizved šo vergu atpakaļ un pieķēdē kopā ar pārējiem.

Kad Matimeo tika vests projām, Bendesmaiss sauca viņam nopakaļ: Pasaki savam draugam vāverēnam, ka runāji ar Selas dēlu.

Pelēna draugi nebija iemiguši. Viņi gulēja pa pusei zem krūmiem, pa pusei lietū, kas joprojām gāza aumaļām, un skumji prātoja, kurp aizvests Matimeo. Piepeši Auma piebikstīja Timām un norādīja uz diviem stāviem, kas iznira no lietusgāzes. Viņi atviegloti nopūtās, ieraudzījuši, ka tas ir Matimeo kopā ar vienu no sargiem.

Pusastis rupji pastūma viņus malā un pieķēdēja pelēnu atpakaļ pie ķēdes.

-   Pabīdās, salašņas. Atbrīvojiet vietu, jūsu mazais draudziņš ir atgriezies.

Viņi ierāvās dziļāk zem krūmiem, cik vien tālu spēja. Tur bija mazliet sausāks. Tims, Tesa, Auma un Sems uzmanīgi klausījās, kā Matimeo atstāstīja Bendesmaisa teikto. Kad viņš bija beidzis, Sems pavēstīja viņiem patieso stāstu.

-    Es atceros, kas notika. Tims un Tesa diezin vai to atminas, viņi bija pavisam mazi zīdainīši, un tu vēl pat nebiji dzimis, bet es jau biju pusotra gada vecs. Kaut arī runāt es neko daudz nepratu, redzēju un dzirdēju es pietiekami labi. Ja tā lapsa ir Selas dēls, tad viņa vārds ir Cāļplēsis, vai vismaz tolaik tāds bija. Viņš un viņa māte bija nodevēji. Izlikdamies par dziedniekiem, viņi spiegoja žurku labā, bet iegūtās ziņas centās pārdot abām pusēm. Kā visi nodevēji, viņi tika atklāti. Žurkas viņus uzdūra uz šķēpiem un pameta grāvī. Sela nomira, taču Cāļplēsis bija tikai ievainots. Viņš atrāpoja līdz Redvolai, un mēs viņu tur uzņēmām un par viņu rūpējāmies. Viņš par mūsu viesmīlību atmaksāja, nozogot maisu ar klostera brāļu un māsu vērtslietām un nogalinot veco Metuzālu, mūsu hronistu. Cāļplēsis aizbēga, un par viņu nekas vairs netika dzirdēts, līdz šim brīdim.

Matimeo atgūlās uz muguras slapjajā zālē.

-   Cik žēl, ka tā čūska viņu nepiebeidza. Viņš joprojām ir viltīga lapsa, bet galīgi jucis. Čūskas inde un atriebes kāre viņa prātu ir sakropļojušas tā, ka viņš patiešām tic pats savam stāstam un nudien uzskata, ka viņam ir taisnība.

Trijnags pabāza neglīto purnu zem krūmiem.

-    Hoi! Visiem gulēt, un nekādas runāšanas, citādi jūsu muguras dabūs just manu nūju!

Sīkas straumītes joņoja un burbuļoja, upes kāpa ārā no krastiem, lietus nerimstot gāzās pār Ķērpjziedu mežu, sitās pret koku lapām, peļķēs krājās zem krūmāja, nošļakstīja vasaras puķes, līdz tās zem ūdens smaguma nolieca galvu. Zem krūmiem starp ozolu un dižskābaržiem vergturu ķēdēm savažotie mazie gūstekņi gulēja nemierīgi, zinādami, ka pavisam drīz tiks brutāli pierauti kājās un viņiem tiks pavēlēts soļot.

Kad pienāca pēcpusdiena, tā atrada Matiasu, Bazilu un Džesu joprojām traucamies caur Ķērpjziedu mežu austrumu virzienā. Viņi pastāvīgi uzgāja pierādījumus tam, ka rati braukuši šajā virzienā norautas lapas, aplauztus zarus un nobrāztu koku mizu taču Matiass ievēroja, ka Bazils neizskatās sevišķi apmierināts ar situāciju.

-   Kas par lietu, Bazil? Mēs taču esam uz pareizā ceļa, vai ne tā?

Izstīdzējušais zaķis ar ķepu izpurināja no kreisās auss lietus

ūdeni, galvu grozīdams.

-    Ak, pa kaut kādām pēdām mēs ejam, jā, vecais peludraugs, bet ir šis tas, kas mani nevieš prieku, saproties. Pirmkārt jau tas ellišķīgais lietus. Es esmu paredzēts sausiem, saulainiem līdzenumiem, nevis milzīgiem slapjiem mežiem. Un tad vēl tie rati. Tur taču jābūt vergturu bandai ar vismaz trim gūstekņiem, kaut gan es teiktu, ka gūstekņu ir krietni vairāk, ja viņi klejo apkārt, laupīdami bērnus. Vai tev nešķiet savādi, ka šeit ir tikai dažas pēdas? Mēs šur tur esam redzējuši pa vienai, pa divām, ne vairāk. Un viņi visi taču nevar pārvietoties ratos, jo nav jau neviena, kas tos vilktu, tikai viņi paši. Uztvēri domu? Un, ja viņi tos ratus vilktu un ietu tiem blakus, te būtu daudz vairāk ķepu nospiedumu, dubļi būtu izmīdīti, un tā tālāk.

Matiass piekrita Bazila acīgajam novērojumam.

-    Protams, tev taisnība. Tas norāda uz diviem variantiem: vai nu mēs dodamies pa taisno lamatās, vai arī tā ir tikai viltība, lai aizvilinātu mūs projām no īstā virziena, kurā devusies lapsa ar savu bandu.

Tieši tajā brīdī Džesa Vāvere steigšus norāpās no sikomores stumbra. Viņa turēja ķepu pie mutes, norādīdama, ka jāklusē.

-   Kušš! Es te parāpelējos pa kokiem, lai mēģinātu saprast, kur atrodamies, un iedomājieties vien, ieraudzīju tepat taisni priekšā ratus.

-   Kur? vaicāja Matiass.

-    Pāris stundu gājiena attālumā, strauta krastā. Taču neizskatās, ka tur būtu kāds zvērs. Mūsu mazuļus arī nemana.

Matiass izvilka zobenu.

-   Tuvosimies piesardzīgi. Viņi var būt kaut kur tuvumā, tāpēc netrokšņosim un būsim nemanāmi. Džesa, tu rādīsi ceļu.

Klusi kā lietus migla trijotne slīdēja starp kokiem un krūmiem, modri un gatavi pie sīkākās lapiņas pakustēšanās mesties cīņā. Matiass abās ķepās turēja dižo Redvolas zobenu. Pacēlis to stāvus gaisā, viņš lūkojās gar abpusgriezīgo asmeni, kvēli cerēdams ieraudzīt Bendesmaisu, lapsu maskā.

Zemu pieliekušies, viņi zagās gar nelielu mūžzaļo koku audzi, varenajam lietum apslāpējot viņu soļu skaņu. Džesa klusi nopūta lietus pilītes no ūsām un ar ķepu norādīja, ka jāapstājas.

-    Re, tur, pa kreisi no tā pīlādža.

Patiešām, tur stāvēja cirka rati, to koši krāsotie riteņi un sānu dēļi bija dubļu nošļakstīti un zaru apskrāpēti. Pār kulbas malu varēja saskatīt krāsainu audeklu murskuli kulbas dibenā.

-     Gaidu rīkojumu, ser! Ko pasāksim, vecais izlūk? Bazils murmināja.

Matiass apsvēra situāciju.

-    Nu, no šīs puses mēs ratus esam pieseguši, un to otrā pusē ir strauts. Pagulēsim šeit kādu brīdi un palūkosim, vai nemana kādas dzīvības zīmes.

-    Dzīvības zīmes? Nesakiet vairs ne vārdiņa, draugi karotāji! Tā nejēdzīgā drēbe tais vecajos ratos kustas.

No kulbas dibena atskanēja apslāpēta murdoņa audekls sakustējās un cēlās augšup. Matiass deva pavēli.

-    Džesa, tu ņem labo malu, Bazil, tu kreiso. Es iešu pirmais un pa vidu. Uzmanīgi, ja tur ir kas bīstams, tad pieraugiet, lai man pietiktu vietas kārtīgam zobena atvēzienam. Ejam.

Karotājpele deva Bazilam un Džesai mirklīti laika, lai aizlavītos uz savām pozīcijām, tad piecēlās stāvus un klusi piesoļoja pie ratiem, zobenu turēdams gatavībā.

Bazils un Džesa nostājās ratu galos tieši tajā brīdī, kad Matiass nonāca to priekšā. Ieņēmis kaujas stāju, nāvējošo zobenu paceltu gatavu dūrieniem un cirtieniem, karotājpele pamāja biedriem.

Bazils un Džesa vienlaikus sagrāba audekla pretējos galus un vienā pēkšņā rāvienā novilka to no kulbas. Matiass ar varenu lēcienu uzlēca uz ratiem, vicinādams zobenu un kliegdams.

-    Redvooooolaaaaa!

Pēdējā mirklī Matiass novērsa zobena cirtienu. Tas atsitās pret metāla margu, un gaisā pacēlās dzirksteļu šalts. Kulbā gulēja mazs ūdrēns, dupsi gaisā paslējis un galvu abām ķepām apsedzis.

-    Laizibenssaspermanuastineesmueszadzisjūsuriebīgosratusestikaigribējupaspēlētieslaimanvisimastinolūstesnekoneesmusajaucisvaisalauziszvērukaneesmu, viņš sauca nepārtrauktā vāvuļojošā vārdu straumē.

Nobēris šos vārdus, ūdrēns pārlēca pāri kulbas malai uz upes pusi, bet Džesa aizlēca viņam pakaļ un noķēra aiz skausta vilnas. Pēc sadures ar margu zobens bija izšlucis no Matiasa smeldzošajām ķepām un tagad, iedūries zemē, šūpojās matiņa attālumā no Bazila ievainotās ķepas.

Matiass iebāza ķepas mutē. Sparīgi tās sūkādams, viņš centās remdināt pulsējošās sāpes, tikām lēkādams un mīdīdamies.

Džesa pamatīgi sapurināja tuklo ūdrēnu.

-    Stāvi mierā, mazais palaidni, citādi es tevi uzstiepšu augstu ozolā un nosviedīšu lejā no pašas virsotnes!

Bazils nievīgi nošņaukājās, apgāja zobenam apkārt un nostājās sagūstītā zvērēna priekšā.

-   Ūdeņu pirāts, ko? Nu, puis, vārdu, dienesta pakāpi un numuru! Žigli un bez muldēšanas stāsti šurp, ko tu darīji tajos ratos? Kur dējusies jūsu vergu dzinēju banda? Ko jūs esat izdarījuši ar mūsu mazuļiem? Stāsti nu, nelietīgais acu blisinātāj!

Mazais ūdrēns piepeši pasniedzās ar ķepu sev aiz muguras un pakutināja Džesu. Pārsteigumā iesaukusies, viņa palaida mazo resgali vaļā. Viņš palūkojās uz Matiasu un pamāja ar galvu uz Bazila pusi.

-    Ka tavu airi, tas nu gan ir viens jancīgs zaķis. Bet runā gan pieklājīgi.

Matiass un Džesa vai plīsa no smiekliem par ūdrēna bezkaunību.

Bazils cēli aizsoļoja uz strauta pusi, īgni pie sevis purpinādams:

-    Jancīgs zaķis, kā tad. Nekādu manieru tiem ūdens zvetētajiem nav. Nemaz nebūšu pārsteigts, ja viņa māte izrādīsies tetovēta garneļu košļātajā.

Matiass apsēdās sausā vietiņā zem ratiem un ar mājienu aicināja pie sevis ūdrēnu.

-     Panāc šurp, mazais. Nāc, aprunāsimies. Man ir dēls tavā vecumā. Nāc nu, tev ne no kā nav jābaidās.

Mazais tuklais ūdrēns iesmējās. Viņš palīda zem ratiem un sāka spārdīt riteņu asis un spieķus.

-    Hi-hī, te spēlēties ir vēl labāk nekā augšā ratos, viņš ķiķināja. Mani sauc Balamutis. Kā sauc tevi?

-    Redvolas Matiass. Ko tu te dari, Balamuti?

-   Ai, tikai spēlējos un draiskojos. Man patīk spēlēties un draiskoties. Un tev?

-    Kad biju tavā vecumā, patika. Saki, vai tad, kad tu šos ratus ieraudzīji pirmo reizi, šeit bija vēl kāds?

-    Ka tavu airi, bija gan. Divas nelabas zebiekstes, sauca viens otru par Beigtpurnu un Fengalu. Es nolīdu krūmos un viņus vēroju, jā, tā es darīju gan.

Bazils un Džesa, to izdzirduši, pienāca un apsēdās blakus Matiasam. Balamutis skatījās te uz vāveri, te zaķi.

-   Un kā sauc jūs abus? viņš jautāja.

-    Balamutis tev ir īstais vārds, puis, Bazils nosprauslājās.

-    Labāk pastāsti mums, ko runāja tās divas zebiekstes.

Balamutis atkal ieķiķinājās.

-   Hihi, neko nestāstīšu, kamēr nepateiksiet savus vārdus.

Matiass piebikstīja Bazilam.

-   Pasaki viņam, kā tevi sauc, lai viņš varētu sniegt mums ziņas.

-   Ko? Ak, labi. Ļaujiet stādīties jums priekšā, jaunais Balamuti. Es esmu Bazils Briedis Zaķis, pieredzējis pēddzinis un atvaļināts pakaļkāju cīņas meistars, saproties.

Balamutis atkal ieķiķinājās. Viņš bija nelabojams ķiķinātājs.

-    Bazlis Biedris Kraķis? Dumjš vārds. Un kas ir tā pele ar asti kā slotu?

Bazila ausis un vaigi pietvīka. Viņš jau taisījās Balamuti sabārt, taču Džesa viņu pārtrauca.

-   Mans vārds ir Džesa Vāvere. Kā klājas?

Balamutis parībināja pa riteņa spieķiem ar žagariņu.

-   Tā neko, Džef. Kā pašai?

Džesa bija gatava sagrābt mazo ūdrēnu aiz krāgas un pamācīt viņam labas manieres, bet Matiass piemiedza viņai ar aci un norādīja uz savu pārtikas tarbu.

-    Mmm, es labprāt iekostu vēlīnu brokastu, ko tu teiktu par dārzeņu pīrādziņu un sidra lāsīti, Džesa?

Džesa atvēra savu somu.

-   Man šķiet, ka es ēdīšu melleņu kēksu un mazliet siera.

Arī Bazils atšņorēja pārtikas tarbu.

-    Ē, paskatīsies nu, es gribētu pāris šķēļu riekstu maizes un saujiņu karamelizētu kastaņu. Jā, tas būs īstais.

Viņi izņēma no somām pārtiku un sāka ēst, pamatīgi čāpstinādami, šmakstinādami un apmierināti nopūzdamies. Balamutis pastiepās pēc karamelizēta kastaņa, taču Bazils uzšāva viņam pa ķepu.

-    Mana mute raujas čokurā no bada, mazais ūdrēns sacīja, raudzīdamies uz viņiem ar, pašaprāt, žēlīgu skatienu.

Bazils nolaizīja no ūsām drupačas.

-   Tātad no bada, ko? Man šķita, ka no tās nelāgās izrunāšanās.

Balamutis ieķiķinājās.

-   Hihī, nē, es jau neko, man tikai, ē, ēst gribas.

Matiass skrubināja pīrādziņa galu.

-    Ā, labi, beidzot uzvedamies prātīgi. Vispirms ziņas, pēc tam pārtika.

Balamutis ilgpilnu skatienu lūkojās uz ēdienu.

-    Nu, tās divas zebiekstes, par kurām jums stāstīju, viens otram teica: «Atstāsim tos ratus šeit un iesim atpakaļ P'e pārējiem.» Tas, protams, bija Fengals. Beigtpurns, tas saka: «Labi, vecīt, man jau ir līdz kaklam šito grabažu vazāt pa mežu lietū, ļa mēs to pametīsim šeit un tagad, tad jau rītvakar būsim atpakaļ pie Bendesmaisa un pārējiem.» Tad viņi tos ratus te vienkārši atstāja un aiztinās. Tas ari ir viss, ko dzirdēju. Nu, kur mana ēdmaņa?

Džesa uzklāja ēdienam savu tarbu.

-    Ne tik strauji. Uz kuru pusi viņi devās, un cik sen tas bija?

Balamutis pavicināja labo ķepu.

-   Taisni uz turieni, kaut kad ap pusdienlaiku.

Bazils ūdrēnu apturēja, kad viņš atkal metās pie ēdiena.

-   Vēl tikai divi jautājumi, mazais šmuli. Kāds ir mans vārds, un kā sauc to jauko vāveres kundzi?

Balamutis izskatījās pagalam izbadējies.

-   Tu esi Bazils Briedis Zaķis, un tās vāveres vārds ir Džesa.

-   Tieši tā, un neaizmirsti to, resgali. Nāc nu, uzēd, kā nākas.

Balamutis metās virsū ēdienam kā mežonīgu vilku bars. To, ko

viņš nespēja norīt, ūdrēns aizbāza aiz vaigiem, gluži kā tāds kāmis, un to, kam nepietika vietas aiz vaigiem, viņš centās sagrābt ķepās. Smieklos klukstēdams, Bazils izvēla viņu no ratu apakšas.

-   Es būtu ar mieru tevi paciest vienu dienu, bet ne veselu gadalaiku, Balamuti. Ej nu, joz atpakaļ pie mammas un tēta.

Balamutis norija tik daudz vaigos sabāztās ēdmaņas, lai spētu parunāt.

-    Mammas un tēta? Balamutim nav mammas un tēta. Es gribu iet jums līdzi.

Matiass papurināja galvu.

-    Baidos, ka tas ir ilgs un bīstams ceļojums. Tev var arī nodarīt gauži.

Balamutis ieķiķinājās un atkal pavēlās zem ratiem.

-    Balamutim nevar nodarīt gauži. Ņemiet mani līdzi, es jums pateikšu vēl kaut ko, labu ziņu, tādu, ko zina tikai Balamutis, ūdrēns lūdzās.

Viņi saskatījās. Bazils un Džesa pamāja ar galvu. Matiass mirkli padomāja, tad arī viņš pamāja ar galvu.

-    Šauj vaļā, Balamuti. Pastāsti mums to labo ziņu, un varbūt mēs tev ļausim nākt mums līdzi, karotājpele piekrita.

Balamutis zibens ātrumā izšāvās no ratu apakšas un plaši iepleta ķepas.

-   Vairs nelīst. Vai tā nav laba ziņa?

Bazils sasita plaukstas.

-   Absolūti pirmšķirīga ziņa, Balamuti, veco zēn. Augstākā atzīme tev par atjautību. Matias, man šķiet, ka mums vajadzīgs tāds attapīgs puisis, ja gribam kaut kur tikt. Ko teiksi?

Karotājpele pacēla savu zobenu.

-   Jā, augstākā atzīme par tīni nekaunību. Nu, ja reiz jums nav ne mammas, ne tēta, tad nāciet mums līdzi, ser, bet uzvedieties kārtīgi.

Debesu asaras bija pārstājušas līt pār Ķērpjziedu mežu. Pelēkie mākoņi sāka atkāpties, atklājot bāli zilu debesu velvi, un pamazām siltums sāka susināt mežus, un saule turpināja savu ceļu vasarā. Balti, gaisīgi garaiņu vāli cēlās no kokiem, zāles, puķēm un krūmiem. Un tikmēr četri sabiedrotie devās pa divu zebiekstu iemīto taku.

Vakarpusē pa Redvolas klostera galvenajiem vārtiem Baznīcpeles kundzes vadībā ienāca sākotnējās glābšanas komandas dalībnieki. Viņa ziņoja par paveikto Konstancei un abatam, rādot viņiem tukšo pārtikas tarbu, ko bija atraduši ceļmalā.

-   Mēs līdz pusdienlaikam soļojām uz ziemeļiem, tad griezāmies atpakaļ, lai uzmeklētu Matiasu, Bazilu un Džesu, baiļodamies, ka ar viņiem nav kas atgadījies. Kad nonācām tur, kur no rīta atpūtāmies, atradām, lūk, šo.

Abats Mordalfs pagrieza tarbiņu otrādi un nolasīja ar ogli uzšņāptos vārdus.

«Austrumu virzienā pa mežu, norādes uz ratiem. B. Briedis Zaķis.»

Konstance nopētīja somiņu.

-   Labi, viņi ir uzgājuši pēdas. Ja nu reiz ir kāds, kas spēj sadzīt pēdas, cīnīties ar ienaidnieku un pārvest mājās jaunuļus, tad tie ir Matiass, Bazils un Džesa.

Baznīcpeles kundzes lūpas ietrīsējās.

-   Ak, es tik ļoti vēlos, kaut būtu varējusi doties viņiem līdzi, ka tikai atkal redzētu Timu un Tesu.

Konstance paplikšķināja pa viņas ķepu.

-    Nu, nu. Nesatraucies. Mēs visi būtu gribējuši doties viņiem līdzi, kaut arī tev uz to būtu lielākas tiesības nekā citiem. Tā trijotne nemetis mieru, līdz mūsu mazuļi nebūs nogādāti drošībā, pati redzēsi. Es nemaz nebrīnītos, ja pēc pāris dienām izdzirdētu klaudzināšanu pie vārtiem un tur stāvētu Matiass, Bazils un Džesa kopā ar mazajiem visi izbadējušies kā vanagi un gatavi sēsties pie vakariņu galda. Varbūt ej un palūko, kā klājas mazulim Rollo? Viņš pēc tevis taujāja, un Rudzupuķe tevi jau gaida ar krūzīti piparmētru tējas. Iemet aci arī pie Baznīcpeles kunga. Redzēsi, viņš jau jūtas daudz labāk.

Baznīcpeles kundze mazliet nošņaukājās, tad pasmaidīja.

-    Paldies, Konstance, tu esi tik laipna un gādīga. Ai, ai, paskaties tikai uz šīm dubļainajām un slapjajām drēbēm. Es nu iešu, uzvilkšu ko sausu un tīru.

Kad Baznīcpeles kundze bija devusies projām, Konstance pievērsās abatam.

-    Devušies uz austrumiem, ko? viņa prātoja. Kaut kā savādi, vispirms viņi aiziet pa ziemeļu ceļu un tad pagriežas uz austrumiem. Kādēļ viņi vienkārši neizgāja pa austrumpuses vārtiem un nedevās pa taisno caur Ķērpjziedu mežu? Tā viņi daudz ātrāk nonāktu tur, uz kurieni mērķē, ja vien patiešām dodas uz austrumiem.

Abats krēslā izslējās taisni.

-   Tieši tā! Ja viņi patiešām dodas uz austrumiem. Man tas nepatīk, Konstance. Lapsas allažiņ ir bijuši slīpēti radījumi. Kurš gan var pateikt, kas notiek zagļa un krāpnieka galvā. Visa šī lieta man šķiet ļoti nelāga, kaut arī es nemaz nešaubos, ka Matiass, Bazils un Džesa tiks galā un viss beigsies laimīgi. Bet ja nu viņi seko māņu pēdām?

-   Ko mums darīt? Lielā āpsiene paraustīja plecus. Mēs esam Redvolā, un viņi kaut kur tur ārā. Dievs vien zina, kur, Ķērpjziedu zeme ir plaša.

Abats pielika ķepu pie deniņiem.

-   Viņi ir darītāji, mēs domātāji. Neaizmirsti, ka Redvolas klosteri uzbūvēja darītāji, bet plānu izstrādāšanai bija nepieciešami domātāji.

-    Piekritu, tēvs abat, bet kā lai mēs viņiem palīdzam ar domāšanu?

Abats piecēlās no krēsla un pacēla ķepā lukturi.

-   Atbilde ir miegs, mana senā draudzene. Sapņi ir labs sākums. Sapņo un domā par Redvolu, par Matiasu un mūsu draugiem, par sagūstītajiem mazuļiem un tām ļaunajām radībām, kas viņus pakļāvušas verdzībā. Nāc mani apciemot no rīta. Pabrokastosim kopā un izstāstīsim viens otram, ko esam sapņojuši un domājuši.

Konstance pasmaidīja. No vecā abata mutes tas izklausījās tik vienkārši, taču labākās atbildes galu galā arī bija tās vienkāršākās.

Vakara saule lēni nolaidās rietumos, un pār Redvolu dunēja zvanu skaņas, vēstot par mieru pēc vētras.

15. NODAĻA

lietavas bija beigušās, karsti saules stari urbās cauri koku lapotnei, un baltu garaiņu stīgas locījās un vijās, ceļoties augšup starp zeltītajiem saules stariem uz siltā gaisa viļņiem. Matimeo piepūlē elsa, vilkdams ķepas ārā no zemes un lapu slīkšņas, ko dubļos jauca vergu rindas pagurušās kājas. Saķēdētas ķepas, sakarsuši, piemirkuši mūku tērpi un vergu dzinēju nūjas nekādi neatviegloja zvērēnu soli. Garā kopīgā ķēde ķērās zaros, tinās ap krūmiem un klupināja gūstekņus tieši tad, kad viņi to vismazāk gaidīja. Sems žigli padzērās ūdeni, kas pilēja no savvaļas

rabarberu lapām, un Matimeo, ejot gar lāceņu krūmu, pamanījās saraut riekšavu ogu un deva zīmi arī pārējiem, lai tie sekotu viņa piemēram. Auma, košļādama nožēlojamo maltīti, klusi sarunājās ar Timu.

-     Es esmu zaudējusi jebkādu virziena sajūtu. Tagad es zinu vienīgi tik daudz, vai ir diena vai nakts, viņa ieminējās.

Tims vienaldzīgi klumpačoja uz priekšu.

-    Mēs dodamies uz dienvidiem. Kurp tieši to es nezinu. Es vēroju zīmes, ko man vecāki iemācīja gadījumam, ja apmaldos mežā sūnas uz koku stumbriem, saules stāvoklis, pat zeme šeit ir citāda, vairāk akmeņu zem kājām. Vari man ticēt, Auma. Mēs ejam uz dienvidiem.

Matimeo iesaistījās sarunā.

-    Zinu, ka mēs esam pārguruši un nomocījušies, bet padodiet šo ziņu tālāk: esiet modri, lūkojiet pēc iespējas bēgt, jo Bendesmaiss un viņa banda noteikti ir tikpat noguruši kā mēs.

Tims paraustīja plecus.

-   Kā gan lai mēs izbēgam, šādi kopā saķēdēti?

Sintija Strupaste klausījās viņu sarunā un kļuva nemierīga.

-    Lūdzu, tikai nebēdziet, atstājot mani šeit, es to neizturētu.

Matimeo sakoda zobus.

-   Neuztraucies, Sintij. Ja mēs bēgsim, ņemsim tevi līdzi.

-    Ak, nē, atstājiet mani šeit, Sintija lūdzās. Bendesmaiss mani noķers un sitīs, un pārlauzīs man kājas, un pametīs grāvī nomirt. Man bail bēgt.

Matimeo jau gribēja pavaicāt Sintijai, ko tad viņa īsti grib, taču noturējās, neko nesakot.

-    Kuš, Sintij, Tesa viņu mierināja. Neraizējies, mēs tev neliksim darīt neko tādu, ko tu negribētu. Klau, mūs droši vien meklē vesela armija redvoliešu. Kas zina, varbūt viņi nemaz nav tālu.

Auma sapurinājās.

-   Protams! Matimeo tēvs ir dižens karotājs. Varu derēt, ka viņš ir sapulcējis visus savus draugus un min mums uz pēdām. Es zinu, ka mans tēvs mani meklēs, kaut ari viņš ir līdzenumu āpsis, un es īsti nezinu, kā viņš orientējas mežos.

Matimeo pārmetoši pavērās uz Tesas pusi.

-    Kurš te tagad ir cietsirdīgs, ko, Tesa? Vai nesaproti, ka mēs esam vairākas dienas gājuši pa stipru lietu? Pat Bazils Briedis Zaķis tagad neuzies mūsu pēdas, un mēs esam jau ļoti tālu no Redvolas. Un vēl es esmu gatavs saderēt, ka Bendesmaiss ir parūpējies par māņu pēdām, lai sajauktu viņu prātus. Šādi runājot, tu tikai modini veltas cerības.

-   Pat niecīga cerība ir labāka par nekādu! Tesa nošņaukājās.

Sermulis, vārdā Skrandainis, pagāja garām un novicināja nūju.

-   Kustas, kustas, mazāk pļāpā un vairāk soļo, salašņas. Jo ātrāk soļosiet, jo drīzāk dabūsiet atpūsties. Un tagad uz priekšu, raitāku soli.

Viņš devās tālāk gar vergu rindu, skubinādams pārējos. Kad viņš bija ārpus dzirdamības robežām, ierunājās Sems.

-   Man šķiet, Matimeo ir taisnība. Mums vajadzētu censties pašiem palīdzēt sev un negaidīt palīdzību no citiem. Es zinu, ka no Redvolas mūs meklēs liela glābšanas komanda, bet tikai ar kāda brīnuma palīdzību viņi mūs varētu atrast tik dziļi meža biezoknī pēc tāda lietus. Es tikai gribu teikt, ka jārīkojas prātīgi, nevajadzētu mēģināt nekādus muļķīgus gājienus, un, ja kāds ierauga iespēju bēgt, padod ziņu pārējiem, lai varam to kārtīgi noorganizēt. Sintijai bija taisnība, kad viņa pieminēja, ko Bendesmaiss izdarītu ar katru, ko notvertu bēgam.

No krūmiem izlēca Vičs. Viņš žigli iebelza Semam, taču sitienu daļēji mīkstināja vāverēna kuplā aste.

-    Tu runā par daudz, vāvere. Vergiem nav atļauts runāt. Vēl viens vārds no tavas mutes, un es tevi kārtīgi noslānīšu!

Seina acis samiedzās, un viņš bīstami ierūcās.

Sīkā žurka atvēzēja vītola nūju sitienam. Ar zibenīgu kustību Sems paķēra vītola rīksti un pārlauza to. Salauzto nūju viņš pasvieda Vičam, atiezis baltos, asos zobus.

-   Kādu dienu es atbrīvošos no šīm ķēdēm, žurka, Sems zvērēja. Un, kad es to izdarīšu, vesels nūju mežs mani nespēs atturēt

no tevis notveršanas!

/ * ' %

-    Tikai tad, ja mēs viņu nenotversim pirmie! Matimeo viņu

pārtrauca.

Viča nervi neizturēja. Viņš skriešus metās uz vergu rindas priekšgalu.

-    Ha, tur, kurp soļojat, no ķēdēm vaļā netiksiet! viņš sauca pār plecu.

Žurkulēns uzskrēja tieši virsū Bendesmaisam. Lapsa viņu spēcīgi iedunkāja un nosvieda pie zemes.

-    Izbeigt trokšņošanu, stulbeni! Jūs pārējie, sadzeniet gūstekņus starp tām divām lielajām eglēm un kārtīgi piesieniet ķēdi. Trijnag, nāc man līdzi. Es pirms brīža ievēroju ko interesantu. Kārpnag, tu un Skrandainis palieciet par galvenajiem. Pabarojiet tos salašņas un turiet viņus klusu. Esiet gatavi doties tālāk, tiklīdz atgriezīšos. Skaidrs?

-   Jā, jā, pavēlniek.

Gūstekņi sameklēja sausu zāli, kur atgulties. Tuvojās saulriets, un dziedātājputni trallināja pēdējās skumīgās dziesmas pirms nakts iestāšanās.

Sintija Strupaste atrada mazliet izkaltušu sūnu, kuras viņi sabāza starp dzelzu pinekļiem un ķepām. Tas remdināja sāpes un sūrstēšanu. Tims izdalīja mazliet savvaļas fenheļa un zaļu ozolzīļu, ko bija savācis dienas pārgājiena laikā.

Auma gulēja, uzlikusi zodu uz ķepām, un lūkojās meža biezoknī viņu priekšā. Viņa bija ļoti nogurusi un ne par ko sevišķu

nedomāja, kad piepeši attapās, ka raugās liela bārkstainā tritona acīs. Radījums piemiedza viņai ar plakstiem, tā nosedzot valgos redzokļus.

-   Mazais strīpainis saķēdēts. Dumais zvērs, kam tu ļauj šiem tā darīt? viņš vaicāja.

-    Mūs ir sagūstījis Bendesmaiss un viņa banda. Kas esi tu? Auma satraukti čukstēja, ar ķepu mādama pārējiem biedriem.

Matimeo piebikstīja Sintijai.

-    Uzraugi sargus. Paklausīsimies, kas šim puisim stāstāms.

Tritons pavirzījās mazliet tuvāk, pieplacis pie zemes, lai nebūtu redzama koši sarkanā pavēdere.

-    Mans vārds ir Skrullis Astmetis. Par gudru, lai ļautu šiem mani saķēdēt. Pirmīt redzēju, šie te gāja garām, lapsa un zebiekstes.

-    Skrulli, vai vari mums palīdzēt? Matimeo centās runāt cik iespējams klusu.

Tritons noblisināja acis un pasvārstīja bārkstaino cekulu.

-    Kāpēc Skrullim jāpalīdz dūmiem zvēriem? Atslēgas es jums nedošu.

-   Viņam ir atslēgas! Tesa čukstēja Matimeo tā, lai Skrullis to nedzird. Mums jāmēģina tās aizlienēt.

Matimeo aplaizīja sausās lūpas, tad dedzīgi uzrunāja tritonu.

-   Skrulli, tev jāsaprot mūsu situācija. Mēs esam briesmās, mēs varam vairs nekad neredzēt savas mājas. Tev jāaizdod mums savas atslēgas. Es apsolu, ka mēs tās nepaturēsim pie sevis. Mēs tikai gribam tās uz brīdi aizņemties.

Tritons aizvēra acis un šaudīja mēli, itin kā būtu iegrimis dziļās pārdomās. Tad viena acs atvērās.

-    Kas jums ir? Ko, kas jums ira, ē? Tas jums maksās, o, jā, maksās. Skruļļa atslēgas nevar aizņemties tāpat vien, ne, ne.

Sems pamāja ar galvu.

-   Piekritu, Skrulli. Uzgaidi brītiņu, esi tik laipns.

Viņi sadrūzmējās bariņā un sačukstējās.

-    Ko lai viņam piedāvājam? Man nekā nav, sacīja Matimeo.

Auma no priekšauta kabatas izvilka kaltētus zilus ziediņus.

-   Tās ir kalnu puķītes. Mans tēvs tādas man lasīja. Varbūt tās nav vērtīgas, bet vismaz ir skaistas. Varu derēt, ka viņš nekad nav redzējis kalnu puķītes.

Tims kaut ko izspļāva no mutes un noslaucīja mūka tērpa piedurknē.

-   Mans zaļais veiksmes akmentiņš, kaut gan nekādu veiksmi tas man nav atnesis. Es to vienmēr sūkāju. Rau, tas ir gandrīz plakans.

Matimeo pārlaida skatienu visiem pārējiem.

-   Vēl kaut kas?

Tesa noņēma kaut ko no siksniņas ap kaklu.

-    Tā ir dāvana no mammas dzimšanas dienā. Tas ir no dižskābarža augļa izgrebts zvaniņš.

Sems negribīgi nosēja no astes kādu priekšmetu, kuru skatienam slēpa kuplā spalva. Viņš to piesvieda nožēlojamajai kaudzītei.

-    Mammas kāpšanas čempiona astessprādze. Tā ir darināta no apdedzinātiem māliem un meldm salmiem un vēl arī krāsota ar trim dažādām krāsām. Es to aizņēmos uz svētku vakaru.

Matimeo atraisīja mīksto balto mūka tērpa jostu.

-   Droši vien man jāpiemet arī šī. Tētis teica, ka tā savulaik piederējusi vecajam abatam Mortimeram. Ļoti skaista josta.

-    Ļauj, es to izdarīšu, piedāvājās Tesa. Viņa savāca visus kaudzītē samestos priekšmetus un deva zīmi tritonam.

Sintija Strupaste brīdinoši iešņācās un turpināja izslējusies tupēt sardzē. Tritons acumirklī pazuda skatienam, un visi biedri apgūlās un tēloja aizmigušus.

Pienāca Kārpnags. Viņš pakutināja Sintijas pazodi ar nūjas galu.

-   Nenāk miegs, ko, jaunkundzīt?

-   Ē, nē, ser, Sintija noelsās. Nekādi nevaru aizmigt.

-    Nu, tev būtu ko pamācīties no taviem draudziņiem. Paskat, šie šņākuļo kā ziemojošas bites.

Sintija bija gluži kā pārakmeņojusies un uz draugu pusi pat nepaskatījās. Viņa sēdēja, skatienu piekalusi Kārpnagam, kura nūja sāpīgi spiedās viņas kaklā. Kārpnags spēcīgi pagrūda stibu, un Sintija apkrita uz muguras, abām saķēdētajām ķepām saķērusi kaklu.

-    Liecies gulēt, pirms esmu tevi apčubinājis ar šito te nūjiņu, strupaste, un skaties, ka nepieķeru tevi snauduļojam, kad atsāksim maršēt, Kārpnaga balss šņāca pie viņas auss.

Viņš aizslāja projām, pie sevis ķiķinādams un galvu šūpodams.

-    Tai Redvolā gan viņiem laikam bija viegla dzīve, pirms mēs šos dabūjām savās ķepās… Ha, nevaru aizmigt, ser!

Sintija pieslējās pussēdus.

-   Viņš ir prom. Ak, pasteidzieties taču! viņa trīsošā balsī teica.

Skrullis žigli pietrausās kājās un pagrāba mantas.

-    Hmm, nekā daudz, nekā daudz. Jocīgs zvaniņš. Smuks riņķītis, mīksts balts striķītis, Skrullim piestāv. Viņš pielaikoja balto mūka tērpa jostu, pielicis to pie sarkanās pavēderes.

Tesa palūkojās uz viņu tēlotā apbrīnā.

-   0, tā tev nudien piestāv. Tagad uzliec astessprādzi uz astes. Nē, šādi. Ļauj paskatīties… jā, uzkar manu dižskābarža zvaniņu kaklā. Ļoti glīti. Zilos ziediņus aizbāz aiz siksniņas pie cekula. Nu, re! Zaļo akmentiņu vari nest ķepā.

Auma uzlika ķepu uz Skruļļa muguras.

-   Pagaidi mirklīti, bet kur tad atslēgas?

Tritons apveltīja viņu ar nicīgu skatienu.

-   Nav līdzi. E, nenēsāju līdzi, jāiet pakaj.

Auma joprojām stingri turēja ķepu uz viņa muguras.

-   Kā lai es zinu, ka tu atgriezīsies?

Skrullis izslējās taisni, acis plaši iepletis, cienīgu sejas izteiksmi.

-   Strīpaini, tu neesi mežinieks, vai ne?

Auma drūmi pamāja ar galvu.

-    Nē, esmu no rietumu līdzenumiem. Esmu līdzenumu āpsis.

-    Es esmu mežinieks, pastāsti par mežinieku likumu, pele. Skrullis atbruņojoši pasmaidīja.

Tesa pievērsās Aumai.

-   Viņam taisnība, mums ir meža zvēru goda kodekss. Visi godīgi meža zvēri ir solījuši palīdzēt cits citam un nekad nenodarīt pāri dzīvai radībai.

Skrullis nostūma Aumas ķepu no savas muguras un draudzīgi pa to paplikšķināja.

-   Nu, re, strīpaini.

Pirms kāds paguva viņam pieskarties, Skrullis metās projām zibens ātrumā. Viņš ieskrēja atpakaļ garajā zālē, kur saķēdētie gūstekņi viņu nevarēja aizsniegt. Viņa sarkanā pavēdere zibēja visu acu priekšā, tritonam dancojot un dīžājoties.

«Dumais zvēr, tici gan!

Domā, atslēga ir man?!

Muļķis tu, gudrs es,

Skrullis dabū veltītes!»

Auma niknumā paķēra lielu kukurzni un svieda to no visa spēka.

Blaukš!

Tas trāpīja Skrullim, un viņš nogāzās zemē. Bārkstainais tritons kādu brīdi gulēja vēkšpēdu, tad pietrausās kājās, spļaudams melnzemi un berzēdams acis.

-    Varbūt man arī bija atslēga, varbūt būtu jūs palaidis brīvībā, bet tagad jūs to nemūžam neuzzināsiet, tā, lūk!

Viņš aizbrāzās naksnīgā meža biezoknī.

-    Kas te par bļaustīšanos?

Pār gūstekņiem slējās Bendesmaisa un Trijnaga stāvs. Starp viņiem stāvēja mazs ezēns. Trijnags pieliecās un pieķēdēja ezi pie kopējās ķēdes.

-    Es jautāju, kas tas par troksni? Bendesmaiss atkārtoja.

Tims gurdi noņurdēja: Ak, nekas. Tā lielā, lempīgā āpsiene

miegā grozījās un raustīja mani ķēdē līdzi.

Bendesmaiss iespēra Aumai.

-   Par gulēšanu jums vairs nebūs jāuztraucas, mēs soļojam tālāk.

No gūstekņu pulciņa atskanēja neapmierināta murdoņa. Trijnags to ignorēja un pār plecu pameta skatu meža biezoknī.

-    Nu, kustas. No rīta mēs varam būt jau tālu projām no šejienes, viņš sacīja.

Bendesmaiss pasauca Viču.

-    Jūs ar Brūnzobi piestājiet aizmugurē un noslēpiet pēdas. Negribu, lai tā eža ģimene zina, kurā virzienā esam devušies.

Viņi miegaini klinkāja uz priekšu caur naksnīgo mežu. Mēness pusloks debesīs mirkšķināja viņiem caur līganajām koku galotnēm. Matimeo uzmeta acis Tesai. Viņa slaucīja no vaiga asaru.

-   Tesa, kas par lietu?

Mazā baznīcpelīte nošņaukājās un izberzēja acis.

-    Ak, nekas. Tikai tā dzimšanas dienas dāvana bija pēdējais, kas man atgādināja par mammu un tēti, un Redvolu. Kā tu domā, vai mēs viņus vēl kādreiz redzēsim, Mati?

Matimeo piepeši sajutās pieaudzis un atbildīgs.

-    Protams, redzēsim, Tesa. Dodu tev savu vārdu, apsolu.

-    Paldies, Matimeo. Tesa izmocīja vārgu smaidiņu. Redvolas Karotājpeles dēla vārds man der.

-    Izbeidziet pļāpāšanu un ejiet ierindā! Kustieties naskāk, vai dzirdat?

Mazais ezēns piebikstīja Aumai.

-    Kur viņi mūs ved? Vai viņi vienmēr tā kliedz?

-   Hmm, āpsiene nožāvājās. Viņi vienmēr par kaut ko kliedz, bet to, kurp viņi mūs ved, es nezinu labāk par tevi. Es esmu Auma. Kā sauc tevi?

-    Laimis.

-   Tas ir jauks vārds.

-    Man prieks, ka tev patīk. Man gan ne. Tas ir no vārda «laime». Es esmu vienīgais puika desmit māsu pulkā. Tev vajadzētu redzēt manas māsas, lielās negantnieces. Kad es piedzimu, mamma tētim teica: «Šī nav meitene. Kā viņu sauksim?» Tētis bija tādā sajūsmā, ka iesaucās: «0, laime!» Bet vari saukt mani par Laimi. Es ļoti negribētu būt tās lapsas vietā, kad mana ģimene panāks viņu un tos neliešus.

Pirmo reizi ilgā pārgājiena laikā draugi attapās smejamies par mazo ezēnu. Viņš šķita visai vienaldzīgi uztveram to, ka ir nonācis gūstā, un uzskatīja to tikai par īslaicīgu neērtību, līdz viņa ģimene panāks vergu dzinējus.

Matimeo no sirds vēlējās, kaut viņš spētu izjust tādu pašu optimismu kā Laimis.

16. NODAĻA

Ādrēns Balamutis ne bridi nestāvēja mierā. Viņš visu laiku lēkšoja pa priekšu Džesai, Matiasam un Bazilam un skrēja atpakaļ, lai viņus pakauninātu.

-    Nāciet taču, ar tādu vilkšanos mēs nekur netiksim. Bazils nošņaukājās un uzmeta Balamutim ledainu

skatienu.

-    Nost no mana ceļa, resgali. Mēs sekojam pēdām, bet tu pa tām lēkā. Re, Matias, te un tur. Lieku ķīlā savu labo slavu, ka viņi ir divi. Droši vien zebiekstes.

Balamutis nepacietīgi sarauca ūsas.

-    Ak dieniņ! Es to zinu, es tālāk uz priekšu atradu viņu ieročus.

Džesa saķēra Balamuti aiz ķepas.

-   Kur? Kāpēc tu mums neko neteici?

-     Eh, tāpēc, ka jūs man neprasījāt, lūk, kāpēc. Jūs esat tik aizņemti ar bāršanos neskrien tur, nāc šurp, ej, stāvi…

Džesa palaida ūdrēnu vaļā.

-   Labi, rādi mums ceļu.

Viņi skrēja līdzi Balamutim, kurš lēkādams brāzās starp kokiem agrā rīta saules staros. Piepeši viņš apstājās un izstiepa ķepu norādei.

Matiass jau steidzās uz priekšu, bet Bazils viņu atvilka atpakaļ brīdī, kad karotājpeles ķepas sāka stigt.

-     Rāmāk, veco zēn, tas ir sasodīts purvs. Nu, jaunekli, vai redzi, kādas briesmas rada steiga?

Karotājpele ar Bazila palīdzību nostājās uz cietzemes.

-    Pagaidi, es nogriezīšu pagarāku zaru, un mēs izvilksim malā tos ieročus.

Matiasam bija vajadzīgs tikai mirklis, lai nocirstu garu lapegles zaru. Džesa cieši turēja Balamuti, kamēr ūdrēns izzvejoja ieročus krastā. Viņi stāvēja un nolūkojās uz salauzīto šķēpu un nekam vairs nederīgo zobenu, kurš bija pārlauzts tieši asmens vidū. Bazils klusi iesvilpās izbrīnā, ar ķepu apgriezdams otrādi sabojātos ieročus.

-    Sasper mani zibeņi, kādai radībai gan ir spēks ko tādu pastrādāt? viņš brīnījās.

Matiass aizsvieda lapegles zaru kā šķēpu. Tas trāpīja muklājā un kā akmens pazuda zem ūdens.

-   Lai kas tas arī būtu, divas zebiekstes no tā nobijās tik ļoti, ka aizskrēja uz nepareizo pusi.

-   Vē! Balamutis noskurinājās. Cik šausmīga nāve nogrimt purvā.

-   Jā! Bazils Briedis Zaķis drūmi pamāja ar galvu. Kaut neko citu jau tie neģēļi nebija pelnījuši. Hmm, tas gan mums neko daudz nelīdz. Ja mēs būtu tos riebekļus panākuši pirmie, varētu uzzināt, kurp tieši viņi dodas. Tagad tās sasodītās pēdas ir pagalam aukstas.

Matiass ar ķepas mājienu apklusināja draugus.

-   Kušš. Neko nesakiet, tikai ieklausieties. Ko jūs dzirdat?

Bazils saspicēja ausis te uz vienu pusi, te otru. Ūsām trīsot, viņš

nostājās pret dienvidiem.

-    Cīņa, kautiņš, kaut kāda plūkšanās tai virzienā, man šķiet.

Karotājpele izvilka diženo zobenu no maksts.

-    Balamuti, paliec aizmugurē. Džesa, Bazil, iesim, paskatīsimies, kas tur notiek!

Augu nakti abats Mordalfs bija grozījies un svaidījies savā vienkāršajā gultiņā guļamtelpā virs Lielās zāles. Miegs vecajai pele nenāca. Pirmajai gaismiņai svīstot, viņš piecēlās un klusi izlavījās caur guļošo meža zvēru rindām. Ambrozijs Ērkšķis klusi krāca, pa brīžam nošņaukājoties un kaut ko pa sapņiem murminot, kad abats zagās viņam garām un piesardzīgi pacēla durvju aizšaujamo bultu.

Austošās saules stari strāvoja caur augstajiem austrumpuses logiem, zeltaina gaisma lija pār Lielās zāles rietumu daļu, krāsojot veco sarkanā akmens sienu rožaini sārtu. Mordalfs stāvēja, pagriezies pret sienu, ļaujot siltumam glāstīt muguru. Pusaizvērtām, miegainām acīm viņš lūkojās uz Mārtiņa Karotāja attēlu lielā gobelēna vidū, tik drošsirdīgu un bezbailīgu. Ķepām nespējot noturēt sagurušo stāvu, abats nedaudz līgojās, klusi uzrunādams Redvolas pirmo karotāju.

-    Nav viegli ķermenim gulēt, kad prāts visu nakti strādā. Stundas iet kā gadi. Draugs, kas nekad nenoveco, teic man, kur meklēt atbildes? Ir mierīgs un skaists Zeltainā Līdzenuma vasaras rīts. Kurš gan iedomātos, ka šādā dienā apkārt klaiņo ļaunums? Redvola ir drošībā, taču ari lielās briesmās, ja tās jaunās paaudzes nākotne ir apdraudēta. Rādi man, kā palīdzēt Matiasam. Kurp viņš dosies? Kādi ceļi viņam jāmēro? Kur lavās lapsa maskā un viņa banda? Lai arī esmu abats, taču dziji sirdī joprojām esmu vien brālis Alfs, dīķa uzraugs. Šādos brīžos mūsu klostera un tā iemītnieku nasta ir par smagu manai vecajai mugurai.

Mordalfs, sirmā pele, vienā naktskreklā tērpies, klusi nostenējās, apsēžoties uz grīdas. Siltās saules stari mudināja viņa plakstus laisties arvien zemāk, taču viņš pūlējās koncentrēt skatienu uz Mārtiņa Karotāja portretu. Attēls Mordalfa acu priekšā lēnām sāka ņirbēt un līgoties. Vai tas bija Mārtiņš, uz ko viņš lūkojās? Vai Matiass? Taču brīžiem tas ļoti līdzinājās jaunajam Matimeo. Savādi, kādus tik jokus vecas acis neizstrādā ar savu saimnieku. Abata galva noslīga vēl zemāk. Tagad viņam vairs nebija jāskatās augšup uz gobelēnu, jo Mārtiņš bija tieši viņa priekšā. No tālienes, gluži kā caur senaizgājušu vasaru dūmaku pār laiku lokiem atskanēja Karotāja balss.

-   Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.

-   Tēvs abat, tu mani pārsteidz, tā mēnessērdzīgi staigājot apkārt vienā naktskreklā!

-   E, kas, ko? Mordalfs atmodās un ieraudzīja, ka viņu purina āpsiene Konstance.

-   Nejauj māsai Mejai pieķert tevi šādā ģērbā, citādi viņa liks tev dzert zāļu tējas pret saaukstēšanos. Nāc nu, vecais draugs, celies augšā.

Abats trīcošām ķepām izberzēja acis un ļāva, lai Konstance viņu uzstutē stāvus.

-    Konstance, ak, tā esi tu! 0, esmu pavisam stīvs. Visu nakti nevarēju ne acu aizvērt, tā nu rītausmā nonācu šeit lejā, lai aprunātos ar Mārtiņu.

Āpsiene ieklukstējās smieklos, pavadīdama abatu līdz brokastgaldam Dziļajā alā.

-    Jā, arī es bieži vien pārmiju kādu vārdu ar mūsu Karotāju, kaut gan viņš man neko neatbild. Tomēr tas ir zināms mierinājums domāt, ka viņš droši vien klausās.

Abats apstājās. Notīrījis mazās brillītes ar piedurkni, viņš tās uzlika un pār briļļu augšmalu lūkojās uz āpsieni.

-    Ak, bet viņš ar mani runāja, tieši pirms tam, kad tu mani pamodināji.

Konstance sajuta aukstas tirpas pārskrienam skaustam.

-    Patiesi, un kas viņam bija tev sakāms?

-   Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.

-   Vai tas bija viss?

-   Vārds vārdā.

-   Nez ko Mārtiņš ar to domāja, Konstance apcerēja.

-   Arī es par to prātoju, draudzene. Pabrokastosim un padomāsim par to.

Ambrozijs Ērkšķis un brālis Rufuss bija pagatavojuši brokastis. Abats un Konstance ieņēma vietas pie lielā galda blakus pārējiem redvoliešiem. Pļāpas brīvi plūda brokastotāju vidū, kamēr šurp un turp tika pasniegti trauki, sviests, auzu plāceņi, svaigi augļi, kanēļa grauzdiņi, medus un svaiga, vēsa piena krūkas.

Zvanu tornī mazulis Rollo un Džons Baznīcpele bija sākuši zvanīt dvīņu zvanus. Rudzupuķe pasniedza grauzdiņus Baznīcpeles kundzei.

-     Tavs Džons ir daudz labāks skolotājs par mani un tevi. Dzirdi, mazulis Rollo zvana precīzi ritmā, viņa bilda.

Baznīcpeles kundze nevērīgi grozīja ķepās grauzdiņu un medu.

-    Tomēr būs vajadzīgs laiks, lai viņiem tas padotos tikpat labi kā maniem Timām un Tesai. Mazie nabadziņi, es ļoti ceru, ka tā lapsa viņiem nedara pāri. Piena bļodiņā iekrita mazās peļu māmiņas asara.

Rudzupuķe sataisīja brašu sejas izteiksmi.

-    Ko, tie divi palaidņi? Cik es viņus pazīstu, viņi to lapsu nomocīs bez pakaļķepām. Ko tik viņi nesastrādā kopā ar manu Mati un Semu Vāveri!

-   Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.

Pie galda iestājās klusums. Ambrozijs Ērkšķis pievērsās abatam.

-   Cik savādi vārdi. Ko tas nozīmē?

Konstance paraustīja plecus.

-   Mēs nezinām. Mārtiņš Karotājs pirms mirkļa uzrunāja abatu, un tas ir viss, ko viņš pateica: «Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.»

Mordalfs piecēlās kājās.

-    Es iešu saģērbties. Lūkojiet, varbūt kādam no jums izdodas rast šajā teikumā kādu jēgu. Tā varētu būt ziņa, kā atrast mūsu mazuļus.

Ūdriene Vinifreda papurināja galvu.

-    Bet Matiass, Bazils un Džesa jau ir meklējumos. Tagad viņi jau droši vien ir tālu projām. Pat ja mēs atradīsim kādas norādes, kā mēs varētu tās viņiem darīt zināmas, ja pat nezinām, kur viņi atrodas?

Konstance domīgi grozīja ķepās grauzdiņa garoziņu.

-   Labs jautājums. Man ir ideja. Lietus ir beidzies, laiks labs, tad kāpēc gan lai mēs neizsūtītu meklējumos Kaujknābi un Čirkstu karotājus? Viņu ir daudz, un, ja zvirbuļi izlidos dažādos virzienos, turoties uz to pusi, kur devās Matiass, noteikti agrāk vai vēlāk viņus atradīs.

Rudzupuķe ielēja sev pienu.

-   Agrāk, es ceru.

Baznīcpeles kundze rosīgi piecēlās no galda. Skumjas viņas sejā bija aizvietojusi apņēmība.

-     Mēs vismaz varam kaut ko darīt, nevis tikai sēdēt un nīkt grūtsirdībā, atstājot visu Matiasa, Bazila un Džesas ziņā. Visi meklējiet, ložņājiet, rakņājiet, kur vien varat. Mēģiniet atrast kaut ko, kas būtu saistīts ar Mārtiņa vārdiem. Kādi tie bija?

-    Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts, Konstance atkārtoja.

Pēc neilga brītiņa Dzijā ala bija tukša. Kāpnēs skanēja soļi, durvis tika virinātas, sienas tika izklaudzinātas, un visā Redvolas klosteri atbalsojās:

-    Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.

17. NODAĻA

Kaut gan gūstekņi tika dzīti uz priekšu ātrā solī, iešana kļuva vieglāka. Biezoknis atkāpās, dodot vietu zālainiem klajumiem, daudz' viet bija manāmi akmeņi, šur un tur no pameža vīdēja augsti klintsakmeņi. Soļošanas laikā Matimeo un viņa draugi pamanījās savākt visai daudz lāceņu un tīruma nauduļu sēklu, kā ari zaļu bumbieru un mežābolu. Bendesmaiss kļuva aizvien piesardzīgāks, pastāvīgi vēroja ceļu uz priekšu un norīkoja sargus noslēpt viņu pēdas no muguras.

Vičs panāca Trijnagu.

Ko tā lapsa tur vaktē, vēl vairāk vergu?

Zebiekste nicīgi uzmeta lūpu, izdzirdot sīkā žurkulēna balsi.

-   Tas, ko viņš vaktē, ir tikai viņa paša darīšana un ne tava, okšķeri. Labāk nenolaid ne acu no vergiem.

-    Ha, tu tā saki tikai tāpēc, ka pats nezini, Vičs noņirdza. Varu derēt, ka tu pat nezini, uz kurieni mēs ejam.

Bendesmaiss bija Viču sadzirdējis. Viņš stāvēja uz vietas, līdz žurkulēns, neko nejauzdams, pagāja viņam garām. Tad viltīgā lapsa uzkāpa uz Viča astes un apturēja viņu.

-   Tātad tu gribi zināt, kurp mēs ejam, ko, Vič?

Žurka norīstījās un nervozi paraustīja plecus.

-   Ē, nē, ne gluži.

Zīda maska pielipa pie sejas derdzīgā smaidā.

-    Tas ir labi, Vič, labi. jo nav jēgas to jautāt šai klaidoņu un maitēdāju varzai. Viņi to nezina. Tikai viena radība zina, kurp mēs dodamies, un tas esmu es. Kad nogādāsim šos vergus galamērķī, jūs būsiet ļoti bagāti… vai arī ļoti beigti, ja turpināsiet uzdot jautājumus par lietām, kas uz jums neattiecas.

Bendesmaiss aizgāja, atstādams Viču apstulbušu, bet pateicības pilnu par to, ka par savu ziņkārību saņēmis tikai vārdisku aizrādījumu.

-    Vai dzirdēji? Matimeo čukstēja Laimim. Vai tev ir kāda nojausma, kurp mūs ved?

Jaunais ezēns pamāja ar galvu.

-    Uz dienvidiem. Tajā virzienā vienmēr iet vergu karavānas. Mans tētis un mamma teica, ka dienvidos mīt ļaunums. Mēs tur nekad neejam.

Neilgi pirms pusdienlaika viņi priekšā ieraudzīja divus kalnus. Bendesmaiss pasauca Trijnagu un Pusasti.

-    Mēs apmetīsimies kanjonā starp tiem diviem kalniem. Aizvediet vergus uz tā dienvidu galu, tur ir plakanas klintis, kurām pa vidu tek upe. Palieciet tur kādu laiciņu, pieskatiet vergus, pabarojiet viņus un ļaujiet pagulēt. Es palikšu šajā aizas galā kopā ar Plataci, Ādķepu un Līkmuguru. Es gribu paskatīties, vai mums neseko. Ja došu zīmi, jums jāved šis salašņu bars uz dienvidiem, cik vien ātri iespējams. Mēs jūs panāksim vēlāk.

Divi sermuļi, vārdā Skrandainis un Brūnzobis, soļoja blakus Matimeo un pārējiem gūstekņiem. Sems un Auma sāka viņus pazagšus pielabināt. Vāvere un jaunā āpsiene skaļi nožāvājās un izstaipījās.

-   Āāāāēēē! Gandrīz miegu ciet stāvus, Auma. Un kā tev?

-    Ūūūūāāā! Ko tad mēs, Sem, paskaties uz tiem nabaga sargiem. Viņi taču ir galīgi noskrējušies, mūs pieskatīdami un vēl soļodami.

-     Tur tev taisnība, āpsien. Skrandainis izberzēja acis un nožāvājās. Jāatstāj nometne, jāmetas soļot nakts vidū, jāpiedabū jūs soļot, jāklausās Bendesmaisa pavēlēs…

Sems līdzjūtīgi pamāja ar galvu.

-   Jā, diez kas nav, vai ne?

Brūnzobis apdauzīja ķepu pret akmeni.

-   Au! Kad mēs beidzot apstāsimies un kārtīgi izgulēsimies, un paēdīsim, lūk, to es gribētu zināt.

-   Tas ir šausmīgi, Auma saprotoši nopūtās, vienkārši šausmīgi. Klau, varbūt man pieskatīt to lielo, lempīgo šķēpu? Tu piesēdi tur uz tā akmens, brīdi atpūties. Sem, tu taču pieskatīsi Brūnzobja veco, sarūsējušo zobenu, vai ne?

Sems uzsmaidīja Brūnzobim.

-     Protams. Ko tik visu neizdarīsi drauga labā. Pastum man zobenu un ej atpūties kopā ar Skrandaini.

Abi sermuļi gandrīz jau tika apmuļķoti, taču no kolonnas priekšgala atskanēja Bendesmaisa skarbais sauciens: Skrandaini, Brūnzobi! Beidziet žēloties un paskubiniet vergus. Nu, sparīgāk, sparīgāk!

Brūnzobis saspļāva ķepās un izberzēja ar tām acis.

-   Jūs domājat, ka esat lieli gudrinieki, vai ne? Gribat mums sagādāt nepatikšanas ar pavēlnieku, Brūnzobis uzrūca Semam un Aumai. So|o, soļo. Nu, kustiniet ķepas, slaisti!

Matiass cīņas laukā bija pirmais, viņam uz pēdām mina Džesa. Divpadsmit eži uzbruka āpsim, kodīja un grūstīja viņu no visām pusēm, liekot lietā nagus, zobus un adatas. Āpsis bija liels tēviņš, pat lielāks par Konstanci. Viņa ierocis bija liels abpusgriezīgs kaujas cirvis, taču uzbrucēju atvairīšanai viņš izmantoja tikai tā garo koka kātu. Eži uzbruka atkal un atkal, metās virsū lielajam āpsim, neganti ņurdēdami, taču viņš joprojām nelika lietā cirvja asmeni. Spiedzoši eži ar slaidu līkumu lidoja krūmos pēc roktura vēzieniem, un šad tad viņš uzšāva kādam ezim ar ķepu tas savilkās kamolā un aizripoja projām. Neskatoties uz āpša milzīgo augumu un acīmredzamo pārsvaru, eži uzņēmīgi turpināja ar viņu cīkstēties. Viņi bija spēcīgi cīnītāji. Viens no ežiem, vecs tēviņš, laiku pa laikam iesaucās: Tu, lielais strīpainais riebekli, atdod mūsu Laimi, vai arī mēs tevi sadurstīsim līdz nāvei, jā gan!

Āpša pacietība pakāpeniski izsīka, taču viņa milzīgais spēks nemazinājās. Viņš atieza zobus un sauca pretī:

-   Kāda, pie pērkona, laime? Jūs visi esat jukuši. Taisieties ka tiekat, citādi es šo kaujas cirvi likšu lietā pa īstam, dodu jums karotāja zvēresta!

Matiass, Džesa, Bazils un Balamutis stāvēja cīniņa malā, un neviens viņiem nepievērsa uzmanību. Karotājpele pievērsās Bazilam.

-   Šeit kaut kas nav kārtībā. Meža zvēri parasti savā starpā šādi necīnās. Varbūt viņi zina kaut ko par to, kādā virzienā aizgājusi lapsa. Es pārtraukšu viņu kaušanos.

-   Turies maliņā, puis, Bazils sacīja Balamutim. Labi, Matias, veco pēddzini, vadi mūs.

Matiass, Džesa un Bazils metās plūktiņa vidū un izvietojās apkārt āpsim. Karotājpele savicināja zobenu un ieaurojās:

-   Par Redvolu! Redvola!

Viņa saucienam pievienojās Bazila balss.

-   Rīkste un burkāns, spalvas pa gaisu, uzbrukumā!

Džesas balss pieskaņojās abiem saucējiem.

-   Baļķis un galotne, Redvolaaaaa!

Cīniņš nekavējoties beidzās. Lielais āpsis un divpadsmit eži pārsteigti skatījās uz jaunpienācējiem. Bazils Briedis Zaķis uzņēmās runāšanu.

-   Uzmanību, mierā, puiši! Tagad paklausās, no šā brīža izbeigt visu veidu tuvcīņu un apšaudi. Citādi šis zēns jūs sacirtis gabalos ar dižo Redvolas zobenu. Nu, par ko ir kašķis, e?

Āpša balss saplūda vienā juceklī ar ežu balsīm, visiem reizē sākot runāt.

-   Viņš nolaupīja mūsu Laimi!

-   Muļķības, es to jūsu laimi nemaz redzējis neesmu!

-   Lielais strīpainais melis!

-   Pati mele!

-    Nesauc viņu par meli, vai arī es to tavu cirvi salauzīšu pret tevis paša pauri, jā gan!

-   Gribētu es gan to redzēt, adatgalva!

-   Ūūū! Vai tu dzirdēji, kā viņš mani nosauca, tēt?

-    Neņem pierē, kā viņš tevi nosauca, vārdi mums bijuši nebijuši. Tu, āpsi, atdod mums Laimi!

Matiass iezvēla ar zobena asmeni pa cirvi. Tas nodunēja gluži kā zvans, atkal atjaunojot klusumu. Karotājpele ar zobenu norādīja uz āpsi.

-   Runājiet pa vienam! Tu pirmais.

Āpsis atspiedās uz sava kaujas cirvja kāta, varenajām krūtīm cilājoties smagā elpā.

-    Mans vārds ir Orlando Karacirvis. Es nāku no rietumu līdzenumiem. Manu meitu Aumu nolaupīja Bendesmaiss un viņa vergu dzinēju banda, un es viņu meklēju, kad man bez iemesla uzklupa šis trako ežu bars.

Vecais ežu tēviņš sāka satraukti lēkāt.

-    Harr, tad lūk, kas vainīgs! Bendesmaiss un viņa riebekļi, tā jau varēja nojaust. Viņš ir tas, kas nolaupīja mūsu mazo Laimi.

Matiass ar zobena asmeni norādīja uz ezi.

-   Kas esi tu, un kas tā par laimi?

Ezis gāzelēdamies panāca uz priekšu. Viņš bija ārkārtīgi nevīžīga radība visas viņa adatas bija nolipušas ar lapām, puķēm, saknītēm un vīteņiem.

-    Es tev pateikšu, kas es esmu, puis, viņš sacīja. Es esmu Jabecs Celms. Šī ir mana sieva Laukuroze, un šīs manas desmit meitas. Man ir ari dēls, brīnišķīgs puišelis, vārdā Laimis, vismaz man bija dēls, līdz tā zaglīgā lapsa šķērsoja šo novadu.

Matiass paklanījās.

-    Arī man Bendesmaiss nolaupīja dēlu. Es esmu Matiass Karotājpele no Redvolas klostera. Ļaujiet stādīt priekšā manus draugus. Šī ir Džesa Vāvere, kāpšanas un kokos lēkāšanas čempione. Viņas dēlu Semu arī nolaupījis Bendesmaiss, līdz ar vēl trim bērniem no mūsu klostera, divām baznīcpelēm un mazu strupastu meitēnu. Šis jaunais ūdrs ir Balamutis, gan vārdā, gan pēc iedabas. Un pēdējais, taču ne mazāk svarīgs Bazils Briedis Zaķis atvaļināts armijas pēddzinis un pakaļkāju cīņas meistars.

Bazils eleganti paklanījās.

-    Jūsu rīcībā, ser! Tā, tā, izskatās, ka mums visiem ir iemesls panākt to nekrietneli Bendesmaisu. Es piedāvāju apvienot mūsu spēkus. Patiesībā mēs esam pazaudējuši vergu dzinēju pēdas un būtu dikti priecīgi, ja jūs mums kaut kā varētu palīdzēt.

Āpsis pacēla milzīgo cirvi.

-    Prātīgs ierosinājums. Man palīdzība ir vajadzīga vairāk nekā jebkuram citam zvēram. Šajos mežos es neglābjami apmaldos un tikai sagadīšanās dēļ esmu ticis tik tālu. Taču paturiet prātā, ka es būšu ārkārtīgi noderīgs, kad panāksim tos vergu dzinējus. Orlando uzsvēra pēdējo piezīmi, ar ķepu pārbaudot cirvja asmeņu griezīgumu.

Jabecs Celms un viņa saime pagāja maliņā un čukstus apspriedās, tad ezis atgriezās un pastiepa ķepu.

-   Lai notiek, meklēsim kopā.

Matiass, Bazils, Džesa un Orlando sarokojās ar Jabecu.

-   Kopā!

Laukuroze norādīja virzienu.

-    Dienvidi, vergu dzinēji vienmēr dodas uz turieni, kaut gan neviens nezina, kas atrodas aiz lielās dienvidu plakankalnes. Taču pirms došanās ceļā jums jāietur maltīte kopā ar mums.

Celmu ģimene mitinājās lielā un dobā nokrituša dižskābarža stumbrā. Galda manieres nebija viņu stiprā puse. Tiklīdz ēdiens tika uzlikts uz galda, desmit ežu meitenes klupa tam virsū, un tēvam nācās viņas iebukņīt, lai izbrīvētu viesiem vietu pie galda. Matimeo un draugi pieklājīgi pateicās un ar savām sautējuma porcijām, zīļu maizi un sidru devās ārā, jo dobajā stumbrā visiem vietas nepietika. Viņi apsēdās zālē, ēda un nolūkojās neticamajā ainā, kāda pavērās stumbra iekšpusē. Laukuroze ar smagu koka pavārnīcu vicinājās pa labi un pa kreisi, kamēr desmit meitas kāvās, koda, laizīja sautējuma katlu, čiepa cita citai maizi, īsi sakot, mazajā telpā radīja elles troksni.

-    Lai svētītas šīs mazās sirsniņas, Jabecs Celms iesmējās. Viņas visas ir brangi meitēni ar veselīgu ēstgribu. Jums gan vajadzētu redzēt manu mazuli Laimīti. Kad viņš ir mājās, viņš pārspēj visas meitenes, hoho! Šo pulku pabarot, tas ir mūža darbs, jā gan.

Ap to laiku eža meitas bija notiesājušas pārtiku un metās grauzt mīksto koksni, kas veidoja stumbra iekšējās sienas. Laukuroze viņām neganti sadeva sukas, līdz visas meitenes izjoza ārā, zālājā, kur metās kūleņot un cīkstēties par ēdiena paliekām tik nadzīgi, ka Matiasam un viņa draugiem nenācās viegli pabeigt maltīti mierā.

Jabecs Celms pasvieda savu bļodiņu vienai no meitām, lai tā trauku izlaizītu, piecēlās un saberzēja ķepas.

-   Nu, vai esam gatavi ķerties pie pēdu dzīšanas?

Pēddziņi devās uz dienvidiem, Laukurozei un desmit meitām līksmi mājot ardievas.

-   Jūs tikai atrodiet tos mazuļus, va' dzi'?

-   Jā, un atvediet mums kādas pāris zebiekstes, ko pamocīt.

-   Ja mēs nebūsim te, kad pārnāksiet, tad tikai tāpēc, ka būsim noēdušas to baļķi un aizgājušas meklēt citu. Uz redzēšanos!

Kamēr Jabecs atvadījās, Bazils Briedis Zaķis pačukstēja Matiasam un Orlando: Kāds mūs vēro no tiem krūmiem labajā pusē.

Orlando nepiespiestā solī devās uz krūmu pusi.

-   Šo atstāj manā ziņā.

Taču, pirms āpsis paguva paspert vēl kādu soli, viņam garām kā sarkana švīka pašāvās Džesa Vāvere. Viņa ar varenu lēcienu iemetās krūmājā un klupa virsū glūņām. Lapotne trīcēja un drebēja, un krūmi skaļi brakšķēja, Džesai sparīgi uzbrūkot, tad no krūmāja atskanēja paniski kliedzieni.

-    Laid vaļā, laid vaļā! Au, au! Ik, au! Man sāp!

Džesa iznāca no krūmiem, sev līdzi aiz sekstes velkot Skrulli, bārkstaino tritonu.

-    Oho, nesatraucies, glumā radība, tev sāpēs gan! Es tevi saraustīšu gabalos un izbarošu Celmu ģimenei, ja nepateiksi, kur ņēmi manu kāpšanas čempiona astessprādzi.

Viņa nogrūda Skrulli pie zemes. Pilnībā ielenkts, krāpnieks rāpulis ieplestām acīm skatījās uz Orlando, Jabecu, Bazilu un Matiasu. Likdams lietā visu savu veiklību, viņš mēģināja spēji aizbēgt, taču zobens, kas iedūrās zemē viņa degungalā, un milzīgais kaujas cirvis, kas nodimdināja zemi mata tiesu no viņa astes, nepārprotami norādīja, ka šie zvēri ir karotāji, nevis verdzībā sagūstīti jaunu[i, un turklāt nejoko.

Skrullis norīstījās.

-   Es varu paskaidrot. Izstāstīšu visu!

Matiass ar vieglu kustību notēmēja zobena smaili uz izbiedētā tritona pulsējošo rīkli.

-   Ap tavu vēderu ir mana dēla mūka tērpa josta. Man šķiet, ka tev būta labāk izstāstīt mums visu. Tūliņ!

18. NODAĻA

Mazulis Rollo atkal dziedaja.

«Meklē zīmes akmeņos, Tev saku es, jā gan, Kur pazudušo pulki trauc, Tas zināms tikai man.»

Rudzupuķe pārmeklēja austrumpuses sienas valni. Senatnīgo sarkano akmeni sildīja saule un apēnoja Ķērpjziedu meža klusās, zaļās virsotnes. Viņa lūkojās apkārt ar iztraucētu skatienu.

Mazuli Rollo, kuš! Mēs neko neatradīsim, ja tu tik skaļi dziedāsi, tas ļoti traucē.

Rollo viņai veltīja apburošu smaidu un pacēla pie tuklās sejiņas ķepu.

-   Kuššš, traucē! viņš atdarināja.

Rudzupuķe nespēja noslēpt smaidu par mazā strupastēna izdarībām.

-    Ej nu, mazais resgali. Varbūt noskrien lejā uz pagrabu, apraugi Ērkšķa kungu un piepalīdzi viņam darbos. Viņš tevi droši vien uzcienās ar gardu aukstu zemeņu dzērienu.

Rollo, braši dziedādams, devās lejup pa kāpnēm.

«Meklē pleksti akmeņos, Noķer žurku sakauj to, Pīķa kungam uzšauj krietni, Lai nav jākavējas lieki.»

Uz pēdējā pakāpiena viņš uz mirkli sagrīļojās, taču mazuli cieši satvēra ūdriene Vinifreda, kura īstajā brīdī nejauši gāja garām.

-     Noķēru, palaidni! Uff! Tu nu gan esi viens brangs strupastēns. Sveika, Rudzupuķe. Meklēšana nesokas? Šķiet, ka mums visiem vienlīdz nevedas. Kāp nu lejā no vaļņa. Tagad jau ir par karsta meklēšanas darbiem. Iesim, paēdīsim launagu. Tur zālītē ir uzklāts piknika galds.

Kad Rudzupuķe un Vinifreda apsēdās un atspieda muguru pret klostera mūri, viņām pievienojās Priekškurmis.

-    Jarr, kundzes, es nupat redzēj', kā maz' Rollo nojož uz pagrab', harr harr. Ambrozijs droš' vien snauduļo. Mandomāt, šo gaid' vien' rupj' modināšan'.

Maltīte bija vienkārša svaigi vasaras salāti, auksts sidrs un ērkšķogu drumstalkūka ar muskatriekstu krēmu. Priekškurmis domīgi čāpstināja, saraucis purniņu un nepārtraukti mirkšķinādams acis.

-    Harr, galīg' sajaukuš' mums prātus ar to mīkl'. Vēl neviens nav atrad's atbild'.

Rudzupuķe pasniedza viņam sidru.

-   Tas ir sarežģīti, es piekrītu, bet mums drīz jāatrisina šī mīkla, ja gribam palīdzēt Matiasam. Grūtākais ir saprast, ar ko sākt. «Meklē Pirmējo akmeņos, kurp dodas mazo cilts.» Vai mums vispirms jāmeklē akmeņi, Pirmējie vai mazo cilts, vai visi trīs uzreiz?

Pie viņiem pieskrēja mazulis Rollo ar mazu zemeņu dzēriena blašķīti, kas aukliņā piesieta ap tuklo vidukli. Vinifreda iesmējās.

-   Uzmanās, mūsu bieds ir atgriezies. Varu derēt, ka Ērkšķa kungs viņam iedevis kāroto, tikai lai tiktu no viņa vaļā un mierīgi nosnaustos.

Viņi turpināja ieturēties un apspriest mīklu. Mazulis Rollo apsēdās starp Rudzupuķi un Priekškurmi, pastāvīgi iejaucoties sarunā un cenšoties viņiem parādīt kādu priekšmetu, ko turēja ķepās. Vinifreda noglaudīja mazā strupastēna galvu.

-    Jā, jā, ļoti jauki, Rollo. Bet, lūdzu, nepārtrauc mūs. Vai neredzi, ka mēs runājamies?

Taču Rollo nerimās. Viņš izskatījās ļoti mīlīgi, pie sevis kaut ko murminādams un visādi izlocīdams ķepas, itin kā censtos kaut ko noturēt.

-    Rudzpuķ', palau', paska šulp, viņš uzstāja.

Rudzupuķe pabaroja viņu ar gabalu ērkšķogu drumstalkūkas

un noslaucīja mazuļa purniņu sava priekšauta stūrī.

-    Dzer nu savu zemeņu dzērienu, esi labs strupastēns, Rollo. Lūdzu, nerunā ar pilnu muti. Atceries, ka pie galda jāuzvedas, kā nākas. Ak vai, kas viņu tā satraucis?

Rollo plaši pavēra ķepas, kaut ko grudzinādams kukainim, kurš šurpu turpu skraidīja pa viņa plaukstām.

-   Palau', mazo cilts!

Visi trīs zvēri pārsteigti skatījās uz viņu. Mazulis viņiem rādīja ko tādu, par ko viņi līdz šim nebija iedomājušies.

-   Tā ir skudla!

-   Protams, mazo cilts. Tā Metuzāls un vecais abats Mortimers allažiņ sauca skudras: mazo cilts.

-   Jarr, gudrinieks Rollo, lab' puik', jaun' serr'!

-   Stāsti, kur tu to atradi.

Rollo izstiepa ķepu, pa kuru joprojām staigāja skudra.

-    Ēlkšķa kunga paglabā.

Viņi steidzās pāri mauriņam, iekšā Lielajā zālē, lejup pa kāpnēm uz Dziļo alu, caur mazo gaitenīti tās tālākajā malā un lejup pa slīpo celiņu, kurš veda uz vīna pagrabu.

Ambrozijs Ērkšķis gulēja, viegli krākdams, un viņam blakus stāvēja tukša krūze.

Pēc Priekškurmja galvas mājiena visi uz pirkstu galiem pazagās garām snaudošajam ezim un sekoja mazulim Rollo krēslainā pagraba dzijumos. Viņš aizveda visus līdz lielai konservētu plūmju mucai, milzīgai senatnīga ozolkoka uzpariktei, kas tur stāvēja no neatminamiem laikiem. Vietā, kur stīpa bija pārplīsusi, starp dēlīšiem bija sprauga. Rollo norādīja uz grīdu, kur biezēja tumšās, lipīgās sulas peļķīte. Skudras rosīgi vāca saldmes paliekas un vienlaidu kolonnā nesa tās prom.

-   Palau', le, mazo cilts.

Rudzupuķe līksmi sasita plaukstas.

-    Labs strupastēns, Rollo. Nāc, sekosim skudrām un lūkosim, kurp tās dodas.

Skudru procesija naski soļoja gar sienu, dziļāk iekšā pagrabā, kur nogriezās pa labi kādā senā ejā.

-    Pagaidiet mirklīti, sacīja Vinifreda. Es iešu sadabūt lāpu. Šeit ir pārāk tumšs.

Viņi apstājās un noraudzījās uz čakli soļojošo skudru virkni, kurai pretim sulas peļķītes virzienā nāca citas skudras. Vinifreda atgriezās, un gaisma no atnestās liesmojošās žagaru lāpas, kuru viņa turēja augstu paceltu, lieti noderēja.

Viņi devās tālāk pa līkumoto seno eju tā bija sausa un tumša, gaiss tajā bija sastāvējies. Lāpas gaismā atklājās, ka ceļu aizšķērso smagas koka durvis. Taču skudras soļoja taisni uz priekšu, caur durvjapakšas spraugu. Kopīgiem spēkiem viņi rāva apsūbējušo misiņa roktura gredzenu durvis lēni vērās, ierūsējušajām dzelzs eņģēm čīkstot. Tas izbiedēja skudras. Tās izklīda, un nepārtrauktā ierinda pārtrūka.

-    Stāviet klusu un mierīgi, dodiet mazo ciltij laiku norimt, Rudzupuķe ieteica.

Viņi nogaidīja, līdz skudras bija aizmirsušas traucējumu un turpināja ceļu.

Redvolas ļaudis nu atradās nelielā, alai līdzīgā telpā, pilnā aizmirstu mucu, darbarīku un vecu soliņu. Skudras pa līkumotu taciņu šķērsoja telpu, apejot drūpošās, salauztās mucas, toverus un vātis, virzoties uz vēl vienu eju, kas nebija nekas vairāk par raupji izcirstu tuneli. Ar mazuli Rollo joprojām priekšgalā, gājēji pieliecās un sekoja skudrām. Eja virzījās kalnup.

-     Šī izskatās pēc nelietotas šahtas, varbūt pamatu rakšanas plānos bijusi kāda kļūda un tāpēc šis tunelis ir pamests, Rudzupuķe bilda.

-    Urr, tā varēt' būt, kundz', Priekškurmis sauca no gājiena aizmugures. Es te nekad nav bij's. Mēs iet augšup pa kaln', cik es noprot'. Mandomāt, skudr's zin', kur iet.

Dažbrīd viņu ceļu aizšķērsoja vecas saknes. Rāpjoties pāri jau kuram akmenim, galvu noskrambājot pret zemajiem griestiem, Rudzupuķe un Vinifreda sāka ilgoties pēc virszemes pēcpusdienas saulainā siltuma. Rollo bija pārāk aizrāvies, lai domātu par ko citu.

Viņš dedzīgi sekoja skudru virknei. Priekškurmis, pieradis pie tumšas pazemes, rimti so|oja, noslēgdams gājienu. Visbeidzot viņi nonāca vietā, kas īsti nebija ne zāle, ne eja, ne ala zema, krēslaina telpa ar akmens kolonnām, kas balstīja griestus, un sienām, kas aizšķērsoja ceļu telpas tālākajā galā. Lāpas gaismā bija redzams, ka skudras rāpjas augšup pa javas apmetumu, līdz triju akmeņu rindu augstumā tās nozuda spraugā starp smagajiem sarkanā akmens bluķiem.

Vinifreda piegāja pie tās vietas un pacēla lāpu augstāk.

-    Turp nu tās dodas, taču man šķiet, ka mums vajadzētu būt tikpat maziem kā skudrām, lai sekotu tām. Hei, kas tad tas… Paskat!

Rollo un Rudzupuķe berzēja putekļus un sausu augsni no smilšakmens bluķa virsmas, līdz uz tās atklājās burti.

-    Ahā! Tas ir Redvolas klostera pamatakmens. Paraudzīsim, kas uz tā rakstīts, Konstance izsaucās. Viņa skubināja Vinifredu pielikt lāpu tuvāk uzrakstam un skaļi nolasīja:

«Uz šā akmens gulst visas mūsu cerības un pūles. Lai Redvolas klosteris mūžam stāv drošs, lai tās ir mājas visām miermīlīgām radībām un patvērums meža zvēriem. Vēlo Sniegpulksteņu pavasarī šo akmeni vietā lika mūsu ordeņa aizstāvis Mārtiņš Karotājs un mūsu dibinātāja abate Žermēna. Lai ziemas būtu īsas, pavasari zaļi, vasaras garas un rudeņi auglīgi.»

Kad Konstance bija nolasījusi skaisto uzrakstu, viņi stāvēja klusēdami, izjuzdami Redvolas vēstures un tradīciju silto pieskārienu.

Priekškurmis pārtrauca klusumu ar savu kurmja loģiku.

-    Lab' i, jūs kād' brīd' uzgaid', es aizies sasauks racēj' brigād'. Šis i darbiš kurmjmeistariem.

Kad viņš bija projām, palicēji sēdēja un rūkošajā lāpas gaismiņā raudzījās uz akmeni. Visu domas pēc brīža skali izteica Vinifreda.

-    Nez ko mēs atradīsim aiz tās sienas?

Vēlās pēcpusdienas saules stari mirguļoja un rotājās skaidrajā ūdenī dziļajā upē, kas šķērsoja klintsradzēm piebārstīto kanjonu starp diviem kalniem. Saķēdētie gūstekņi pateicīgi atdzērās valgmi un apgūlās atpūsties uz saules nokaitētā akmens. Tuvumā sēdēja sermulis Stīvmugura. Viņš nikni raudzījās uz gūstekņiem un draudīgi tēmēja uz viņiem ar nūju.

-    Nu, salašņas, galvas lejā, guliet, kamēr varat. Ja es dzirdēšu kaut vienu kustību vai čukstu, zvēru pie ilkņa, ēdīšu jūsu astes pusdienās!

Kad sermulis devās projām, viņš paslīdēja uz slapja akmens. Aši pielēcis kājās, viņš atkal novicināja nūju.

-    Atcerieties, ko teicu: acis ciet, gulēt mierīgi, un nekādas ķēžu žvadzināšanas, citādi dabūsiet!

Vairākums pārējo gūstekņu izstiepās gulēt vienatnē, taču Matimeo un viņa draugi saspiedās cieši kopā. Jaunais pelēns gulēja ar galvu pie Sema astes, un atpūšoties viņi savā starpā sačukstējās.

-    Nez vai vecais Ambrozijs Ērkšķis tagad lejā pagrabā snauduļo starp mucām?

-    Jā, vai atceries to dienu, kad mēs nolavījāmies tur lejā un dzērām zemeņu dzērienu no mucām caur meldru stiebriem?

-   Vai es atceros? Haha, vecais labais Ērkšķis. Kaut man tagad būtu kausiņš tā zemeņu dzēriena.

-    Hmm, vai arī liels ābolu un kanēļa pīrāgs, pārliets ar svaigu krējumu, vai varbūt vienkārši svaiga maize un siers.

Auma mazliet paraustīja ķēdi.

-   Ak, liecieties taču gulēt, jūs modināt manī izsalkumu. Es šobrīd vēlos, kaut man būtu bļodiņa tēva gatavotā kalnu pakājes sautējuma ar puraviem un kartupeļiem ar mērci, un burkāniem, un sīpoliem, un…

-   Ei, mēs tevī modinām izsalkumu? Man šķita, ka tavs tēvs ir karotājs. Tiem parasti nepadodas ēdiena gatavošana.

-    Nē, bet manam tēvam Orlando padodas, kaut gan viņš man teica, lai nevienam to nesaku, gadījumā, ja kāds sadomātu, ka viņš kļūst gļēvs, taču viņš allaž ir man gatavojis brīnišķīgus ēdienus. Droši vien tāpēc, ka man nekad nav bijis mātes. Vismaz es viņu neatceros.

Iestājās klusums, un jaunie gūstekņi domāja par saviem vecākiem. Matimeo vēlējās, kaut nekad nebūtu sagādājis tēvam un mātei raizes. Viņš paraudzījās lejup uz savām ķēdēm un cieši nolēma ja viņš kādreiz nonāks brīvībā un atgriezīsies Redvolā, tad būs labs dēls.

-    Mati, vai ta guli? Viņa domās ielauzās Tesas neatlaidīgā balss.

-   Nē, Tesa. Kas par lietu?

-   Es tev pateikšu, bet tu nedrīksi izrādīt satraukumu. Kad Stīvmugura paslīdēja un nokrita, viņš pazaudēja savu mazo duncīd. Zini, to, kuru viņš visu laiku nēsā aizmugurē aizbāzta aiz jostas. Tas ir pie manis.

Matimeo centās gulēt nekustīgi, taču bija modrs.

-    Lieliski! Vareni nostrādāts, Tesa. Kā tu domā, vai mēs ar to varēsim atmūķēt važu slēgas?

-    Kušš, ne tik skaļi. Esmu par to pārliecināta. Savējo es tikko atmūķēju. Slēdzene ir ļoti vienkārša, un dunča asmens nostrādā nevainojami. Guli rāmi, es tev to padošu.

Tims un pārējie sadzirdēja Tesu.

-   Vecā labā Tesa, šī ir tā iespēja, kuru tā gaidījām!

-   Mums uz brīdi tas jāatliek. Es redzu, ka vergu dzinēji taisās uz guļu tur pie alas ieejas. Kādu laiciņu pagaidīsim, līdz viņi iemieg.

Matimeo sajuta, ka Tesa lēni ieslidina dunci viņa izstieptajā ķepā. Viņš to iebīdīja sava mūka tērpa piedurknē. Skaļi nožāvājies, pelēns pagriezās uz otriem sāniem un saritinājās kamolā, lai varētu apskatīt ieroci. Tas bija mazs abpusgriezīgs duncis ar smailu asmens galu. Matimeo to ievietoja ķepu pinekļu slēdzenē un pāris reižu pagrieza. Primitīvais mehānisms klusi noklikšķēja un atvērās, un viena ķepa bija brīva. Bija vajadzīgs tikai īss brīdis, lai atbrīvotu arī otru. Viņš piesardzīgi pacēla galvu un palūkojās uz sargu pusi, taču tie vēl nebija pilnībā iemiguši.

-    Auma, vai tu un Laimis varat pavērot sargus un dot man ziņu, kad jums šķiet, ka viņi ir cieši aizmiguši? Tim, es padošu tev dunci. Rīkojies klusi, centies negrabināt ķēdes.

-   Matimeo, ir jau ļoti skaisti, ka tiekam vaļā no ķēdēm, bet mēs esam septiņi, kur gan mēs liksimies? Tesa raizējās. Turklāt nevaai iedomāties, kā septiņi zvēri no šejienes var izbēgt bez trokšņa.

Matimeo izklāstīja savu plānu.

-   Klausieties, visi. Ir tikai viens veids, kādā mēs varam aizbēgt, un tas ir pats labākais: tieši iekšā upē. Pa vienam vien mēs varam nošļūkt no krasta. Tur jābūt kādai pārkarei, spriežot pēc akmeņiem. Paslēpsimies zem pārkares, varbūt pa straumi uz augšu, uz dienvidu pusi. Bendesmaiss domās, ka esam devušies pretējā virzienā, uz māju pusi. Turklāt mūsu pēdas nevarēs sadzīt, ja būsim ūdeni. Mums jāatrod kāda vieta zem krasta, kur paslēpties, un tur arī jāpaliek. Kad visa kņada norims, viņiem būs jādodas tālāk, lai kur tas būtu. Un, kad viņi būs prom, mēs varēsim nākt ārā no slēptuves un doties atpakaļ uz Redvolu. Norunāts?

Viņi vienojās par šādu bēgšanas plānu.

Matiasa zobena asmenim kutinot rīkli un Orlando kaujas cirvim maigi piespiežot asti, Skrullis nostāstīja vislabāko savārstījumu, kādu viņa žiglais prāts spēja sadomāt.

-    Tie bij meža zvērēni. Skrullis centās šiem palīdzēt. Lūdzu, rāmāk ar lielzobenu, karotājpele. Es redzu Bendesmaiss un viņa nelieši ar vergiem, tad nu es sev saku, man šiem jāpalīdz, jāpalīdz. Bet nekā, zebiekstes mani aiztrenc prom, sermuļi un seski dzenas Skrullim pakaļ. Nevarēju palīdzēt meža zvērēniem.

Matiass mazuliet atslābināja zobena tvērienu.

-   Kur tu dabūji visus šos priekšmetus: mūka tērpa jostu, dzimšanas dienas dāvanu, astessprādzi, zilos ziediņus? Radības, kas tev to iedeva trīs peles, vāvere un jauna āpsiene vai viņi visi ir starp dzīvajiem?

Skrullis sparīgi māja ar galvu.

-   Jā, jā, meža zvērēni visi dzīvi. Kad Bendesmaiss neskatījās, es šiem sviedu ēdienu. Viņi man dod šitos un saka: «Saki pārējiem, lai seko mums.»

Orlando vēroja cekulaino tritonu. Viņam šis radījums nepatika, un viņš tam neuzticējās.

-     Padomā rūpīgi, ķirzaka, lielais āpsis sacīja klusā, baisā balsī, jo, ja man šķitīs, ka tu melo, tad šorīt tu redzēji savu pēdējo saullēktu. Uz kuru pusi viņi devās?

Skrullis norīstījās.

-   D-dienvidiem… Taisni uz dienvidiem. Viņa balss nebija nekas vairāk par satrauktu čukstu, un viņš norādīja virzienu ar ķepu.

Orlando un Matiass pacēla skatienu uz Jabecu Celmu. Ezis pamāja ar galvu.

-   Viņš saka patiesību, ezis apstiprināja.

Džesa Vāvere salasīja dēla un viņa draugu mantas un sabāza tās mugursomā.

-    Šīs es paturēšu. Ja tu stāsti patiesību, varēsi dabūt tās atpakaļ, kad mēs pa šo ceļu atgriezīsimies mājās. Ja ne, tad mēs tevi vienalga sameklēsim, un tu nožēlosi, ka vispār esi dzimis šai pasaulē.

Ar Bazilu un Balamuti gājiena priekšgalā viņi aizsoļoja uz dienvidiem, caur mežu, atstājot aiz muguras Skrulli, bārkstaino tritonu, kurš, ne mirkli nesvārstīdamies, skriešus metās uz ziemeļiem, cerēdams, ka bargie pēddziņi vairs nekad nešķērsos viņa ceļu.

Uz vakarpusi ēnas sāka stiepties garumā. Orlando virs koku galotnēm pamanīja dvīņu kalnu virsotnes.

-    Pēdas ved tieši uz turieni, veco zēn, Bazils sacīja, lasīdams viņa domas. Varu derēt, ka mūsu vecie labie jaunuļi šai pašā brīdī ir kaut kur tur augšā, ko?

Balamutis bija pasācis pārņemt Bazila izrādīšanos. Viņš nostājās cienīgā pozā un centās kustināt ausis.

-    Ko, ko. Protama lieta, veco zēn. Sekosim tiem vecajiem labajiem palaidniekiem, ko?

Krietns zvēliens ar Orlando vareno ķepu notrieca bezkaunīgo ūdrēnu vēkšpēdus.

-   Pievaldies, ūdensžurka. Neuzdrošinies izsmiet vecākos.

Klusi un piesardzīgi viņi tuvojās dvīņu kalniem, kas slējās no

meža vakara krēslā, priekšgalā Matiass un Orlando ar paceltiem ieročiem, aizmugurē Bazils un Balamutis, sūrstošo pakausi berzēdams.

Bendesmaisa asais skatiens bija viņus pamanījis. Lapsa gulēja kalna virsotnē, vērodams ienaidnieku tuvošanos, un viņa bagātajā iztēlē veidojās kāda viltīga doma.

Platacis, Ādķepa un Līkmugura vēroja maskoto lapsu. Arī viņi bija redzējuši pēddziņus un nemierīgi prātoja, ko vadonis pasāks ar kareivīgajiem cīnītājiem, kuri ar katru brīdi nāca arvien tuvāk. Bendesmaiss pievērsās viņiem, veselajai acij Jauni zalgojot un maskai satrauktajā elpā piekļaujoties sejai.

Tā, te būs plāns. Klausieties uzmanīgi, es negribu nekādus misēkļus. Līkmugura, noskrien lejā un pasaki Trijnagam un Pusastim, lai sadzen gūstekņus alā šā kalna pakājē. Pārliecinieties, lai viņi atstātu labi daudz pēdu. Tad izdzeniet viņus ārā, noslēpiet ārā nākšanas pēdas un raitā gaitā dodieties uz dienvidiem. Plataci, Ādķepa, jūs nāksiet man līdzi. Mēs iesim tālāk pa šā kalna virsotni, līdz būsim virs alas. Tur ir papilnam akmeņu. Sakrausim tos lielā kaudzē tieši virs alas ieejas.

Platacis un Ādķepa neizpratnē skatījās uz Bendesmaisu, taču zināja, ka labāk jautājumus neuzdot, pat tad, ja viņi neko nav sapratuši. Bendesmaisa Cietsirža pavēlēm bija jāklausa, nevis tās jāapšauba.

Bendesmaiss veda viņus pa kalna kori, pie sevis ļauni ķiķinādams. Šovakar visas zivis būs vienā tīklā, un viņa atriebe būs pilnīga. Viņi mirs lēni, ak, tik lēni!

19. NODAĻA

Vēlā vakara krēsla iekrāsoja Redvolas klostera mūrus blāvi sārtus, pēdējie zeltainie ,un rubīnsarkanie saules stari spraucās no sarkanzilu mākoņu vaļņa. Pazemē Konštance sēdēja, turēdama klēpī mazuli Rollo un vērodama Priekškurmi un viņa racēju komandu lietpratīgi darbojamies, lai izkustinātu vareno pamatakmeni. Bez kaltiem un virvēm viņiem bija arī stieņi, ķīļi un baļķu stutes. Kurmju vadonis izsniedza norādes, ar skubu dipinādams šurpu turpu un aplūkodams jau padarīto.

Tu i pabeidz's kalt šito viet', Sakņrac'?

-   Jā, būs lab', serr.

-   Jārdž, krāmē iekš' tos ķīļ's. Mēs ar Gaffer' pabīdīs apakš' sitos saeļjot's dēļ's. Tu, Sakņrac', sastiprin' akmenī virv's un āķ's. Turas patālāk, kundz', un picskat' to mazul'.

Tādējādi tika izveidota pamatīga ietaise, kuni kurmji dēvēja par «milzķepu». Tā bija savāda uzparikte, kas mazliet atgādināja sānisku trīšu bloku. Rosīgie kurmju strādnieki piestiprināja virves pie lielas apa|as ba)ķa spoles un sāka griezt garu, stingru dižskābarža koka rokturi. Mazulis Rollo uz to noskatījās, acis iepletis. Viņš čukstēja ūdrienei Vinifredai: Ko viņi dara?

-    Kuš nu, mazulīt, un skaties. Rau, jo vairāk viņi griež rokturi, jo vairāk nostiepjas virves.

Pakāpeniski virves nospriegojās un sāka čīkstēt un krakšķēt. Milzīgais akmens bluķis mazliet izkustējās, un tā pamatne tagad balstījās uz trim plakaniem, labi ieeļļotiem sikomores dēļiem. Kurmji sāka vienmērīgi skandēt:

«Jarr, šis nāk, Harr, šis lien, Kurmj' prot strādāt Nakt' un dien'!»

Pirmējo akmens sāka slīdēt no savas vietas, kurā sensenos laikos bija novietots. Tas kustējās ieslīpi, atstājot Priekškurmim spraugu, pa kuru žigli iespraukties aiz akmens un ieķīlēt divus zaļas priedes baļķēnus par stutēm.

-    Skat, Rollo, pavei, lielais akmens kustas! Rudzupuķe gandrīz vai metās diet no sajūsmas.

Skudras skraidelēja šurpu turpu, akmens trinās gar akmeni, virvju tauvas čīkstēja un krakšķēja, un kurmju komanda skandēja savu akmens izkustināšanas dziesmu, mazuļa Rollo sīkajai, piesmakušajai balstiņai velkot līdzi. Tika atnestas vēl stutes, un akmens bluķis smagnēji slīdēja uz priekšu, atstādams sienā lielu kvadrātveida caurumu.

-    Pārtraukt vilkšan', stāt, kurmji, darbs i darīts! Pēc Priekškurmja paziņojuma izskanēšanas visi viņa komandas kurmji elsdami atbalstījās pret milzķepu, mēles izkāruši, padodami cits citam sidra blašķi. Kurmju vadonis nostājās maliņā un zemu palocījās.

-     Te nu i, džendzvēr', ņem nu tās lāp's un iet iekš' kārtīg' apskatīt.

Vinifreda un Rudzupuķe smaidīdamas apsveica kurmjus.

-     Vareni pastrādāts, Priekškurmi. Paldies, kurmju komanda, jūs esat padarījuši smagu darbu. Bez jums mēs nemūžam nebūtu izkustinājuši šo akmeni.

Ja kurmis spētu nosarkt, tad tieši to tagad būtu izdarījis Priekškurmis. Viņš un pārējie kurmji mīņājās, neveikli spārdīdami irdeno zemi ar platajām ķepām.

-    Harr, lai jūs slavēt', jaunkundz, tas jau nekas nebij, priek' pakalpot.

Ar Rudzupuķi priekšgalā viņi devās alā, kas atklājās aiz akmens. Lāpa jau plaiksnīja pēdējo liesmiņu. Vinifreda lika visiem apstāties. Pataustoties gar sienām, ūdriene sameklēja sausu žagaru lāpas aprūsējušos metāla turekļos. Garām ejot, viņa katrai no tām pieskārās ar savu lāpu, un drīz visa telpa bija izgaismota.

Tas bija plašs kvadrātveida akmens kambaris ar klona grīdu. Vienā stūrī līdz pussienas augstumam stiepās liels skudru pūznis. Viņi apgāja to ar līkumu, cenšoties neiztraucēt mazo cilti. Rudzupuķei pat aizrāvās elpa, ieraugot skatu, kas pavērās viņu priekšā.

Tur stāvēja skaista sarkana akmens statuja vieda, veca pele, kas sēdēja vienkāršā akmens krēslā, vienu ķepu pacēlusi, ar otru turot akmens grāmatu, kura atvērta gulēja viņas klēpī.

Vinifreda lūkojās vecajā, laipnajā sejā. Tajā rotājās grumbains smaids, uz degungaliņa bija uztupinātas mazas, kantainas brillītes, un nokarenas ūsas piešķīra tai omulību.

-    Manu astīt! Šķiet, ka viņa mūs vēro. Nez kas viņa ir?

Rudzupuķe to zināja instinktīvi.

-   Tā ir abate Žermēna, Redvolas būvju plānotāja. Esmu par to pārliecināta. Viņa Uir sēžot izskatās tik mierpilna un laipna.

Priekškurmis notrauca sausas zemes kārtu no statujas pjedestāla.

-   Paskat, jarr! viņš iesaucās.

Rudzupuķe pieliecās, lai ņirbošajā lāpu gaismā izlasītu pjedestāla akmenī iegravēto uzrakstu:

«Žermēna, Redvolas klostera pirmā abate. Es nāku no mājām, lai uzietu mājas. Gadalaiki bijuši man vēlīgi. Šeit es atdusēšos kopā ar mazo cilti.»

Vinifreda sajūsmināti māja ar galvu.

-   Tieši tā tam jābūt. Viņa izskatās pēc lādzīgas sieviņas, tur tā sēžot ar brillēm un grāmatu.

Priekškurmis uzrāpās uz pjedestāla pamata un smagām lietpratēja ķepām aptaustīja to.

-    Tas zvērs, kas to taisīj's, ir bij's īsts meistars, jūs piemin' man's vārd's! Izcils darbs, harr.

-   Nudien, Rudzupuķe piekrita. Skat, pār grāmatas lapu pat rāpo maza akmens skudriņa. Bet ko tad īsti mums meklēt?

Vinifreda paraustīja plecus.

-     Nav ne jausmas. Šķiet, ka esam krietni nopūlējušies tikai tādēļ vien, lai atrastu skaistu statuju. Ļoti jauki, bet neko daudz tas mums nelīdz.

Viņi sāka uzmanīgi pārmeklēt kambari no klona grīdas līdz akmens griestiem, bez panākumiem pārbaudīt ik akmeni sienā.

-    Ek! Rudzupuķe nožāvājās. Manuprāt, mums labāk šovakar mest mieru un atgriezties rit. Tagad jau droši vien ir vēls. Nāc nu, mazuli Rollo, citādi nokavēsim vakariņas. Kāp nu lejā, mazais negantniek.

Strupastu mazulis bija uzrāpies uz statujas. Viņš sēdēja abates klēpī, blakus grāmatai. Vinifreda devās viņu notvert. Rollo centās izlocīties, taču ūdriene viņu sagrāba un nocēla no statujas ceļgaliem. Tikām Rollo pieķērās pie mazās akmens skudriņas, kas rāpoja pa grāmatas atvērtajām lappusēm. Vinifredai par lielu nepatiku, tā palika mazuļa ķepā.

-     Palaidnis Rollo! Ak tu, mazais nekrietneli, tu esi salauzis skaisto statuju.

Rollo pacēla akmens skudru ķepā, lai parādīta Vinifredai, ka nav to salauzis. Zem tās bija maza vara spraudīte, kas bija turējusi skudru vietā, iespraustu mazā caurumiņā, kas bija izurbts akmens lappusē.

-   Nav salauzts, Vin, paskat.

-    Uzmanās, kundz'! Racēju komandas kurmis Gaffers žigli pastūma malā Rudzupuķi un metās garšļaukus uz grīdas pie statujas pamatnes. Kad mazulis Rollo bija pacēlis vara spraudītē iestiprināto skudru, kaut kas notika ar grāmata, kas slīpi gulēja uz abates Žermēnas ceļiem.

Grāmatas lappuses, kas tik ticami izskatījās pēc prasmīgi izkaltas vienlaidus akmens plāksnes, pašķīrās. No akmens bluķa izslīdēja plāna daļiņa un nokrita zemē. Laimīgā kārtā Gaffers bija ievērojis, ka tā sāk kustēties, un trauslā akmens plāksnīte piezemējās uz viņa mīkstās, pūkainās muguras kurmis gulēja izstiepies statujas pakājē. Par laimi, plāksnīte nesaplīsa. Pateicībā noglāstījusi kurmja galvu, Rudzupuķe godbijīgi saņēma ķepās smalko akmens plāksnīti.

Tu esi īsts glābējs, Gaffer! Tieši šo mēs meklējām. Kurš gan to būtu iedomājies! Akmens lappuse no akmens grāmatas, turklāt aprakstīta!

20. NODAĻA

Aurna mazliet pacēla galvu un viegli pamāja Matimeo.

Tagad. Viņi visi ir iesnaudusies. Mums jāiet, tūliņ pat!

Duncis bija ticis nodots no ķepas ķepā, un gūstekņi cits pēc cita bija atbrīvojušies no važām. Visi lūkojās uz Matimeo un gaidīja, kad viņš uzņemsies vadību.

Piespiedis sevi kustēties ļoti piesardzīgi, jaunais pelēns iekoda dunča asmeni zobos un saņēma visu drosmi. Lēni piecēlies tupus, viņš virzījās pāri saulē sasilušajiem upes krasta akmeņiem, uzmanīgi vērodams guļošos

vergu dzinējus. Pa mokošam mazumiņam viņš rāpoja, līdz sasniedza upi. Tagad viņam bija jābūt īpaši piesardzīgam, lai nesaceltu šļakatas, kas uzmodinātu viņu gūstītājus. Lēni nolaižoties rāmi plūstošajā ūdenī, Matimeo asi ievilka elpu un iebrida dziļi zem siltās upes virsmas aukstajā zemūdens straumē. Turēdamies pie akmens dzegas, lai netiktu aizrauts lejup pa straumi, viņš pamāja ar galvu Semam.

ļaunais vāverēns drosmīgi piecēlās kājās un klusā pašpaļāvībā iesoļoja tieši upē. Viņš pamāja ar ķepu Sintijai Strupastei, kura nodrebinājās un piespiedās pie klints, činkstēdama: Es nevaru, mūs noķers un sitīs. Man bail!

Matimeo nepacietīgi grieza zobus pret dunča asmeni, caur tiem ņurdēdams: Kusties, Sintij, kusties! Nāc, tu kavē pārējos!

Auma viņu viegli pastūma, klusi čukstēdama: Pasteidzies nu, esi laba strupaste. Tu nekad neredzēsi mājas, ja tā baidīsies.

Māju pieminēšana iekustināja Sindjas trīcošās ķepas. Viņa steidzīgi piecēlās, metās uz priekšu, paklupa uz važām un ar galvu pa priekšu ievēlās ūdenī ar skaļu plunkšķi. Matimeo un Sems viņu sagrāba un ar ķepām aizspieda viņas muti, lai strupaste nesāktu panikā kliegt. Bēgļi sastinga.

Viča plakstiņi noraustījās, bet viņam blakus guļošā zebiekste pagriezās uz otriem sāniem un kaut ko norūca. Auma klusītēm atviegloti nopūtās. Miers nebija iztraucēts, vergu dzinēji turpināja gulēt.

Tims un Laimis gāja nākamie, viņiem sekoja Tesa un Auma. Atlikušie vergi gulēja saķēdēti un aizmiguši. Nevienam no viņiem nebūtu drosmes vai spara bēgt; viņi bija gūstā daudz ilgāk nekā Matimeo un viņa draugi, un viņi bija redzējuši Bendesmaisu izrīkojamies ar notvertiem bēgļiem. Tas nebija patīkams skats.

Matimeo pacēla pateicīgu skatienu uz tumstošajām debesīm. Krēsla būs viņu palīgs, un drīz iestāsies nakts. Turēdamies sadotās ķepās un neattālinoties no krasta, draugi lauzās augšup pret straumi, uz dienvidiem. Iešana bija smaga. Upes virsma bija mānīgi rāma, zem tās slēpās auksta, spēja zemūdens straume. Slapjie, ūdens piesūkušies mūku tērpi drīz vien redvoliešu pārvietošanos padarīja vēl smagāku, un viņi bija pateicīgi, kad Matimeo norādīja uz akmens dzegu, kas nokārās pār ūdeni. Pelēns sparīgi devās uz priekšu, lielā dziļuma dēļ gan kustējās lēni un aiz muguras dzirdēja pa pēdām sekojošos draugus saspringti elpojam.

Akmeņainā pārkare bija ideāla slēptuve.

Viņi izvēlējās vietu, kur krastmala biezi apaugusi ar sudrabzāli un sārto zelteni, kas liecās pār akmeņaino krastu un sajaucās ar bulteni, kas auga upes seklumā. Kopā tās veidoja nevainojamu aizkaru. Zemu noliekušies pārkares dziļumā, viņi, klusi mājot ar galvu, apsveica cits citu.

Tikmēr krastā, atgriežoties Līkmugurim, elle gāja vaļā.

-    Nu, sliņķu bars, slienas kājās. Bendesmaiss teica, ka jums… Hei! Paskatieties uz tām tukšajām ķēdēm! Pusasti, Trijnag, celiet trauksmi! Izbēguši vergi!

-     Izbēguši! Izbēguši! Vergi izbēguši. Pārmeklējiet katru kaktiņu, katru spraudziņu, nekur tālu viņi nevarētu būt tikuši. Izbēguši! Izbēguši!

Briīnzobis ar visu sparu uzskrēja virsū Trijnagam. Zebiekste saķēra smeldzošā purna galu un nikni lūrēja uz sermuli, kurš sēdēja zemē, berzēdams galvu.

-   Celies kājās, lempi. Meklēt, žigli!

-   Ē, mm, kā tad. Kurus gūstekņus mēs meklējam?

Līkmugura tikmēr bija pārbaudījis vergu ierindu. Viņš ļauni pasmīnēja.

-    Tos Redvolas salašņas, āpsieni un sīko ezi. Hoho, es negribētu būt jūsu vietā, kad atgriezīsies Bendesmaiss.

-    Ak nē, tikai ne redvolieši, Pusastis nostenējās. Bendesmaiss mūs noēdis bez sāls, ja tas bars neatradīsies, īpaši jau tevi, draudziņ. Tu taču te biji par galveno.

Trijnags sašutamā augstu pacēla sāpēs pulsējošo degunu.

-   Kas, es? Gluži tā es to nedzirdēju, buciņ. Tu esi tas, kurš vienmēr grib tikt pie teikšanas, kad viņš ir prom.

Vičs skraidelēja apkārt, ķepas vicinādams.

-   Pārstājiet taču kašķēties, āmurgalvas. Meklēsim vergus, citādi mums visiem ādu pār acīm pārvilks.

Līkmugura izstiepa ķepu un vienkārši paklupināja Viču.

-    Skaties, ko sauc par āmurgalvu, puņķutapa. Redzu, ka man būs te jāuzņemas vadība pēc jūsu savārītās putras. Stīvmugura, Skrandaini, ejiet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām. Tālāk par to lielo kalnu iet nebūs vajadzības. Ja viņi būtu tikuši tik tālu, Bendesmaiss viņus jau būtu pamanījis. Pusasti, Slapjkāji, meklējiet uz priekšu. Jūs pārējie izķemmējiet visu tepat, zem akmeņiem, aiz krūmiem, jebkuras iespējamās slēptuves. Vič, Brūnzobi, ūdenī, marš, un pārmeklējiet upi!

Vičs izaicinoši nepiekāpās.

-    Ei, kas tu tāds esi, lai te pavēlētu? Es nekādā riebīgā upē nekāpšu. Kurš tad var zināt, cik tā dzija? Turklāt ir gandrīz pavisam tumšs, un tur varētu slēpties kāda līdaka vai kaut kas tamlīdzīgs. Au!

Trijnags stāvēja, vicinādams ķepā vītola nūju, ar kuru tikko bija iezvēlis pa Viča muguru.

-    Dari, kā tev liek. Kāp upē, pinkšķūsa, un tu, Brūnzobi, arī, citādi iebāzīšu jūs maisā ar akmeņiem, aizsiešu un iesviedīšu pats.

Cītīgi izrādīdams drūmu, nelāgu omu, Vičs sāka uzmanīgi brist ūdenī, viņam negribīgi sekoja Brūnzobis.

-   Vē! Droši vien mums tas jādara tikai tāpēc, ka jums pārējiem ir bail saslapināt ķepas, sīkā žurka skaļi murmināja.

Līkmugura nogrāba garāmejošu zebieksti.

-    Bail? Kuram ir bail? Mēs ar Ādķepu iesim pārmeklēt straumi uz leju, jūs ar Brūnzobi pārmeklējiet augšteci, un mēs jums parādīsim, cik mums bail, vai ne, brāl?

Ādķepa nepārprotami izskatījās nelaimīgs, taču centās rādīt drosmīgu ģīmi.

-   Ha, protams, parādīsim… Ej tu pirmais, Līkumiņ.

Tims Baznīcpele zem akmeņainās pārkares dzirdēja ik vārdu. Viņš pagriezās pret Matimeo.

-   Ko mēs iesāksim? Viņi pārmeklē upi.

Tesa noplūca niedri ar dobu vidu un nokoda tās galu.

-    Paskat, vai atceraties šīs te, vai atceraties, kā mēs gulējām klostera dīķi, elpodami caur šādām niedrēm pagājušajā vasarā, kad mūs meklēja Konstance?

Matimeo nolauza niedri un nokoda tās galu.

-    Ak, jā, vai tā nebija tā reize, kad tu sagriezi vienu no brāļa Hugo smalkākajiem galdautiem, lai uzbūvētu telti?

Sems Vāvere iepūta niedrē, lai to pārbaudītu.

-   Ja pareizi atminos, tas biji tu, Mati. Taču nav laika strīdēties. Pamēģināsim.

Turēdamies viens pie otra un pie upes gultnes akmeņiem, viņi ienira, aizspieduši nāsis, elpodami caur muti pa dobajām niedrēm. Tas izdevās lieliski.

Vičs upes vidū cieši turējās pie Brūnzobja, brienot pret straumi līdz kaklam ūdenī. Tas bija auksts un dziļš. Brūnzobis nopurināja žurkulēnu no sevis.

-   Tinies nost! Ko tu te dari, mēģini mani noslīcināt, vai? Ej pārmeklē to krastu, es apskatīšu pretējo. Viņi nevar slēpties upes vidū. Klau, laidies vaļā, bez jokiem, citādi mūs abus aizskalos.

-    Ei, tev taču nav bail, ko, maisvēder? Šī puse ir vienvienīgas noaugušas pārkares, bet tavējā glīts gluds krasts. Vari kost nagos, resnuli. Es tur neiešu, tā, lūk!

Brūnzobis brida uz gludā krasta pusi.

-   Dari, kā gribi, punduri. Kad Bendesmaiss atgriezīsies, pateikšu viņam, ka tu nepārmeklēji upi, kā nākas, un tad paskatīsimies, kas viņam par to sakāms.

-    Sūdzambībele, velnarutks! Vičs brida uz pārkāri, klaigādams apvainojumus.

Matimeo neskaidri redzēja žurkulēna pēdas caur sanesām, kuras Vičs brizdams uzjundīja no upes dibena. Pelēns aizturēja elpu, ķepām lēni tuvojoties. Vēl pāris soļu, un Vičs uzkāps Aumai uz muguras. Āpsiene sarāvās čokurā, ūdens viļņoja viņas kažoku, un viņa nemaz nenojauta tuvojošās briesmas, jo viņas acis bija cieši aizmiegtas. Matimeo pieņēma pēkšņu lēmumu. Tas bija riskants, taču mēģinājuma vērts.

Viņš aši atvēzējās un iedūra žurkulēna ķepā mazo duncīti.

-    Auauau, buļ, buļ. Palīgā! Vičs svaidījās ūdenī un zaudēja līdzsvaru, cenzdamies satvert ievainoto kāju. Sarijies ūdeni, viņš kādu brīdi klumpačoja apkārt. Tad, šausmu pārņemts, pieķērās krastmalas nokarenajiem augiem un, neganti spārdīdamies, pa akmeņaino pārkāri izrāpās krastā.

-    Aāā! Brūnzobi, nelien tuvumā tai pārkarei, vecīt. Tur apakšā slēpjas liela līdaka. Paskat, tā mani sakoda. Auauau! Vičs šūpojās uz priekšu un atpakaļ, cenšoties apturēt asins straumīti, iebāžot ķepu mutē.

Brūnzobis steidzīgi brida pāri upei. Ar līkumu apgājis pārkāri, viņš uzgāja vietu upes krastā, kur viegli izrāpties no ūdens.

-   Nu, tur apakšā vai vispār šajā galā viņu nebūs, ja tur apakšā ir līdaka. Vai esi pārliecināts, ka tā bija līdaka, vecīt? Varbūt tas bija kāds no tiem milzu zušiem ar indes zobiem. Es tavā vietā to ķepu nesūkātu.

Vičs steigšus nospļāvās un sparīgi noslaucīja muti, panikā pat aizmirsis savainoto ķepu.

-   Frrr! Vē! Ko lai es daru, ja nu esmu norijis to indi?

%

Brūnzobis gulēja izstiepies visā gammā uz krasta dzegas, lūkodams pēc briesmoņa.

-   Ak, to tu drīz uzzināsi, ja paliksi lillā un zaļš un sāksi pampt. Tas pieliks punktu tavai bezkaunībai, ko?

Tikmēr zem pārkares Auma vairs nespēja izturēt. Pa stiebriņu ievilktā gaisa viņai bija par maz, un viņa iznira no ūdens, skaļi e 's ~ dama un ķerdama pēc elpas.

-   Ūūāārrrrr!

Brūnzobis atsprāga atpakaļ. Pietrausies kājās, viņš rikšiem vien aizjoza pie žurkulēna.

-   Velis ar ārā, vai dzirdēji, Vičij? Tev paveicās, ka netiki apēsts dzīvs. Izklausījās pēc kāda no tiem briesmoņiem, par kuriem runā, ka tādi dzīvojot ziljūrā. Hoho, es šeit kavēties netaisos.

Matimeo un pārējie iznira no ūdens zem krasta pārkares. Kāri rīdami gaisu, viņi klausījās, kā žurkas un sermuļa izsaucieni attālinās gar krastu.

-   Varbūt es nepalikšu lillā un zaļš, varbūt tas bija tikai ass akmens.

-    Vai tu joko, brāl? Nekad neesmu dzirdējis akmeni tā rēcam.

-   Tad tā droši vien bija līdaka. Tām taču nav indes zobu, vai ne?

-   Nav ne jausmas, mani nekad nav sakodusi līdaka. Kā jūties?

-    Jūtos tīri labi, ja ne tā ķepa. Au, tā briesmīgi sāp, un asinis nepārstāj tecēt. Paskat!

Kaut arī nosaluši un sastinguši, biedri zem pārkares centās apslāpēt klusus smiekliņus.

Līkmugura bija saķēdējis atlikušos gūstekņus un gatavs doties. Viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Nu, ja reiz viņus nevar atrast, tad nevar. Jo Jaunāk mums, kad pavēlnieks to uzzinās. Labi, dzenam viņus iekšā tajā alā, tad atkal ārā un soļojam uz dienvidiem. Stīvmugura, Skrandaini, noslēpiet pēdas, kas nāk no alas ārā, bet atstājiet tās, kuras iet iekšā.

-    Hmm. Izklausās dumji, kāpēc mums kaut kas tāds jādara? Skrandainis kurnēja.

-   Tāpēc, ka tā lika Bendesmaiss, cietpauri. Kustas, kustas!

Kad Matiass un viņa glābšanas komanda nonāca pie aizas pakājes, bija jau iestājusies tumsa. Orlando raudzījās visapkārt rāmajā naktī, vicinādams kaujas cirvi.

-    Man tas nepatīk, Matias, āpsis bilda.

-     Man arī, draugs, bet mums jāriskē. Mēs nevaram atļauties gaidīt līdz rītausmai. Iespējams, viņi zina, ka mēs viņiem sekojam, un steidzas tālāk.

Bazils Briedis Zaķis notvēra aiz krāgas Balamuti, kad tas gribēja lēkšot uz priekšu.

-    Piekrītu tev, vecais izlūk. Jāriskē, ko? Gļēva sirds mazuļus neatradīs.

-    Tad mums labāk turēties kopā, ja gadījumā tās ir lamatas, Jabecs Celms ierosināja.

Džesa Vāvere dusmīgi klabināja zobus.

-   Lamatas! Es viņiem parādīšu lamatas, kad tie nešķīsteņi tiks manās ķepās.

Matiass visus apklusināja ar zobena mājienu.

-    Pieklusiniet balsis, šādās vietās skaņa labi atbalsojas. Mēs ātri dosimies uz priekšu un paraudzīsim, vai nevaram pārsteigt mūsu sagaidītājus viņu slēpnī, taču Jabecam taisnība, turieties kopā.

Pusmēness meta blāvu gaismu paugurainajā kanjonā un veidoja baisas ēnas, stariem rotaļājoties vieglajā vējiņā, kas kustināja akmeņainajā kalnu pakājē augošos panīkušos kokus. Matiass klusēdams soļoja priekšgalā, vilna uz viņa skausta bija sacēlusies stāvus slēptu briesmu nojausmā. Orlando nostājās gājiena beigās un pārvietojās sāniski, pārlūkodams aizmuguri un turēdams milzīgo kaujas cirvi zemu kātā, gatavs atvēzēt to kā nāvējošu izkapti pret uzbrucējiem no mugurpuses.

Tupēdams kalna virsotnē blakus lielai kaudzei akmeņu un zemes, Bendesmaiss čukstēja Platacim: Kur viņi ir tagad? Vai redzi?

Sermulis pamāja ar galvu.

-   Varu saskatīt viņu bariņa apveidu. Viņi ir tikko ienākuši kanjonā, redzi, tur, pie tiem kadiķu krūmiem, un nāk šajā virzienā.

Cietsirdis pastiepa maskas šķēlumu acij platāku.

-   Ak jā, tie ir mūsu mazie draugi, kā tad. Tagad nekustieties un turiet nūjas gatavībā. Kad došu pavēli, sekojiet manam piemēram.

Ādķepa notupās aiz Bendesmaisa muguras, vienu ķepu uzlicis garajai nūjai, kas gulēja iesprausta zem akmeņu kaudzes.

Pat neatskatīdamies Bendesmaiss nošņāca: Novāc savu pretīgo ķepu no tās nūjas, idiot. Es negribu, lai kaut puteklītis nokristu un nodotu mūsu atrašanās vietu.

Lejā kanjonā Balamutis sparīgi metās uz priekšu. Džesa saķēra viņu aiz astes.

-   Kur sataisījies, mazā ūdensžurka?

-   Tur ir upe. Vai redzat, kā tajā atspīd mēnessgaisma? Laid vaļā.

Bazils pamācoši pakratīja ausi pļāpīgā ūdrēna priekšā.

-    Atpakaļ ierindā, jaunais Balamuti. Nav īstais laiks peldēties. Vai tu domā, ka atrodies ūdru niršanas svētkos, vai?

Jabecs vandījās pa upmalu.

-   Šeit viņi ir apmetušies, pilnīgi noteikti. Re, joprojām ir redzami mitru pēdu nospiedumi. Palūkosim, kurp viņi varētu būt devušies no šejienes. Nevīžīgais ezis pārmeklēja apkārtni, ošņādams un klusi ņurdēdams. Tur! Tā tur ala ir teicama vieta nakts pārlaišanai.

Matiass cieši ieskatījās tumšajā alā, kas blāvajā mēnessgaismā iezīmējās pret gaišo kalna nogāzi.

-   Tev taisnība, Jabec. Labi ir tas, ka tur, kā rādās, ir tikai viena ieeja un izeja. Pieiesim, cik tuvu varēsim, tad metīsimies uzbrukumā. Ar ieroču vēzēšanu tur iekšā uzmanieties, mēs taču negribam savainot bērnus. Balamuti, tu mums tur varētu lieti noderēt. Kā tev šķiet, vai varēsi izvest gūstekņus no alas, projām no kaujas?

Ūdrs izvilka asti no Džesas saujas un salutēja.

-   Protams, apsolu, ka viņi būs drošībā, Matias.

Bazils piebikstīja Orlando.

-   Ļoti labi, pirmšķirīgi, ko? Mūsu Balamutis ir izaudzis par kārtīgu karotāju. Es dziļi sirdī zināju, ka tajā mazajā palaidnī slēpjas kaut kas labs. Man bija taisnība, dod tik viņam labu darbu, un viņš izrādās lāga zēns. Pierakstīts atskaitei virspavēlniecībai, Balamuti, manu zēn!

Orlando pievērsās Matiasam, viņa acīs iegailējās sarkanas liesmiņas.

-   Lapsa maskā ir mana, karotāj.

-   Tikai ja atradisi viņu pirmais, draugs.

-   Norunāts. Ko mēs vēl gaidām?

-   Neko. Uz priekšu!

Redvolas diženais zobens un rietumu līdzenumu kaujas cirvis uzšāvās gaisā kā divi salti uguņi mēness atblāzmā.

-   Redvoooolaaaa!

-   Eulālijaaaaa!

-   Ķērpjziedu zemeee, ar rīksti un burkānu!

Vienlaikus notika trīs lietas.

Meklētāju karapulciņš iebrāzās alā, nikni vicinādami ieročus un kliegdami.

Septiņu bēg)u galvas iznira no ūdens, izdzirdot vecākus un draugus.

Trīs pāri ienaidnieku ķepu pacēla nūjas, izraisot zemes, akmeņu, iežu un augsnes nogruvumu pār alas ieeju.

21. NODAĻA

Vēlu vakarā Dziļajā alā mirgoja bišu vaska sveču liesmiņas.

Rudzupuķe, Vinifreda, Priekškurmis un mazulis Rollo sēdēja pie galda kopā ar abatu tin Konstanci. Plānā akmens plāksnīte gulēja uz salocīta dvieļa, lai pasargātu to no bojājumiem.

Pie vakariņām sēņu zupas, ābola un selerijas šķēles, lazdu riekstu maizes un pikanto garšvielu dzēriena Rudzupuķe izklāstīja savādo stāstu, neaizmirstot arī mazuļa Rollo lomu.

Abats Mordalfs izbrīnā šūpoja galvu.

Apbrīnojami! Jūs atradāt mūsu klostera dibinātājas abates Žermēnas kapu, un tas pateicoties mazulim Rollo.

Dažkārt jauno zinātkārās dabas dāvana var būt lielāka par to gudrību, kas nāk ar gadiem. Aiziedami jūs taču novietojāt akmeni atpakaļ vietā?

Priekškurmis godbijīgi sarauca purniņu.

-    Harr, tas i darīts, serr, viņ' i taga atkal ieslēgt' aiz to akmin'.

-    Žēl, es ļoti būtu gribējis to redzēt, kaut vienu reizīti, Mordalfs nopūtās.

Konstance nepacietīgi norādīja uz plāksnīti.

-   Lūdzu, vai varam ķerties pie lietas? Kas rakstīts uz plāksnes?

Vinifreda izmisumā pasvieda gaisā ķepas.

-    Nekas tur nav rakstīts, ka tavu buru! Tur ir tikai daudz jancīgu skrāpējumu.

Abats izpētīja savādās zīmes, raudzīdamies caur degungalā uztupinātajām mazajām taisnstūra formas brillītēm.

-   Apbrīnojami! Pārsteidzoši! Nevainojams senā Ķīļu raksta paraugs.

Konstance pakasīja svītraino pakausi.

-    Ķīļu raksts, pie kažoka un spalvām, kas tas par Ķīļu rakstu?

-    Ak, Konstance, Mordalfs sacīja, skatienu nenolaizdams no akmens plāksnītes. Redzu, ka esi aizmirsusi visas bērnības laika vēstures mācību stundas. Kas bija tavs skolotājs, un kas tev tika stāstīts par Redvolas vēstures pirmsākumiem?

Konstance sarauca pieri. Viņa ar ķepām bungoja pa galda virsmu un raudzījās griestos, meklēdama iedvesmu. Tā nebija ilgi jāgaida.

-   Ē, ē, tā bija māsa Gārneta. Nē, tas bija Metuzāls. Ak jā, vecais labais brālis Metuzāls. Haha, viņš mēdza skatīties uz mani pār briļļu malu, gluži kā jūs, abat. Es atminos, ka viņš bieži saraustīja mani aiz ūsām, ja stundu laikā dārzā iesnaudos kādā saulainā pēcpusdienā. Ak, bet tas bija pirms tik daudziem gadalaikiem, ka es nejaudāju atcerēties.

Abats mīļi uzsmaidīja Konstancei.

-    Tad ļauj man atsvaidzināt tavu atmiņu, miegaino āpsien. Redvolas klosteri pēc kara ar mežakaķiem nodibināja Mārtiņš Karotājs, kurš nāca no ziemeļu zemēm, un abate Žermēna, kura ar meža peļu pulku atceļoja no kādas vietas, ko dēvēja par Ķīļzemi. Acīmredzot viņus no turienes aizdzinusi kāda sērga. Vecajam Metuzālam bija grāmata, ko viens no Žcrmēnas sekotājiem sarakstījis Ķīļu rakstā. Cik atminos, bija tikai viena pietiekami spējīga radība, kas pie Metuzāla apguva Ķīļu rakstu. Mazs baznīcpelēns, vārdā Džons…

Rudzupuķe pielēca kājās.

-   Ko? Mūsu Džons Baznīcpele, klostera hronists?

Abats ielocīja acenes mūka tērpa piedurknē, grudzinādams sīku smiekliņu.

-    Tas pats! Rudzupuķe, vai tu varētu iet un viņu uzmodināt?

Vinifreda pacēla krācošā mazuļa Rollo augumiņu no krēsla.

-   Iešu ar tevi, ūdriene pieteicās, laiks šo palaidni likt uz guļu.

Viņas aizsteidzās uz guļamtelpām.

Džons Baznīcpele nonāca lejā kopā ar Rudzupuķi un Vinifredu un gandrīz kā atvainodamies pamāja ar galvu pie galda sēdošajiem.

-    Nevarēju aizmigt, saprotiet. Pēdējā laikā neko daudz neguļu, domāju par maniem Tesu un Timu un prātoju par to, vai Matiass un pārējie ir jau viņus atraduši.

Mordalfs pār galdu pastūma viņam akmens plāksnīti.

-   Apsēdies, Džon. Še ir kas tāds, kas var palīdzēt pārvest tavus mazuļus mājās. Tas ir rakstīts Ķīļu rakstā. Vai vari izlasīt?

Džons pieglauda ūsas.

-    Nu, ir pagājis krietns laiciņš, kopš neesmu lasījis Ķīļu rakstu. Pirms daudziem, daudziem gadalaikiem. Haha, tas bija tad, kad Metuzāls man mēdza stāstīt par to miegaino ūdrieni vēstures stundās, kā nu viņu sauca…?

Konstance uzsita ar ķepu pa galdu.

-   Neuztraucies par niekiem, godātais zinātniek. Ķeries pie lietas.

Džons piemiedza ar aci Rudzupuķei.

-     Labi, pamēģināšu. Vai varu aizņemties jūsu brilles, lūdzu, tēvs abat? Atstāju savas pie gultas.

Uztupinājis abata acenes uz deguna, baznīcpele pacēla akmens plāksnīti un pievilka sev tuvāk sveci. Viņa lūpas klusi kustējās, un viņš daudz reižu noglaudīja ūsas. Dažbrīd purinādams galvu vai zinoši mādams ar to, viņš ar ķepu vilka līdzi savādajām rakstu zīmēm. Visbeidzot viņš nolika plāksnīti uz galda. Atbalstījis zodu ķepās, viņš sapņaini raudzījās tālumā.

Piecas balsis skali un nepacietīgi iejautājās: Nu?

-   Vai, ak jā. Piedodiet, tas ir tik savādi, kā viss atgriežas, vai tā nav? Zināt, kad pirmo reizi paskatījos uz šo akmeni, man tur rakstītais neizteica itin neko, tas tikpat labi varēja būt rakstīts tauriņu valodā. Tad piepeši viss kļuva tik skaidrs kā strauts pavasarī.

Abats pieliecās uz priekšu, līdz viņa deguns gandrīz skāra baznīcpeles purniņu.

-    Džon, tu dažreiz spēj būt sevišķi nepanesama radība. Vai tu, lūdzu, nolasīsi mums tulkojumu? Tagad!

Džons nekavējoties piekārtoja brilles, noklepojās un sāka lasīt.

«Cauri laiklaikiem es nu še dusu Līdzās mūrim, ko kopā reiz cēlām. Mēģiniet izprast šo burvību klusu, Nedzēš to akmens, priekšā ko vēlām. Vietā, kur zeme ar debesīm tiekas, Putni un vējpūsma vientuļa klīst, Atslēgu īsto tur radīsiet, liekas, Sentēvu mājām, dvēsle kur trīs. Atrastā vēsts jums jālasa, jārod Jēga vārdiem, kas akmenī dus.

Nelido tas, kam knābis ir dots -

Mūžzaļais sajaukums burtos liks mulst.

Viens v, viens m,

Viens ā, viens tu -

Ragana un jel bez e.

Atstāj mani, laiks nu iet,

Pirms vēl veiksmes saule riet.»

Viņi sēdēja apkārt galdam klusēdami, godbijības pilni, seno pantu skaistama un noslēpumainības apdvesti, līdz Rudzupuķe trokšņaini izkustināja savu krēslu un izjauca noskaņu.

-    Paldies, Baznīcpeles kungs. Ļoti skaisti, protams, bet ko tas viss nozīmē?

Konstance izberzēja sagurušās acis.

-    Tas nozīmē, ka mums ir jāatrisina gara un sarežģīta mīkla. Taču ne šonakt. Ar visām četrām esmu par gulētiešanu šajā vēlajā stundā.

Džons Baznīcpele atdeva abatam acenes.

-   Arī es to atbalstu. Tas viss ir ļoti aizraujoši, bet man šķiet, ka rīts gudrāks par vakaru. Rīts mums nesīs skaidru prātu un svaigu skatu.

Abats lēni piecēlās, izstaipījās un nožāvājās.

-    Tad tiekamies rīt no rīta dārzā, kur rodama gan saule, gan ēna. Arlabunakti visiem.

Kad viņi bija aizgājuši, Rudzupuķe palika sēžam pie galda ar akmens plāksnīti priekšā. Viņa to uzmanīgi grozīja šā un tā, pētot neparasto Ķīļu rakstu, piesardzīgi vilka ķepu pāri tā zīmēm. Kāda slepena balss sirds dziļumos sacīja viņai, ka šī akmens plāksnīte ir kas vairāk par Džona atklātajām rakstzīmēm.

Taču kas?

22. NODAĻA

Milzīgs nogruvums zeme, augsne, slāneklis un ieži, sajaukušies ar lieliem akmeņiem, kas Uirklāt norāva gabalu kalna nogāzes no augšas līdz pat apakšai gulējā alas ieejas priekšā, iesprostojot Matiasu un viņa draugus.

Kalna virsotnē Bendesmaisu un viņa pavadoņus pārsteidza un satricināja tas, cik iespaidīgu nogruvumu viņi bija izraisījuši. Sudrabainajā mēnessgaismā ap viņiem cēlās smacējošu putekļu mākoņi. Platacis un Ādķepa pieplaka ar seju pie zemes, baidīdamies pakustēties. Lapsa

pacēla maskas apakšmalu un nosprauslājās smilšainus putekļus. Viņš jau gribēja naksnīgajās debesīs izgaudot savu triumfu, kad Matimeo un izbēgušie gūstekņi izrāpās no ūdens un ar baiļu kliedzieniem uz lūpām skriešus metās pie gruvešu kaudzes.

Bendesmaiss sagrāba Plataci un Ādķepu aiz astes un aši aizvilka viņus projām, lejup pa kalna pretējo nogāzi.

-   Au! Sāp taču! Laid vaļā, pavēlniek!

-   Ūūū! Tā tak var asti noraut!

Cietsirdis spēcīgi sadunkāja abus.

-   Klusumu, nejēgas! No kurienes viņi uzradās?

-   No kurienes uzradās kas?

-    Matimeo un viņa salašņu bars. Viņi šobrīd ir tur lejā, cenšas atbrīvot alas ieeju.

-   Neesmu viņus redzējis, pavēlniek.

-    Protams, neesi, draņķpauri. Tu un tavs draudziņš bijāt pārāk aizņemti, bučojot zemi.

-    Viņi droši vien ir izbēguši. Mēs nokāpsim lejā un notversim viņus, ko, pavēlniek?

-    Āmurgalva, mūsu ir par maz, lai notvertu viņus visus. Viņi izklīdīs kā vēja dzīti. Kā gan lai mēs trīs noķeram viņus septiņus, muļķi! Klausieties, es palikšu šeit un pieskatīšu viņus, tikmēr jūs

abi skrieniet, panāciet pārējos. Pasakiet Trij nagam un Pusastim, lai pieķēdē gūstekņus un paliek pie viņiem, un tad atvediet visus pārējos atpakaļ uz šejieni. Rīkojieties klusu, un mēs ielenksim mūsu mazos draugus tur lejā tā, lai neviens no viņiem otrreiz neizbēgtu.

-   Labi, bet ja nu viņi pamanās izrakt savus draugus no tās alas, kamēr mēs būsim projām?

-    Nerunā muļķības, Bendesmaiss novīpsnāja. To gruvešu kalnu nekas nespēs izkustināt. Tā vairs nav ala, tas ir kaps. Tagad steidzieties un ātri atvediet pārējos. Kad būsiet atgriezušies, noslēpieties tuvumā, uzvedietics klusu un gaidiet, līdz došu zīmi.

Platacis un Ādķepa nozuda mēness apspīdētajā mežā.

Bendesmaiss norāva raibo zīda masku un dziļi ieelpoja. Viņa sakropļotā seja saviebās neprātīgā smaidā, lapsai klausoties, kā mazuļi kalna pretējā pusē izmisīgi cenšas sasniegt vecākus un draugus caur necaursitamu zemes un akmeņu masu.

Alas iekšienē putekļi bija nosēdušies. Matiass taustījās piķa melnajā tumsā, līdz atrada savu zobenu. Visapkārt viņam skanēja spļaudīšanās, klepošana un valdīja apjukums. Karotājpele noslaucīja no mutes putekļus un zemi un iesaucās: Vai visiem viss kārtībā?

-    Kārtībā? Rāmāk, rāmāk, veco zēn. Kāda gan var būt kārtība, ja esi līdz viduklim ierakts akmeņos un kur tik vēl ne!

Karotājpele lēni taustījās apkārt blīvajā tumsā.

-    Paliec, kur esi, Bazil. Nekusties. Mēs tevi izbrīvēsim. Pārējie, vai esat sveiki un veseli?

-    Man viss būtu kārtībā, ja tas ezis man visu laiku negrūstos virsū…

Ūdrēna Balamuta kurnēšanu pārtrauca Orlando rūciens.

-   Tad stāvi mierā un nesvaidies apkārt. Tu man esi iebliezis jau divreiz. Un kam pieder šī kuplā aste?

-   Mmmm, aūūū! Kas man trāpīja?

Matiass pavirzījās uz turieni, no kurienes skanēja šī balss.

-   Džesa, vai tev viss kārtībā?

-    Šķiet, ka jā. Kaut kāds liels blāķis man uzgāzās no aizmugures. Taču ar mani nekas ļauns nav atgadījies. Tas mani tikai uz mirkli notrieca zemē. Kas noticis?

-    Āāāpčī! jabecs Celms nošķaudījās. Es nedomāju, ka šis kalns, mierīgi stāvējis veselu mūžību, tā pēkšņi nakts vidū sadomājis ne no šā, ne no tā nogrūt. Man šķiet, ka mēs te esam ievilināti un sagūstīti.

Matiass un Orlando bija aizrāpušies līdz vietai, kur aprakts gulēja Bazils, un centās viņu izkašāt. Vecais zaķis turējās braši un palīdzēja viņiem, cik spēja.

-    Man šķiet, tev taisnība, Celm, veco zēn. Ha, glīši gan, bariņš rūdītu veterānu noķerti kā garneles mučelē, ko? Lieku salātšķīvi pret zupasbļodu, ka tas bija vecais viltnieks, maskotais kāviņtur, ko saki, Matias?

-    Es saku, paliec mierā, Bazil. Orlando, vai vari atspiesties ar muguru pret šo klintsbluķi un stumt to no viņa projām? Kāds no jums, saķeriet viņa ķepas un velciet, kamēr es rakšu nost irdeno zemi.

Balamutis lēkšus metās uz priekšu un līksmi vilka Bazilu aiz ķepām.

-   Reizē, reizē, vecais Zaķa kungs. Nāk nu ārā, akurāt!

-   Uff! Mazais nezvēr, tu stāvi uz manas auss!

Orlando atspieda spēcīgo muguru pret klintsbluķi, kurš bija piespiedis Bazilu, vareni norūcās un atbīdīja to nost ar visu savu svaru.

-   Grrr! Nu tā. Un tagad pasteidzieties, es ilgi noturēt nevarēšu.

Jabecs un Džesa palīdzēja Balamutim. Kamēr Matiass sparīgi

raka, viņi dūšīgi vilka. Bazils izsprāga no ieslodzījuma kā korķis.

Lielais āpsis palaida vaļā klintsbluķi. Gaisā uzmutuļoja vēl viens putekļu mākonis, nograbēja oļi, un nobira kaudze nogāzes akmeņu.

Bazils izmēģināja piecirst pakaļķepu pie zemes.

-    Drusku stīvs, bet tas arī viss. Ķepas darbojas prīmā. Mēs nu gan esam vientiešu bars, ek, ļaut šitā piešmaukt.

-   Nesāksim nu sev pārmest, Matiass viņu asi pārtrauca. Tas, ko darījām, tajā brīdī šķita laba doma. Tagad galvenais kā izkļūt no šīs ķezas? Vai kādam ir krams vai posa, lai aizdegtu uguni?

Vāvere Džesa novilka ar ķepu pa pieri.

-    Tā nav diezin ko laba doma, Matias. Vai neesi ievērojis, ka šeit kļūst visai silts? Tas nozīmē, ka mēs izelpojam visu gaisu. Ja sāksim dedzināt uguni, iztērēsim to divtik ātri un nosmaksim.

Orlando atšļuka pret alas sienu.

-   Tev taisnība, Džes. Tie vergu dzinēji šo bija iecerējuši kā mūsu kapu un ir savu darbiņu labi nostrādājuši, par nelaimi. Dodiet man pāris mirkļu laika atvilkt elpu, un tad es paraudzīšu, vai mums ir kāda iespēja no šejienes izrakties, vai vismaz izurbināt mazu caurumiņu, pa kuru ieplūst svaigam gaisam.

-    Es nevaru izturēt šito tumsu, es neko neredzu, man ir karsti, esmu viss nošķiests ar netīrumiem, un virs mums ir vesels kalns. Es pat acu priekšā neredzu savu ķepu! Balamuta balss izklausījās pagalam sabiedēta.

Bazils viņam braši uzsita pa plecu.

-   Nu, nu, manu ūdrēn, degunu augšā! Te nav nekā tāda, no kā bīties. Kad biju robežas patruļā, mums reizēm klājās vēl plānāk. Nezaudē dūšu, Balamuti! Ha! Varu derēt, ka būsim no šejienes ārā, pirms vēl nakts būs galā. Neraizējies, ūdensžurkulēn, rītvakar jau tu plunčāsies pa upi.

Balamutis apsēdās Bazila tuvumā un gaidīja, kamēr Džesa un Orlando kā pirmā maiņa centās izrakties cauri nogruvumam. Ap kalna dzīles iesprostotajiem draugiem gaiss šķita satumstam un sabiezējam.

Ārpusē Matimeo neganti kašņāja irdeno slānekli un augsni, blakus viņam Auma darīja to pašu. Pārējie rosījās ap nogruvumu, meklēdami rakšanai piemērotas vietas. Auma ierūcās un sasprindzināja visus spēkus, cenšoties izkustināt lielu akmeni.

-   Tas bija mans tēvs, Orlando Karacirvis, viņa teica Matimeo. Es jebkur pazītu viņa kaujas saucienu. Ak, lūdzu, kaut ar viņu viss būtu kārtībā.

Matimeo uz mirkli pārstāja rakt un noraudzījās, kā irdenā zeme ātri aizpilda Aumas izkustinātā akmens vietu.

-    Es redzēju savu tēvu un arī dzirdēju viņu. Pat nakts tumsā, šķiet, atpazinu Džesu un Bazilu. Tur bija vēl arī daži citi, bet viss notika pārāk ātri, lai saskatītu, kas viņi bija. Ek! Mēs tā neko nepanāksim. Skaties, ik reizi, kad tu izroc kādu gabalu, zeme nogrūst tālāk un atkal aizpilda tukšo vietu.

Sintija Strupaste apsēdās un bārstīja irdeno zemi caur ķepām.

-    Tas neko nelīdz! Ko mēs varam izdarīt pret to visu? Desmit kurmju komandām vajadzētu veselu gadu, lai visu šo zemes kaudzi pārvietotu, un daži no tiem akmeņiem izskatās tik lieli kā māja.

Sems Vāvere viņu rupji pastūma malā.

-   Nav svarīgi. Tur iekšā ir mana mamma, tāpēc mums jāturpina raut. Nu, Sintij, celies kājās un ķeries pie darba.

-    Laimi, pameklē kādu lielāku zaru vai kaut ko tamlīdzīgu, ko varētu izmantot kā sviru šo akmeņu izkustināšanai, Auma iesaucās. Kā tev sokas, Mati?

Matimeo izslējās taisni.

-    Ne sevišķi labi. Es ierosinu, ka mums visiem vajadzētu rakt vienā vietā.

Pie viņiem piesteidzas Tesa.

Re, es atradu plakanus akmens gabalus. Noderēs rakšanai.

Austrumos blāvoja pirmie ausmas stari, maigi sārta gaisma kliedēja nakts tumsu no Ķērpjziedu meža zaļā biezokņa. Apņēmīgi lēca saule, nožāvēdama rasu no lapām un ziediem, un tikmēr jaunie meža zvēri gurdi raka arvien slīdošo gruvešu kaudzi.

Bendesmaiss gulēja aizas malā, skatīdamies uz viņiem un murminādams: Rociet vien, mani mazie vergi. Nogurstiet, lai nevarētu paskriet un aizbēgt. Es jau redzu, kā mani vergu dzinēji tur tālumā laužas caur mežu. Viņi drīz būs klāt. Rociet vien, rociet, mazie muļķi. Jūs nekad vairs neredzēsiet savus vecākus un draugus.

23. NODAĻA

Vasaras mierā skaistajā, senajā Redvolas klostera augļu dārzā starp kokiem sēdēja pulciņš zvēru, brokastodami zaļumos. Sapulci vadīja abats Mordalfs. Liksim galvas kopā, draugi. Ja gribam palīdzēt Matiasam un mūsu jaunuļiem, mums jāatrisina šā dzejoļa mikla. Abats paplikšķināja pa akmens plāksnīti. Kur beidzas dzeja, un kur sākas norādes?

Džons Baznicpele nolika savu piparmētru tējas tasi un ļoti pārliecināti novietoja ķepu starp divām dzejas rindiņām.

-   Tieši šeit, esmu pārliecināts. Klausieties:

«Cauri laiklaikiem es nu še dusu Līdzās mūrim, ko kopā reiz cēlām. Mēģiniet izprast šo burvību klusu…»

Džons apņēmīgi pieklauvēja pie plāksnītes.

-   Šeit, tieši šeit. Es nevarēju aizmigt, domādams par to. Re, šeit sākas īstās norādes:

«Nedzēš to akmens, priekšā ko vēlām. Vietā, kur zeme ar debesīm tiekas, Putni un vējpūsma vientuļa klīst, Atslēgu īsto Uir radīsiet, liekas, Sentēvu mājām, dvēsle kur trīs.»

Abats grozīja ķepās ābola šķēli.

-   Man šķiet, ka tev taisnība, Džon. Patiesībā daļa atbildes man iekrita acīs, kamēr tu lasīji šos vārdus. Tā rindiņa, kur teikts: «Sentēvu mājām, dvēsle kur trīs.» Tātad, ja šos vārdus ir rakstījusi vecā abate Žermēna, tad viņas sentēvu māja bija Ķīļzemē. Taču tas viss bija tik tālu un sen mūsu vēsturē, ka Ķīļzemes atrašanās vieta ir grimusi aizmirstībā ilgi pirms mana laika un arī daudzu abatu un abašu laika pirms manis.

Džons piekrītoši māja ar galvu.

-    Protams, vecā Ķīļzeme. Tā droši vien ir tā vieta, kurp lapsa ved mūsu bērnus, turp vai kaut kur Ķīļzemes tuvumā. Atminos, ka esmu jautājis brālim Metuzālam, kur atrodas Ķīļzeme, taču pat viņš to nezināja. Kā gan lai mēs to atrodam?

Rudzupuķe norādīja uz akmens plāksnīti.

-    Acīmredzot atbilde uz šo jautājumu ir dzejolī, jo tur teikts: «Atrastā vēsts jums jālasa, jārod jēga vārdiem, kas akmenī dus.» Tas noteikti būtu iesākums.

-   Harr, piedošan', kundz', es domā, ka jāsāk i pat ātrāk: «Vietā, kur zeme ar debesim tiekas, putni un vējpūsma vientuļa klīst.» Ku las i?

-    «Atslēgu īsto tur radīsiet, liekas», spriežot pēc tur rakstītā, Ambrozijs Ērkšķis noklukstēja smieklos. Tak jau jāmeklē atslēga, kas lidinās gaisā. Muļķības, tā es to saucu.

Džons bargi palūkojās pār brillēm.

-   Tas var izklausīties muļķīgi, taču lieta ir nopietna, Ērkšķi.

-   Neņem ļaunā, mīļais, Baznīcpeles kundze steidzīgi iejaucās sarunā. Pacelsim visi skatienus uz augšu un paraudzīsim, ko varam ieraudzīt vietā, kur zeme ar debesim tiekas.

Vinifreda Ūdre to pateica divos vārdos: Koku galotnes.

Viņi sēdēja, vērdamies koku galotnēs. Baznīcpeles kundze jau sāka nožēlot savu aplamo ideju, kad Rudzupuķe ieteicās: Varbūt mūsu klostera jumts?

Abata sejā lēni atplauka smaids.

-    Ļoti gudri, Rudzupuķe. Kas gan būtu vēl labāka vieta, kur klostera dibinātājai atstāt norādi, kā viņas pašas radītās ēkas jumts! Tātad es skatos augšup uz mūsu klostera jumtu. Sakiet man, ko es tur meklēju?

Sāka birt atbildes.

-   Atrastā vēsts.

-   Nelido tas, kam knābis ir dots.

-    Mūžzaļais sajaukums?

-   Ragana un jel bez e?

-   Kas tā par raganu?

-   Kas ir «jel bez e»?

Džons Baznīcpele sāka dauzīt dzēriena kausu pret koka paplāti.

-   Klusumu! Klusumu, lūdzu! Ar tādu kliegšanu mēs nekur netiksim. Rudzupuķe, vai būsi tik laipna un atturēsi mazuli Rollo no rotaļāšanās ar to akmens plāksni?!

Rudzupuķe apsēdās zālē blakus Rollo, kurš vilka ķepas pār plāno akmeni.

Baznīcpeles kundze centās nomierināt vīru.

-    Nekliedz, mīļais. Esmu pārliecināta, ka Rollo neko ļaunu tai nenodarīs.

Rudzupuķe iespurdzās klusos smieklos. Džonu tas neuzjautrināja.

-   Piedošanu, bet es šeit nesaskatu neko smieklīgu, Rudzupuķe.

-   Es nesmejos par tevi, Džon, es smejos par mazuli Rollo. Te nu mēs visi sēžam un inežģām smadzenes, bet Rollo atkal ir atradis atbildi.

-Kur?

-    Tepat, uz šā akmens, Rudzupuķe skaidroja. Nāciet, paskatieties. Es to neievēroju, līdz pamanīju, kā Rollo ar ķepām velk pār rakstu zīmēm. Pavērojiet viņu un ieraudzīsiet, ka viņš aptur ķepu ik reizi, kad nonāk līdz burtam zaļā krāsā.

Abats piesteidzās klāt, lai pavērotu Rollo.

-   Zvēru pie sava kažoka, Rudzupuķe, tev taisnība. Labs mazulis, Rollo. «Mūžzaļais sajaukums burtos liks mulst.» Nu, mazais, parādi. Tavas acis ir labākas par manējām. Džon, paķer to pergamentu un ogli. Pieraksti burtus, kad tos nosaukšu.

Rollo izpalīdzīgi sāka norādīt uz burtiem ar mazo, tuklo ķepiņu. Mordalfs sauca tos Džonam Baznīcpelei.

-    Pirmais burts V, otrais burts M.

Ambrozijs Ērkšķis pakasīja degungalu.

-   Vai kāds zvērs man paskaidros, kas, pie zīles, te notiek?

Abats pacietīgi palūkojās debesīs.

-    Nāc šurp, Ambrozij, ļauj, parādīšu tev. Paskaties uz dzejoli. Vai redzi, ka daži burti ir ierakstīti ar gaišāk zaļu krāsu? Tieši tā. Es Džonam tikko nosaucu pirmos divus, tie ir V un M, bet nav teikts, par ko īsti runa. Redzi, te ir vēl zaļi burti.

Tas viss Ambrozijām joprojām nebija īsti izprotams.

Viņš palūkojās uz burtiem, papurināja galvu un aiztipināja projām.

-    Ek, man pagrabā ir darbs darāms. Es nevaru te kavēties un spēlēt vārdu spēlītes. Vēstījumus akmenī dzert nevar, bet labs oktobra alus, tā gan ir pavisam cita lieta. Jūs visi būtu jau galīgi slimi bez manām ogu vīna mučelēm, pieminiet manus vārdus!

Džons Baznīcpele pār brillēm nikni paraudzījās uz aizejošo pagraba uzraugu.

-   Nu, pie kā mēs palikām? Divi burti. Kas nākamais, abat?

-   Burti A un T, Džon. Pag, man šķiet, ka mazulis Rollo ir atradis vēl. Jā, te vēl ir vairāki A. Labi darīts, mazais. Vai ir vēl?

Mazulim Rollo patika šī izklaide. Viņš teatrāli vicināja ķepu, piedurot to akmens plāksnei, kad abats izsauca viņa norādītos burtus.

-   Pieraksti, Džon. U, R, G, N, J un L. Tā, esmu tīri labi iztulkojis senās burtzīmes. Vai tas ir viss, Rollo?

Mazulis viņiem pamāja un metās pakaļ Ambrozijām uz pagrabu.

-   Jā, tas ir viss, smēja Rudzupuķe. Kas mums ir sanācis, Džon?

-   V, M, A, T, U, R, A, G, A, N, A, J, L. Kopā trīspadsmit burtu, taču tie ir pamatīgi sajaukti. Es te neko nesaprotu. KādēJ gan abate Žermēna nevarēja skaidri uzrakstīt to, ko vēlējās pateikt?

Abats piecēlās kājās un izstaipījās.

-   Jo tad tas nebūtu noslēpums. Šie burti ir atslēga. Kad mēs tos sakārtosim pareizajā secībā, zināsim, kādam jābūt mūsu nākamajam solim.

Alas tumsā Orlando smaka un klepoja, gurdi taustīdamies apkārt, līdz viņa ķepa skāra Matiasu.

-   Klausies, draugs, Orlando sacīja klusītiņām, lai citi to nedzirdētu, es nezinu, cik liels ir nogruvums pār alas ieeju, bet man šķiet, ka mēs abi zinām, ka tur ir par daudz zemes un akmeņu, lai mēs spētu to norakt. Mēs kļūstam vājāki, Matias. Šeit sāk pietrūkt gaisa. Man reibst galva un gribas nogulties un aizmigt.

Matiass saspieda lielā āpša ķepu.

-   Man tāpat, Orlando. Bet nesaki neko pārējiem. Mazais Balamutis tikai kritīs panikā, un Bazils sāks lēkāt apkārt, cenzdamies sadomāt plānus, kā mūs no šejienes izpestīt. Es zinu, ka tas ir grūti, bet mums vienkārši jāsēž un jācenšas neiemigt.

-   Vai tu domā, ka tur ārā kāds ir?

-    Vienīgais, kas man nāk prātā, ir Bendesmaiss un viņa banda. Pat ja mēs arī izkļūtu no šejienes, mēs taču nespētu ar viņiem cīnīties.

-    Kā es vēlētos, kaut starp mums būtu kāds spēcīgs kurmis.

-   Jā, un, ja vēlēšanās būtu zivis, upē nebūtu vietas ūdenim.

-   Atvaino, Matias. Es tikai domāju skaļi.

-   Neņem mani vērā, Orlando. Pie vainas ir šī briesmīgā tumsa, karstums un gaisa trūkums.

-    Un šie nolāpītie putekļi manās ausīs, veco zēn!

-    Bazil! Tu noklausījies mūsu sarunu.

-   Nesaki vairs ne vārda, puis, ne vārda. Bezizejas situācija un tā, lai nu viens saka, bet vai kādam nav aizķēries kāds kumosiņš pārtikas?

Pat jaunais Balamutis vārgi iesmējās.

-   Tikai tu šādā brīdī spēj domāt par ēdienu, vecīt.

-   Piedod, Bazil, mēs visus līdzpaņemtos krājumus atstājām ārā, lai tie netraucētu mums uzbrukumā slēpnim, Džesa Vāvere sauca no tālākā alas gala.

Jabecs Celms nožāvājās.

-   Varens slēpnis, ne? Mēs esam pamatīgi iespundēti, zvēru pie savām adatām. Mums tagad vislabāk sēdēt klusu, domāt cītīgi un elpot sekli.

Iestājās nomākts klusums, jo visi sekoja eža prātīgajam padomam.

Matimeo nikni raka un kašņāja milzīgo, lēnām slīdošo nogruvumu. Saule jau kāpa zenītā, un rakt bija kļuvis smagāk un joprojām veltīgi. Piepūlē noņurdējies, viņš izslējās stāvus un slaucīja pieri ar ķepu, kad irdenas zemes kaudze nobira pār viņa galvu. Matimeo straujā daba neizturēja. Viņš pagrāba sauju oļu un svieda ar tiem Timām, kurš raka mazliet virs viņa.

-   Pie mana kažoka! Vai tu vari pārstāt gāzt man virsū to draņķi pie katras iespējas? Matimeo kurnēja.

Tims iztaisnojās.

-    Piedod.

-    Ar piedod vien nepietiks, Matimeo nosprauslājās. Vienkārši skaties, kur to visu ber, skaidrs?

Tesa pasniedza Matimeo platu lapu, kurā bija iesmēlusi ūdeni no upes.

-    Še, padzeries un nomierinies. Cits uz citu bļaudami, mēs uz priekšu netiksim.

Matimeo izrāva lapu no peļu meitenes ķepas, viņa seja bija niknuma pārvērsta.

-   Tu jau vari runāt, tavs tēvs nav aprakts tur iekšā, vai ne? Un kur, ka tevi nags, ir palicis tas ezis? Vesels gadalaiks paies, kamēr viņš atradīs kādu zaru, lai mēs varēta izcelt akmeņus.

-   Šeit, mazais varoni. Tavi draudziņi ir pie mums, šeit!

Platacis un Ādķepa bija sagūstījuši un virvē sasējuši Laimi un

Sintiju.

Matimeo, joprojām niknuma uzplūda varā, paķēra lielu akmeni.

-   Auma, Sem, uzbrūkam!

Viņi bija sasnieguši nogruvuma kaudzes apakšu, kad aiz viņu muguras atskanēja Bendesmaisa ņirdzīgā balss: Ai, ai, vai tik mēs neesam pagalam drosmīgi? Uz priekšu, pamēģiniet.

Matimeo apcirtās riņķī ar seju pret Bendesmaisu un pusduci citu vergu dzinēju, kas bija viņus ielenkuši. Ļaundari bija pamatīgi bniņoti. Jaunais pelēns, joprojām niknuma dzīts, svieda akmeni. Bendesmaiss no tā viegli izvairījās un izvilka savu baismīgo ieroci. Trīs ādas siksnas iešvīkstējās, kad lapsa tās iegrieza, un metāla lodes siksnu galos ļauni klakšķēja cita pret citu. Maskā tērptais nelietis norādīja uz Tesu Baznīcpeli.

-    Met zemē akmeni, pele. Ja kāds no jums, bēgļiem, pakustēsies, es samalšu šīs jaunkundzītes galvu miltos. Es nekad nenošauju garām.

Tesa aizmiedza acis un sažņaudza ķepas.

-    Bēdz, Matimeo! Bēdz, cik ātri vien vari, atpakaļ uz Redvolu! Atved palīgus!

-    Uz priekšu, dari, kā viņa saka, Bendesmaiss ļaunā priekā irgojās. Pēc tam, kad būšu nogalinājis viņu, es nogalināšu tevi. Tik īsā laika sprīdī noslepkavot gan Redvolas Karotājpeli, gan viņa dēlu, tas manu atriebi darīs pilnīgu.

Akmens izkrita no Matimeo atslābušās ķepas. Viņa acīs sariesās karstas asaras, un viņš nokāra galvu sakāvē.

Platacis un Ādķepa viņus rupji sadzina vienā barā. Katram no draugiem ap kaklu tika apmesta virves cilpa, un tikmēr Platacis sasaistīja viņu ķepas ar ādas siksnām.

Bendesmaiss pamāja ar galvu uz meža dienvidu malu.

-   Labi, dodamies ceļā. Ak, tagad varat nesteigties, mums vairs neviens neseko. Hahahahā!

Auma izdvesa apslāpētu skaņu kaut ko starp rūcienu un šņukstu. Velkot visu gūstekņu virkni sev līdzi, viņa metās atpakaļ pie nogruvuma kaudzes un sāka neganti rakt. Visiem vergu dzinējiem bija jāapvieno spēki, lai atvilktu viņu nost.

Ar nūjām un virvju galiem viņi dauzīja mazo pulciņu ceļā pa dienvidu taku caur vasarīgo mežu.

Atskārta par notikušo kā bulta cauršāva Semu Vāveri, un pār viņa vaigiem sāka līt asaru straumītes.

Raudāja visi.

Visi, izņemot Matimeo. Viņa acis bija sausas. Cieši sakodis zobus, viņš soļoja, taisni izslējies, ignorējot visu visapkārt, tikai ne Bendesmaisu. Viņa skatiens ne uz mirkli neatrāvās no maskotās lapsas stāva.

Bendesmaiss pakāpās soli atpakaļ, lai aprunātos ar Ādķepu.

-   Cik tālu ir pārējie? viņš vaicāja.

-    Divu dienu gājiena attālumā no lielajām klintīm. Es viņiem liku gaidīt kalnu pakājē, līdz mēs ierodamies, pavēlniek.

-   Labi. Viņus panākt nevarētu būt grūti. Ko Iūri, pele?

-   Tev vajadzēja mani nogalināt tur, kanjonā. Matimeo balss bija skaidra un nicinoša.

Bendesmaiss ar skatienu nomērīja jauno pelēnu un papurināja galvu.

-    Es nogalināju tavu tēvu. Viņa zobens ir aprakts līdz ar viņu. Vienai dienai pietiks. Tev es ļaušu dzīvot, lai tu ciestu.

Matimeo pārstāja soļot. Apstājās arī viņa draugi. Pelēna acis bija barga nicinājuma pilnas.

-   Tad tu esi ne tikai gļēvulīgs un neģēlīgs slepkavnieks, bet ari muļķis. Jo kopš šā brīža es dzīvoju tikai ar vienu mērķi: nogalināt tevi.

Bendesmaiss apjuka no apņēmības un naida, kādu izstaroja Matimeo. Viņš ļauni blenza uz pelēnu, cenzdamies viņu iebiedēt un pakļaut. Matimeo blenza pretī, it nemaz nebaidīdamies. Viņš bija kļuvis par pavisam citu peli.

Izrāvis vītola nūju no Ādķepas tvēriena, Cietsirdis sāka šaustīt Matimeo. Pēc dažiem sitieniem nūja salūza. Bendesmaiss stāvēja drebēdams, smagi elpodams caur zīda masku.

Matimeo izaicinoši atieza zobus. Viņš pat nejuta sitienus.

-   Sagādā sev jaunu nūju un pacenties kārtīgāk, pusģīmi!

-    Ādķepa, Plataci! Dzeniet šo peli solot priekšā, kopā ar jums. Veicīgi!

Matimeo tika aizvilkts uz kolonnas priekšgalu. Bendesmaiss sojoja aizmugurē, acīmredzami satricināts, tomēr priecādamies, ka šeit nejūt jaunās peles skatienu urbjamies mugurā.

24. NODAĻA

KAD Dziļajā alā tika pasniegta pēcpusdienas tēja, visa telpa sanēja un dūca satraukumā. Visiem bija izdalīti mazuļa Rollo atklātās burtu virknes noraksti, un abats pašrocīgi bija izcepis balvu sārti glazētu meža plūmju un pikantu garšvielu kūku. Džons Baznīcpele bija cieši nodomājis iegūt šo balvu, taču arī abats Mordalfs nopietni centās. Būdams lepns par to, ka ir šīs kūkas autors, viņš to gribēja kādu laiku vēl paturēt un apbrīnot. Rūku cepšana bija abata jaunatklātais talants. Jau kopš Redvolas abata Alfa jāņogu kūkas izcepšanas viņš bija ilgojies atkal iemēģināt ķepu šajā mākslā.

Kurmji bija izveidojuši vienotu komandu un sedeja, samtainos pakaušus kasīdami un lūkodamies uz trīspadsmit burtu virkni.

VMĀTURAGANAJL

-   Jarr, viss kājem gais' un samaisīt', ja kāds pras' man.

-   Harr, met mier' pļāpāšan' un ķer pie domāšan', Jārdž, vai ar' tu nekad nelaimēs' to rozīg' kūk'.

Rudzupuķe lika galvu kopā ar mazuli Rollo un Baznīcpeles kundzi. Vinifreda, brālis Grīslis un Ambrozijs Ērkšķis bija sasēdušies vienā bariņā. Dažādos telpas stūros dažādi klostera iemītnieku pulciņi neatlaidīgi pūlējās atminēt astoņpadsmit burtu noslēpumu. Ik pa brīdim kāds devās pie abata ar iespējamu atrisinājumu. Mordalfs tiesneša lomā rūpīgi tos aplūkoja.

-    Hmm. «Martu alva jā gan.» Atvaino, māsa Meja. Kā redzi, mīklā ir vēl arī V burts, ko tu neesi izmantojusi. Nākamais. A, Vinifreda, palūkosim tavu variantu. «Jurtā galma nav?» Manu zīlīt, ko tad tas nozīmē? Nē, šo es nevaru pieņemt. A, Džon, nu tagad gan paskatīsimies, kurš būs manas skaistās kūkas ieguvējs.

Džons Baznīcpele cerīgi raudzījās pār brillēm, kamēr abats nolasīja viņa risinājumu.

-      «Jumtranga lāva.» Savādi vārdi, Džon. Vai tev ir kāds skaidrojums šādai atbildei?

Džons nospodrināja brilles, izskatīdamies tāds kā maķenīt sakautrējies.

-   Ne gluži, abat. Izmēģināju vairākas kombinācijas, bet šī rādījās visticamākā.

Mordalfs atlika malup Džona iesniegumu.

-    Nu, kas gan zina? Paturēsim šo kā iespējamu variantu. Paldies, Džon.

-    Paldies, abat. Ēmm, bet vai tu pats esi mēģinājis mīklu atrisināt?

-    Nē, manuprāt, ir tikai godīgi, ka palieku vien tiesnesis. Tomēr, ja šovakar mīkla netiks atrisināta, rīt tu varēsi būt tiesnesis, un es izmēģināšu spēkus.

-   Mums ir gatavs! Ir gatavs! Mazulis Rollo skriešus metās uz priekšu, vicinādams ķepiņā pergamenta gabalu. Viņš paklupa, nokrita, pietrausās kājās un ielika saburzīto lapu abata klēpī.

Laipnās vecās peles acis iemirdzējās, un viņš uzcēla Rollo uz sava krēsla paroceņa.

-   Tu esi īsts gudrinieks, Rollo. Vai atrisināji mīklu viens pats?

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze piemiedza abatam ar aci.

-    Protams. Mēs bez viņa nebūtu tikušas galā.

Mordalfs viedi māja ar galvu.

-     Labi, paraudzīsim, kas jums sanācis. «Jumtgala vārna.» Ha, lūk, šis beidzot izskatās pēc kā tāda, ko mēs varam papētīt. «Jumtgala vārna», ko? Labi. Braši pastrādāts, mazuli Rollo, nemaz nerunājot par tavām palīdzēm, protams. Man šķiet, ka kūka pienākas jums trim.

Rudzupuķe, Baznīcpeles kundze un Rollo čukstus apspriedās un visbeidzot, visiem par lielu prieku, nāca klajā ar lēmumu, ka gabaliņš kūkas pienākas ikkatram.

Pēc tējas dzeršanas Redvolas iemītnieki sapulcējās mauriņā klostera priekšā. Ķepas acīm priekšā pielikuši, viņi lūkojās uz augsto jumtu. Karaliene Kaujknābe un viņas Čirkstu karotāji pēc abata lūguma riņķoja ap smailēm, tornišiem un aizsargvaļņa robotajām malām. Ilgi nebija jāgaida. Drīz vien Kaujknābe nolaidās straujā pikējumā, uzmetās uz palodzes un sniedza pārskatu par redzēto.

-   Apaļš jumta kore, četrputni, četrputni, viņa pavēstīja.

Abats tikko spēja apvaldīt satraukumu.

-   Kādi putni? Cik augstu? Kur?

Čirkstu karaliene aizvēra acis, atsaucot atmiņā putnu veidus un to atrašanās vietas.

-    Jumts aizmugure, vanagputns. Šī puse, zoslidis. Otra puse, pūčputns. Tā puse, vārnputns. Visi putntārpi akmens, saproti.

Rudzupuķe pakāpās pāris soļu atpakaļ un norādīja augšup.

-    Es redzu šajā pusē izkaltu meža zosi. Tik tikko saskatāma. Rau, tā izliecas uz āru, izplestiem spārniem. Savādi, nekad agrāk nebiju to ievērojusi.

Abats ievilka ķepas platajās mūka tērpa piedurknēs.

-    Redvolā ir ļoti daudz lietu, par kurām mēs neko nezinām. Šī ir sena un noslēpumaina vieta. Jo ilgāk šeit dzīvoju, jo skaidrāk redzu, ka visam mūsu senču šeit radītajam ir vēsture vai iemesls. Tas viss ir Ķērpjziedu zemes tradīciju un vēstures daļa. Šī zoss ir vērsta uz rietumiem, uz saulrieta un lielās jūras pusi. Turp viņas dodas ik vēlo gadalaiku. Man šķiet, ka vanagam vajadzētu būt vērstam uz ziemeļiem. Tas ir kareivīgs putns, un ziemeļu pusi allaž plosījuši kari. Pūce droši vien būs vērsta uz austrumiem biezo mežu un austošo sauli. Tas atstāj tikai vienu virzienu, kurā varētu lūkoties vārna.

Visi apgāja apkārt klostera ēkai līdz atlikušajai, nenosauktajai sienai.

Džons Baznīcpele piekārtoja brilles un norādīja ar ķepu.

-    Dienvidi, vārna norāda uz dienvidiem! Nelido tas, kam knābis ir dots? Vārnai, kas darināta no akmens, protams. Mēs to esam atraduši! Ja vien šeit būtu Džesa vai Sems Vāvere, viņi varētu tur uzrāpties un visu izpētīt.

Karaliene Kaujknābe saboza spalvas.

-    Kāpēc vāvere kāpit? Čirksd lidot, es pētīt, čir, vārnakmens.

Čirkstu karaliene aizšāvās kā bulta. No lejas viņa izskatījās pēc maza melna punktiņa, kad riņķoja ap vārnas statuju, kas izvirzījās pār augsto dzegu. Kaujknābe tur ilgi neuzkavējās. Viņa palaidelējās apkārt, tad laidās lejup un, dzīvespriecīgi lēkājot, piezemējās uz grantētā celiņa.

-   Daudz tārpzīmju, iet tā un šitā, augšā, lejā, riņķī apkārt.

-    Gluži kā biju domājis, Džons Baznīcpele nostenējās. Uz statujas ir kaut kas rakstīts, bet zvirbuļi vispār neprot lasīt.

Mordalfs viņam iebikstīja sānā.

-   Kuš, Džon. Mēs taču negribam aizvainot karalieni Kaujknābi. Viņa dara visu, kas viņas spēkos, lai palīdzētu. Mums vienkārši jāizdomā veids, kā nogādāt to zīmju norakstu šeit lejā.

Kaujknābe vēroja viņus sarunājamies. Viņa zināja, kas tiek apspriests. Pieliekusi galvu uz vienu sānu, viņa piemiedza nešpetno spožo aci.

-   Kā jūs izdarīt to. Čirkste nevar nesīt, čir, peļutārps, pārāk tārpresns, pārāk liels. Čirksts neprot lasīt, čir, tārpraksts, kā vecā pele abats dari grāmatā. Daudz problēmu.

Abats domīgi noglauda ūsas.

-    Nudien, tā ir, karaliene Kaujknābe. Taču mums jāpalīdz Matiasam.

-    Iemāci putniem, kā uztaisīt norakstu ar berzēšanu. Priekšā iznāca Ambrozijs Ērkšķis ar pergamenta rulli un ogles stienīšiem ķepās. Pats esmu bieži tā darījis ar dažiem veco muciņu gravējumiem vīna pagrabā. Uz tām iegravēti glīti raksti.

Rudzupuķe sasita ķepas.

-    Protams, tas ir risinājums. Esmu pārliecināta, ka karaliene Kaujknābe varētu noberzēt pergamentu ar ogli, ja viņas Čirksti turētu to cieši klāt pie uzraksta. Paklau, dodiet man pāris mirkļu aprunāties ar Kaujknābi. Es noteikti varu viņai to iemācīt.

Bez saprašanas par nakti vai dienu nebija iespējams noteikt, cik ilgu laiku viņi jau ieslodzīti alā. Gaiss bija vēl vairāk sabiezējis, sasmacis un sakarsis. Matiass juta, kā galva pulsē sāpēs. Viņš centās atturēt svina smagos plakstus no aizvēršanās miegā un dzirdēja biedru seklo, saraustīto elpu. Viņš vairākas reizes bija mēģinājis ar viņiem runāt, taču no tā nebija lielas jēgas, jo visi gulēja dziļā miegā, nemaņai tuvā stāvoklī. Cieši satvēris sava brīnumainā zobena spalu, viņš centās koncentrēties uz izeju no situācijas. Cerība bija vāja. Viņi bija aprakti ļoti cieta ieža alā, kuras ieeju aizzīmogoja pamatīgs zemes un akmeņu nogruvums.

Karotājpele vairs nespēja notarēties nomodā. Viņš atbalstījās pret viegli cilājošos Orlando sānu un ļāva apņēmībai atslābt. Vispirms sajūta bija mierpilna, atskaitot vien gaisa trūkumu, kas apgrūtināja elpošanu un darīja to sāpīgu, taču pamazām viņa maņas notrulinājās, un viņš elpoja sekli un īsiem vilcieniem. Melnai tumsai apņemot karotājpeli, viņš grima sapnī.

Viņš atradās iemīļotā Redvolas klostera Lielajā zālē. Saules gaisma krāsainā straumē ieplūda pa augstajiem logiem, caur vitrāžām, auzdama rakstus uz vēsajām akmens sienām. Madass tuvojās lielajam gobelēnam. Viņš zināja, kurp dodas: sastapt Mārtiņu Karotāju. Jā, tur viņš bija, diženais Redvolas dibinātājs un aizstāvis, viņš lepni stāvēja savā gobelēnā. Matiass nemaz nejutās pārsteigts, kad Mārtiņš izkāpa no audekla un nostājās viņa priekšā. Viņš spēra soli tuvāk, lai paspiestu Mārtiņa ķepu, taču stāvs atkāpās. Viņa seja bija drūma, un viņš pacēla kaut ko no grīdas. Tas bija Orlando milzīgais kaujas cirvis!

Matiass bija satriekts. Mārtiņš devās uzbrukumā pret viņu un viegli iegrūda kaujas cirvja asmeni tieši sānā. Ievainojums bija sāpīgs.

-   Au! Mārtiņ, tas esmu es, Matiass. Kādēļ tu man uzbrūc?

Mārtiņš vēlreiz iedūra viņam, šoreiz skaļā, pārmetošā balsī

saukdams: Kādēļ tu guli, Karotāj? Tev jāglābj dēls un draugi.

Matiass centās sniegties pēc sava zobena, lai aizsargātos, kad Mārtiņš vēlreiz metās viņam virsū, taču ķepas bija kā bez dzīvības. Tās ļengani karājās gar sāniem. Viņš saviebās sāpēs, kad kara cirvis atkal apsvilināja viņa sānu.

-      Karotājs, kurš briesmu laikā guļ, nav karotājs, bet gan gļēvulis!

-   Au, pārstāj!

Matiass pamodās un atklāja, ka ir kaut kādā veidā noripojis no Orlando un guļ uz cirvja asmens. Ik reizi, kad viņš pakustējās, tas sāpīgi dūrās sānā.

Piecēlies sēdus, viņš paberzēja sāpīgo vietu, apjauzdams, ka tas viss bijis tikai drudžains sapnis. Taču tā bija ari palīdzība un brīdinājums no Mārtiņa kaujinieciskā gara.

Piespiedis sevi piecelties, viņš satvēra kaujas cirvi aiz abpusgriezīgā asmens un, tumsā streipuļodams, uzmeklēja aizsprostoto ieeju. Mokoši lēni viņš rāpās lēzenajā gruvešu kaudzē cik vien augstu spēja, līdz nonāca pašā virsotnē. Smagi elpodams, sviedriem mērcējot mūka tērpu, Matiass sāka ar cirvja garo kātu iztaustīt zemes un akmeņu kaudzi. Smagi stumdams un triekdams, viņš sajuta kātu iegrimstam līdz pusei kaudzē. Dažbrīd tas uzdūrās uz akmens, taču, mazliet pagrozīdams rokturi, Matiass pagrūda to garām šķērslim. Jau gandrīz viss kāta garums bija iegrūsts kaudzē. Pēdējiem spēkiem, sāpju mocīts, viņš pastūma vēlreiz un nokrita uz priekšu, cirvja kātam pilnībā iegrimstot nogruvumā. Lēni un gurdi viņš sāka kustināt ieroča kātu, šūpodams abpusgriezīgo asmeni no vieniem sāniem uz otriem, tad ļoti piesardzīgi vilka rokturi laukā no izveidotās spraugas, loti uzmanīgi slidinādams cirvi atpakaj, līdz tas bija pavisam ārā.

Matiass nometās ceļos uz gruvešu kalna un tikko uzdrīkstējās ievilkt elpu.

Kā pirmo saules staru skūpstu ledum pavasarī viņš sajuta to uz ūsām…

Svaigs gaiss!

Pateicības asaras ritēja pār karotāja putekļaino purniņu.

Alā ielija vēss, tīrs, svaigs gaiss un iespiedās dienas gaismas stariņš.

-   Paldies, Mārtiņ. Paldies tev par mūsu dzīvību glābšanu, mans sen mirušais draugs karotāj.

Steigšus norāpies no kaudzes, Matiass uzmeklēja Bazilu. Berzēdams zaķa ķepas un raustīdams ausis, viņš pliķēja un gumzīja cik vien spēja.

Pagāja krietns brīdis, līdz sekoja kāda reakcija, un tad zaķis drīz vien pierādīja, ka ir tas pats vecais Bazils.

-    Au, ūū! Rāmāk, puis. Apčī! Kādēļ tu mani modināji, es jau biju ticis līdz puravu un salātu pīrāga viducim un biju gatavs notiesāt vasaras salātus, lielus kā māja. Eh, būtu varējis to arī izdarīt, ja vien nebūtu uzradies tu. Lai nu viens saka, mana vecā galva plīst pušu. Droši vien pie vainas tā plūškoka augļu vīna mučele, ko mēs ar Ērkšķi kopā iztukšojām. Haha, es gan izdzēru vairāk nekā viņš. Lielāks malks, saproties.

Matiass priecīgi sabužināja Bazila ausis.

-    Nāc nu, celies kājās, vecais rima. Parūpējies par mazo Balamuti, es tikmēr tikšu galā ar Džesu. Būs vajadzīgi mūsu visu triju spēki, lai atgrieztu pie samaņas Orlando. Ceru, ka viņš nav pārstājis elpot pavisam.

Pagāja krietns bridis, kamēr viņi uzmodināja pārējos. Laimīgā kārtā visi bija dzīvi, kaut arī Orlando sagādāja dažus nemierīgus brīžus, un galva joprojām sāpēja visiem. Tomēr viņu omu uzlaboja un uzmundrināja mazā svaiga gaisa plūsmiņa un dienas gaismas stariņš, kas iespraucās viņu kapā. Beidzot Orlando pieslējās sēdus, galvu ķepās šūpodams.

-   Aūū! Man ir tādas galvassāpes, kādu pietiktu desmit āpšiem. Nekad gan nebiju nojautis, ka svaigs gaiss spēj tik labi garšot. Tas ir gluži kā dzert no auksta kalnu strauta vasaras vidū.

-    Rāmāk, veco zēn. Nesāc nu runāt par aukstiem dzērieniem, tas taču nav izturams, saproties. Jā, atminos gardāko dzērienu, kādu jelkad esmu baudīj'sssss!

Džesa bija apslāpējusi Bazila atmiņu plūdumu ar savu kuplo asti. Viņa pacēla ķepu un rādīja, lai visi klusē.

-   Kuš, klausieties!

Piepešajā klusumā viņi tikko varēja saklausīt trokšņus ārpusē.

Balamutis dancoja augšup un lejup.

-   Tur ārā kāds ir, esmu drošs!

Viņi uzmanīgi klausījās. Patiešām, pa caurumu kopā ar gaisu un gaismu ieplūda ari vājas skaņas.

Jabecs Celms izteica savas domas: Varētu būt draugi vai, iespējams, arī ienaidnieki.

Orlando nostājās gaismas strēlē.

-   Vai nav vienalga, ja vien mēs tiekam ārā no šejienes? Draugs vai ienaidnieks, to varam noskaidrot vēlāk.

Matiass apņēmīgi pacēla zobenu.

-    Orlando taisnība, mums jātiek no šejienes ārā. Tagad mums jāuzņemas risks. Un tas ir divkāršs risks, jo mēs varam izpostīt gaisa ieplūdi. Vai esat ar mani?

Nekavējoties atskanēja piekrišanas saucieni.

Paņēmis Orlando kaujas cirvi, Matiass piesēja roktura galā savu zobena jostu un pasniedza ieroci Bazilam.

-    Ņem, tev ir visgarākās ķepas, veco zēn. Izstum kātu pa caunimu un kustini to, lai piesaistītu uzmanību.

Paņēmis cirvi, Bazils uzjoza augšup pa gruvešu uzbērumu un iebāza tikko uzmeistaroto karoga kātu spraugā. Iestājās tumsa, jo gaismas ceļš bija aizšķērsots. Balamutis mazliet iešņukstējās, tad apklusa. Dzirdams bija tikai tas, kā Bazils piepūlē ņurd, cenzdamies pievērst uzmanību, griezdams riņķī cirvja asmeni, lai iešūpotu kātu.

-    Vai tur kaut kas jau notiek, Bazil? Džesa Vāvere cerīgi iesaucās.

-     Vēl nevar saprast, Džes… Pag, šķiet, kāds ir satvēris otru galu. Jā! Viņi stumj cirvi atpakaļ. Uff! Rāmāk, rāmāk. Man šķiet, ka cirvis jāievelk atpakaļ, lai mēs pa to veco labo caurumu varētu vest sarunas ar tiem kāviņtur, lai kas tie arī būtu.

Matiass uzrausās augšā blakus Bazilam. Laimīgā kārtā sprauga joprojām bija vaļā, pēc cirvja roktura izvilkšanas pat kļuvusi mazliet platāka.

Matiass pielika muti cieši klāt pie spraugas un iesaucās: Sveiki! Mēs šeit esam ieslodzīti. Vai varat palīdzēt mums izkļūt ārā?

Viņi gaidīja.

No ārpuses bija dzirdama daudzu balsu murdēšana. Tās šķita ķildojamies un strīdamies. Pa šauro atveri līdz viņiem skaidri atskanēja viena balss. Tā bija parupja un pavēloša.

-    Kas jūs esat? Nosauciet savu vārdu un sakiet, vai esat no Cirmesles.

Matiass atliecās un atviegloti nopūtās.

-   Cirmesle! Paldies Dievam, tie ir draugi.

Orlando uzrāpās pa gruvešu kaudzi pie Matiasa un Bazila.

-   Cirmesle, pie manām strīpām, kas tas tāds?

-    Domā līdzi, ko saki, Matiass brīdināja lielo āpsi. Atstāj runāšanu manā ziņā. Cirmesle ir Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienība. Viņi ir ļoti ātri aizvainojami un uz strīdēšanos kāri, un visu, ko viņi dara, pārvalda tikai viņu pašu savienības noteikumi un likumi. Tagad esiet klusi un ļaujiet man būt runaszvēram.

-   Ja jūs esat Cirmesle, ļaujiet man runāt ar Lagalagu, Matiass sauca spraugā.

Viņam atbildēja vairākas balsis.

-   Kas jūs esat?

-   Kā jūs zināt, ka mums ir Lagalags?

-   Vai esat draugi vai ienaidnieki?

Bija dzirdama stumdīšanās un tāda kā ķīvēšanās. Balss, kas šoreiz skanēja cauri spraugai, bija spēcīgāka un skaļāka par pārējām.

-   Nost no ceļa! Atbrīvojiet man vietu. Atkāpties, es teicu! Sveiki, jūs tur iekšā. Es esmu Lagalags. Ko jūs no manis gribat?

Pat tik nopietnā situācijā Matiass nespēja novaldīt smaidu, atbildēdams: Lagalag, tu, vecais strostētāj, tas esmu es, Redvolas Matiass!

Atbildē skanēja piesmakuši smiekli.

-    Tad tādi tie pīrādziņi! Matiass, tu, vecais zobena vicinātāj, man taču bija jāatpazīst tā Redvolas izruna. Ha, tu nu gan esi glītā ķezā, neko teikt. Neuztraucies, draugs, es tevi drīz izpestīšu no turienes, bet vispirms man te jānokārto viens strīdiņš. Daži no šiem ciršļiem domā, ka zina vairāk par Ciršļu savienības likumiem nekā viņu Lagalags. Atstājiet to manā ziņā, es viņus drīz vien vedīšu pie prāta. Jūs tikmēr pagaidiet. Mums vajadzēs rakšanas rīkus, kā arī akmeņus un baļķus nostiprinājumiem. Šie gruži visu laiku turpina slīdēt lejup un nestāv mierā. Uzdevums būs sarežģīts, taču jūs neraizējieties. Es sagādāšu jums vakariņas, kad izdabūsim jūs no turienes ārā. Cik jūs esat?

-    Kopā esam seši, Lagalag ezis, āpsis, ūdrēns, Džesa Vāvere un Bazils Briedis Zaķis.

-    Ko? Tas vecais rijīgais melša? Žēl, ka pieminēju vakariņas.

Bazila ausis sašutumā saslējās gaisā.

-   Lai nu viens saka, rāmāk, nelietīgais baļķu peldinātāj. Rijīgais melša, nudien!

Džesa Vāvere apslāpēja smieklus.

-   Es teiktu, ka viņš nebija tālu no patiesības, ko, Matias?

Bija vēla pēcpusdiena, kad ciršļu racēju brigāde ielauzās alā.

Draugi lielāko daļu dienas bija nosēdējuši tumsā, klausīdamies rakšanas un nostiprināšanas darbos un bieži dzirdamajās pavēlēs un strīdos. Piepeši uz viņiem sāka birt zeme, un alā ielauzās maza, gaismas ieskauta galviņa.

-    Flug, pārstāj ecēties un padod man to zaru. Re! Tam vajadzētu nostrādāt. Sveiki, alu zvēri. Es esmu Šķobis, Ciršļu savienības labākais racējs. Runā, ka mans vectēvs esot bijis kurmis.

Orlando izstiepa milzīgo ķepu un paplikšķināja pa ciršļa plecu.

-   Šķobi, mēs tā priecājamies tevi redzēt, ka tas nav izstāstāms. Es esmu Orlando Karacirvis.

-    Hmm, liels puisis, vai ne? Ceru, ka šis tunelis būs pietiekami plats, lai dabūtu tevi tam cauri. Tev labāk iet pēdējam, Orlando. Mazākie pa priekšu.

Atbrīvošana bija lēna un smaga draugi cits pēc cita tika iesieti virvē un ciršļu pulka spēkiem izvilkti cauri tunelim.

Orlando palika pēdējais. Tikko viņš ar lielu piepūli bija izrauts cauri pagaidu glābšanas ejai, tunelis aiz viņa iebruka. Agrās novakares saulē Matiass un draugi smējās un šļakstijās upes seklumā, noskalojot ieslodzījuma putekļus un netīrumus. Saules gaisma, tīrs gaiss, dzestrs ūdens un augu zaļā krāsa visapkārt lika visiem atskārst, cik ļoti viņiem ir paveicies, ka palikuši dzīvi. Pat Jabecs Celms līksmi klukstēja smieklos, triekdams gaisā ūdens šļakatas.

-     Hohoho, ja vien mani tagad redzētu mana ģimene. Daudz gadalaiku pagājis no tā brīža, kad šis zvērs pēdējoreiz riskēja vannoties, ka es jums saku.

Vēlāk tovakar viņi sēdēja ap ciršļu ugunskuru, ēda uz plakaniem akmeņiem ceptu auzu maizi un dzēra svaigu upes ūdeni ar sasmalcinātām zālītēm.

Matiass izstāstīja Lagalagam visu, kas bija noticis kopš nelaimīgā Zeltainā Līdzenuma vasaras dzīru vakara līdz pat notikumam ar alu.

Ciršļu vadonis drebēja dusmās.

-     Vergu dzinēji! Ķērpjziedu zemes nīstamākie ložņas, nodevīgie, slepkavīgie zagļi. Ciršļu savienības izlūki kopš pavasara beigām Ķērpjziedu mežā ir dzirdējuši baumas par to lapsu maskā un viņa netīro bandu. Esmu ar tevi un taviem draugiem, Matias. Mēs sadzīsim viņu pēdas un pieliksim punktu neģēlīgajam arodam. Laupīt bērnus no mājām un ģimenēm! To iedomājoties vien, manas asinis sāk vārīties.

Bazils košjāja auzu maizi un pārlūkoja ciršļu nometni.

-    Piedošanu, vecais Laga-kānutur, es zinu, ka jums, ciršļiem, nav nekas neparasts pa brīžam paķīvēties, bet visā visumā jūs parasti turaties kopā. Tad, lūdzu, saki man kas ir tas mazais pulciņš, kas sēž tur atsevišķi pie sava ugunskura? veterāns brīnījās.

Lagalags nošņaukājās un iesvieda ugunskurā sakaltušu sakni.

-     Ak, tie. Viņi ir nemiernieki, Bazil, ipaši tas jaunais zellis Skans. Viņš pēdējā laikā sācis apstrīdēt manas vadoņa tiesības. Izšķirošais saasinājums būs šovakar, kad es paziņošu par mūsu jaunajiem plāniem. Kad tas notiks, es būtu pateicīgs, ja tu atturētu savus draugus no iejaukšanās, Matias. Neņem Jaunā, bet tā ir Ciršļu savienības lieta.

Matiass pamāja ar galvu.

-   Kā vēlies, Lagalag. Katrā ziņā man nav vēlēšanās nonākt ciršļu strīda krustugunīs. Esmu tās piedzīvojis jau agrāk. Taču, lūdzu, mēs nevēlamies radīt nesaskaņas jūsu vidū. Jūs atbrīvojāt mūs no ieslodzījuma alā, un mēs par to pateicamies. Mēs varam pakaļdzīšanos turpināt vieni paši, mans vecais draugs.

Ciršļu savienības vadoņa acis spoži kvēloja.

-    Matias, mēs dodamies tev līdzi, un tas ir nolemts galīgi. Ķērpjziedu mežam jābūt brīvam no ļaunuma, ja meža zvēru ģimenes vēlas dzīvot mierā. Palīdzēt ir mūsu pienākums. Un, runājot par gaidāmajiem nemieriem, atstājiet to manā ziņā.

Lagalags izvilka no lingas somiņas apaļu melnu akmeni un piecēlās kājās.

Uz brīdi viņa sejā iemirdzējās smaids.

-   Turklāt ciršļa dzīvē bez nemieriem nav nekā cita aizraujoša.

Vergu dzinēji panāca galveno grupu dažas stundas pēc nakts iestāšanās. Matimeo un viņa draugi tika saslēgti un pieķēdēti atpakaļ vergu ierindā. Viņi gurdi noslīga zemē, piekusuši, izsalkuši un noberztām ķepām.

-    Jums, bēgļiem, nekas nepienākas, sīkais Vičs ļauni smīkņāja, barodams pārējos vergus. Bendesmaiss tā saka. īsta bada garša jūs padarīšot paklausīgākus. Bendesmaiss teica, ka tad, kad viņam būs vairāk laika, viņš izrēķināsies ar katru no jums personīgi, īpaši jau ar tevi, mazais Redvolas luteklīti. Hīhīhī.

Matimeo atieza zobus un notupās lēcienam. Vičs steidzīgi atkāpās un atstāja viņus vienatnē.

Viņi paraudzījās apkārt, cenzdamies tumsā novērtēt apkārtni. Viens bija skaidrs: nometne atradās neaptverami milzīgas kalnu grēdas pakājē. Aiz viņiem slējās plaša, augsta plakankalne, aizsedzot naksnīgās debesis. Sems raudzījās augšup, kaklu atmuguriski staipīdams.

-   Nez kā mums paredzēts tikt tur augšā?

Laimis atgūlās un aizvēra acis.

-   To mēs uzzināsim rīt, un uz tukšu vēderu.

Visi likās gulēt, taču Matimeo sēdēja un skatījās uz Bendesmaisa pusi. Tesa viņu vēroja.

Matimeo bija pārvērties kļuvis vecāks, sīkstāks, un bija vēl kas, ko viņa īsti nevarēja izprast.

-    Matimeo, kas noticis? viņa vaicāja. Tu esi ļoti mainījies kopš brīža, kad tikām atkal sagūstīti.

Jaunais pelēns noglāstīja Tesas ķepu.

-    Nekas, Tesa. Ej gulēt. Es nožēloju, ka šodien sadusmojos uz Timu. Patiesībā es nožēloju ļoti daudz ko. Iespējams, tev bija taisnība, kad teici, ka man vairāk jālīdzinās tēvam. Varbūt tagad ir par vēlu, bet es noteikti centīšos. Kopš šā brīža Redvolai jādzīvo tālāk caur Mārtiņu, manu tēvu un mani. Es esmu dzimis Redvolas Karotājpeles dēls, ar zobenu vai bez, un tas es arī būšu, pats sev, bet visvairāk tev un maniem draugiem.

Tieši tad Tesa Baznīcpele saprata, ka Matimeo vairs nav tas straujais un nemierpilnais palaidnieks, kāds reiz bijis. Viņai blakus sēdēja pele, kas ]oti līdzinājās Mārtiņam un Matiasam. Par spīti tam, ka viņi bija gūstekņi nepazīstamā zemē, viņa Matimeo klātbūtnē piepeši sajutās droša un pasargāta.

Jaunais pelēns bija kļuvis par karotāju!

25. NODAĻA

Rudzupuķe, abats Mordalfs, Priekškurmis un karaliene Kaujknābe sēdēja vārtu nami»na. Bija jau krietni pāri pusnaktij, taču viņi sasēda uz paklāja pie kamīna, pergamenUi savā priekšā izklājuši. To klāja ar ogles berzēšanu nokopētās zīmes no akmens vārnas uz augstās klostera dienvidu sienas.

Čirkstu karaliene lepni posa spalvas.

-   Stiprrri labi, ko? Čirksti neko nepalaidi garām, dabū visas tārpzīmes.

-   Harr, harr, ties' kas ties', gudr' putn', Priekškurmis viņu paslavēja.

Tēvs abats atrotīja piedurknes.

Paldies, karaliene Kaujknābe. Nu, paraudzīsim, kas mums te ir. Karte, kā rādās, un dzejolis, kas jāpārtulko. To es varu. Pēc noskatīšanās, kā to dara Džons, tas viss ir atausis arī manā atmiņā. Viņi vērīgi aplūkoja pergamentu.

«Tiem, kas ticībai pārbaudi uzliek, Par ceļrādi dienas vidus lai kļūst, Lai pēdējie stari caur melnumu iet, Kur Ķīļzemes naktis un dienas plūst. Akmeņu grēdām piekļūstot klāt, Acis redzīgas citas var rast. Koku ēnas krīt virsū un nāk, Glābties gaismā jums vajag prast. Pirms saules ceļā jūs ejiet. Pašā dzelmē mīt nezvēru bars. Bez skaņas ieročus celiet, Vai plikastes bultas jūs skars. Iz kapiem kā migla kritušie nāks Pīšļos sairs drosmīgā tēls. Bīstiet zemes, kas augļus nest nemāk, Skatiet pamatu cik tas ir cēls. Akmens dziļi krīt skaņas kur nav. Robežai pāri tikušie jau, Āpsi un zvanu vaigā tie skatīs, Milzis pār klajumiem ceļu tiem rādīs. Kad vasaras vakara mierā Kapa akmeni nāve veļ nost, Visas cerības saslēdziet vienā Kas spēj varoņa jostu jozt.»

Abats viedi māja ar galvu.

-   Tagad viss ir daudz skaidrāks. Te mums ir aptuvena karte un dzejolis, kurš pastāsta mazliet vairāk nekā iepriekšējais. Patiesībā tā ir atslēga tām rindām, kas tika atrastas zem klostera.

Rudzupuķe bija neizpratnē.

-   Kā tā, tēvs abat?

Vecā pele paplikšķināja ar ķepu pa zīmējuma apakšējo stūri.

-     Re. «Dienas vidus.» Tie ir tikai sajaukti vārdi. «Par ccjrādi dienas vidus lai kļūst.»

Rudzupuķe smaidīja, kad viņai atausa atskārsme.

-   Protams, tas nozīmē doties uz dienvidiem.

Priekškurmis sarauca degunu.

-    Par ko es šito neiedomāj'? Ja iet uz dienvidpus', ta jau saul' caur melnumu iet.

-    Kas ir melnums, kur tas ir? Tagad bija abata kārta būt neizpratnē.

Priekškurmis iegurdzinājās smieklos un norādīja uz abata kreiso aci.

-    Tā tur i baltums. Pavirzījis ķepu tālāk, viņš norādīja uz abata labo aci. Un šitā i jūs melnums.

Abats pasmaidīja un pakasīja pakausi.

-     Kāds es gan esmu muļķis. Baltais un melnais, kreisais un labais. Senajā Ķīļzemes valodā baltā ir kreisā acs, bet melnā labā acs. Tātad jādodas uz dienvidiem, tā, lai saule rietētu labajā acī. Paldies, Priekškurmi.

-   Ar vislielāk' priek', abat serr.

-   Tātad viens ir skaidrs, Rudzupuķe viņus pārtrauca, doties uz dienvidiem, taisni uz dienvidiem, lai kas notiktu. Es ceru, ka Matiass to dara, lai kur arī viņš, Džesa un Bazils tagad atrodas. Ak, tēvs abat, ja vien mēs spētu šīs ziņas, šo karti un dzejoli šobrīd nogādāt viņiem. Mums, šeit, Redvolā, sēdošajiem, tas viss neko daudz nenozīmē, bet manam Matiasam gan viņš taču redzētu tieši tās vietas, par kurām vēstīts kartē un dzejolī.

-    Nudien. Abats skumji paraustīja plecus. Ne tas vien, tur taču ir izklāstīts precīzs ceļš un pat dotas norādes par briesmām, ar kādām viņi sadursies: koki, kas met smagas ēnas, ūdens, kurā nezvērs mīt baiss, plikastis, vieta, kur akmens kritīs bez skaņas tas viss ir šeit āpsis un zvans, milzis, kas ceļu rādīs. Rudzupuķe, tev taisnība, mums tas noder tikpat daudz kā sniegputenis vasarā, bet viņiem…

-    Tad jūs pārraksti vēl. Visi Čirksti lido, visi Čirksti, stipri ilgi, lido daudz, atrodi mans draugs Matiass un vecais garausis, un koklecītāja. Mēs atradīt, jūs redzēt.

Rudzupuķe bija pārsteigta.

-   Karaliene Kaujknābe, es nezinu, bet kā…

Čirkstu karaliene uzlēca uz kamīna dzegas un spridzīgi pielieca galvu uz sāniem.

-   Neraizī. Kaujknābe karaliene, Čirkstu karotāji dari, ko es teicī. Matiass, Redvola, visi labi pret Kaujknābe un Čirkstu tauta. Mēs izdari, čir, priekš jums, priekš jums.

-    Lieliski! Abats pielēca kājās tik veikli, ka tas dara godu tik daudzus gadalaikus piedzīvojušai pelei. Es uzmodināšu brāli Grīsli, māsu Agnesi, brāli Rufusu, māsu Meju. Kopā ar mani un Džonu Baznīcpeli līdz pirmajai gaismiņai viņiem būtu jāspēj pārzīmēt karti un dzejoli vairākas reizes. Jūs droši vien gribēsiet izlidot rītausmā, karaliene Kaujknābe?

Zvirbuliene nopietni paklanījās.

-   Pirmā tārpausma, vecpele abat, visi Čirksti lido dienvidi.

Aiz vārtu namiņa loga klausījās citas ausis. Prāva žagata apmierināti noklakšķināja knābi, pacēlās spārnos un devās uz mežu aiz klostera ziemeļu sienas.

OTRĀ GRĀMATA ĢENERĀLIS DZELZSKNĀBIS

.

1. NODAĻA

Matiass un viņa draugi klusēdami noraudzījās, kā Lagalags paceļ gaisā melno akmeni un dedzīgi uzrunā ciršļus, kas cits citam līdzās bija sasēduši upes

krastā klusajā vasaras vakarā.

-    Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienības biedri, jūs dzirdējāt Redvolas Matiasa un viņa draugu stāstīto. Ķērpjziedu zemē klaiņā ļaunums; to mēs jau zinām. Vergu dzinēji, maskotā lapsa un viņa banda, ir nolaupījuši bērnus. Šobrīd viņi tiek dzīti uz dienvidiem.

-   Nu un, kāda tam saistība ar mums? viņu pārtrauca cirslis, vārdā Skans.

Lagalags pagriezās pret nekaunīgo runātāju.

-    Klusumu, Skan! Neizrādi savu nepieklājību, bļaustīdamies, kamēr padomes sapulcē es tum ķepā runas akmeni. Ja vēlies ko teikt, pagaidi, līdz būšu beidzis un pienāks tava kārta turēt akmeni. Tāds ir Cirmesles likums.

Skans noņirdzās un kaut ko pačukstēja saviem biedriem. Pašapzinīgi piecēlies, viņš nostājās pret Lagalagu.

-   Tas ir stulbs likums, tāpat kā visas jūsu dumjās Cirmesles ieražas. Es esmu brīvs cirslis un runāšu, kad man to gribēsies.

Abās pusēs nekavējoties izcēlās kņada un ķīviņi.

Orlando satvēra cirvi un cēlās kājās, taču Matiass viņu apturēja.

-   Sēdi rāmi, draugs. Atstāj to Lagalaga ziņā.

Ciršļu vadonis atjaunoja kārtību, pacēlis balsi pār citām.

-     Lagalagalagalag! Klausieties, ciršļi. Redvolas zvēri allaž ir mums bijuši labi draugi. Vai mēs būtu izsalkuši, ievainoti vai slimi, klostera brāļi un māsas mums palīdzēja bez jautājumiem. Tagad mūsu pienākums ir palīdzēt viņiem. Es saku, ka mums jādodas līdzi Matiasam un viņa biedriem. Mēs cīnīsimies ar vergu dzinējiem un izglābsim bērnus. Vai esat ar mani?

No pūļa lielākās daļas atskanēja trokšņaini piekrišanas saucieni, taču Skans un viņa sekotāji stāvēja nomaļus klusēdami un vīpsnādami. Lagalags stīvām kājām piesoļoja pie Skaņa. Ciršļu vadonis piegrūda purniņu cieši klāt jaunajam nekaunam, skausta spalvas bīstami sabozis.

-   Un tu, Skan, vai esi par Ciršļu savienību vai pret?

-   Ciršļu savienība, ha! Skans nicīgi noteica, kaut arī izvairījās skatīties Lagalagam acīs. Bars atpalikušu večuku, kas izdomā vecmodīgus likumus un noteikumus, kāpēc gan man un maniem draugiem būtu jāiet nāvē vai jātiek ievainotiem, kārtojot kaut kādas svešas nepatikšanas. Es saku, ka mums nav jābāž deguns svešās darīšanās.

Lagalags vēsi pasmaidīja.

-   Tātad līdz tam nu ir nonācis. Tu mani jau kādu laiku centies izstumt no vietas, Skan. Varbūt tu vēlētos būt jaunais Ciršļu savienības Lagalags? Nu, tagad ir tava iespēja. Paskatīsimies, vai tu cīnies tikpat braši kā runā. Panāc nu šurp, Skan, pamēģini izsist padomes akmeni no atpalikuša večuka ķepas.

Ciršļu vadonis stāvēja jaunā dumpinieka priekšā, pacēlis akmeni tā, lai tas būtu redzams visiem. Viņš izskatījās pavisam atslābis, kaut arī viss augums bija uzvilkts kā tērauda atspere. Skans bija pusgalvu garāks par Lagalagu. Vienu mirkli izskatījās, ka viņš kaut ko darīs, tad pamanīja cīņaskāres liesmiņas ciršļu vadoņa acīs un zaudēja aukstasinību. Viņš novērsās.

-    Phe, kurš tad apgrūtinās sevi ar tādu Ciršļu savienību? Es dodos projām, brīvi klīst pa pasauli un darīt, kā man tīk. Nāciet, ciršļi!

Skans un viņa sekotāju bariņš aizsoļoja projām dziestošajā rieta gaismā.

Visā ciršļu nometnē bija dzirdamas atvieglojuma nopūtas. Lielākā ciršļu kopienas daļa, kas atbalstīja Lagalagu, ērti sasēdās, lai pļāpājot un jokojot atpūstos.

Orlando piebikstīja Matiasam.

-    Viņam drosmes netrūkst, tavam draugam Lagalagam. Tas Skans bija krietni lielāks un druknāks par viņu. Kā tev šķiet, vai viņš būtu viņu uzvarējis?

Matiass zinoši pasmaidīja.

-    Lagalags varbūt ir augumā neliels, bet viņš ir negantākais ciršļu karotājs, kādu esmu redzējis, kaut arī viņš nav tāds huligāns kā Skans. Visi pārējie ciršļi to zina. Lagalags ir labs vadonis, viņš ir tikpat gudrs, cik drosmīgs.

Lagalags atnāca un apsēdās viņiem blakus.

Viņš uzsita Matiasam pa plecu.

Piedod, ka tā notika, vecais draugs redvolieti, taču tā nekādā gadījumā nav tava vaina. Skans un viņa draudziņi man nedeva miera jau visu vasani, un agrāk vai vēlāk bija jāpienāk izšķirošajam brīdim. Ek, labi, sekosim lapsai rīt pie pirmās gaismiņas. Viņš virzās uz dienvidiem; mani izlūki pēdējo dažu dienu laikā ir vairākas reizes manījuši viņa pēdas.

Bendesmaiss klusi piecēlās, kamēr pārējie gulēja. Viņš nemanīts izlavījās cauri nometnei, pāri nogāzes pakalniem, līdz nonāca pie pašas milzu klinšu pakājes, kas stiepās tālumā uz abām pusēm, cik vien tālu acs spēja saskatīt. Izvilcis savu ieroci ar ādas sloksnēm, viņš to savirpināja gaisā, līdz metāla lodes skaļi klakšķēja rāmajā nakts gaisā. No plakankalnes augšas atskanēja atbildes klaudzieni, itin kā kopā dauzītu divus akmeņus.

Bendesmaiss Cietsirdis pasmaidīja zem zīda maskas. Viņš pacēla skatienu augšup un ieraudzīja divas virvju kāpnes atritināmies no plakankalnes. Paraustījis tās, lai pārliecinātos, ka tās ir droši nostiprinātas, lapsa aizzagās atpakaļ uz nometni, pie vergu ierindas.

Pār Ķērpjziedu mežu gūla siltas vasaras nakts miers. Miers, kurš nebūs ilgs.

2. NODAĻA

Generālis Dzelzknābis sēdēja lielā ciedrā, kas slējās netālu no Redvolai tuvās mežmalas Ķērpjziedu zemē. Uz zara viņam blakus vārna Mangizs vēroja zeltaino ritablāzmas gaismu plūstam no austrumiem. Uz zemāka zara trīs žagatu brāļi Ašknābis, Spožmugura un Cilastis gaidīja kraukļa ģenerāļa pavēles. Abpus viņiem kokos bija sapulcējusies neliela krauķu armija, kas gozējās liegajā vasaras siltumā; tā bija visiem patīkama pārmaiņa.

Putni cienīja Dzelzknābi kā gudru vadoni. Viņš bija devis putniem uzvaras kaujās un uzturējis viņu vēdenis

pilnus, un viņš bija bailes iedvesošākais clnītājputns visā tālajā, aukstajā ziemeļzemē. Ģenerālis Dzelzknābis bija atvedis savus cīnītājus no nemīlīgajiem ziemeļiem uz šo jauno zemi, un viņi brīnījās par silto laiku, par plašo zaļo mežu un tā vēso ēnu, par ūdens pārpilnību un par to, cik viegli sagādājama barība. Viņi sēdēja koku lapotnes zemākajās kārtās, apmierināti ar jauno vidi, taču gatavi celties spārnos pēc Dzelzknābja pavēles.

Ģenerālis krauklis paļāvās uz pareģa vārnas Mangiza teikto. Viņš reti pieņēma lēmumus, vispirms neapspriežoties ar to. Šodien bija citādi. Naktī žagata Ašknābis bija sniedzis ziņojumu, informējot ģenerāli par jaunākajām ziņām no Redvolas. Tagad Dzelzknābis un Mangizs sēdēja sānu pie sāna, acis pa pusei aizvēruši, sarunādamies, neskatoties viens uz otru.

-     Arra! Ir tā, kā teicu, manu ģenerāli. Lielā sarkanakmens māja ir tikai Islidojumā no mums. Jūs dzirdējāt Ašknābi, drīz zvirbuļi būs projām, un nebūs neviena, kas brīdinātu par mūsu ierašanos.

Krauklis samirkšķināja plakstus, jo acs kaktiņā iespīdēja saules gaisma.

-    Zvēru pie sava labā spārna, Mangiz, viss ir tā, kā tu pareģoji. Sarkanakmens māja nudien ir brīnišķīga vieta. Pastāsti par to vairāk.

Nesatricināmā vārna sabožas un ierāva galvu dziļāk tumšajās krūtežas spalvās.

-   Zvirbuļi lido uz dienvidiem, tā teic manas vīzijas. Kurp to es nezinu. Grak! Uz mums tas neattiecas. Jumti un bēniņi būs neapsargāti, un mēs tiksim galā ar vecajiem vai putnēniem, kas tur būs palikuši. Tur lejā ir daudz zemesložņu, liels strīpsuns, adatkamols, ūdensžurka un peles uzsvārčos. Tur nav karotāju vai cīnītāju, ar kuriem tikties kaujā.

Dzelzknābis modri saausījās, Matiasa un Metuzāla zvanu tālajām skaņām ieskandinot jaunu dienu Zeltainā Līdzenuma vasarā.

-   Dzi, Mangiz, zvani mūs aicina. Vareni, ja pieder tāda sarkanakmens māja ar zvaniem. Arrak! Vienīgā reize pirms šīs, kad esmu dzirdējis zvanu, bija ziemeļzemes lielajos ūdeņos. Tas bija uz kuģa, kurš nogrima baisā vētrā. Nezināju, ka zvani ir arī mājām. Ko vēl tavas vīzijas teic par sarkanmāju?

Pareģotājvārna cieši aizmiedza acis.

-   Tur ir plašas zemes, ko ieskauj mūris. Tur aug pietiekami pārtikas, lai pabarotu visu ziemeļzemi, un tur ir dīķis ar zivīm. Ticiet man, tā ir pārpilnības māja.

Dzelzknābja spožās acis iemirdzējās.

-   Jagga! Labi teikts, manu Mangiz. Tu reti kļūdies. Ašknābi, ņem līdzi savus brāļus un lido novērot sarkanakmens māju. Nerādieties nevienam acīs. Kad zvirbuļi ir projām, ziņojiet mums. Urķnag, Lupatspārn, stājieties sardzē. Jūs pārējie, esiet klusi un slēpieties. Atpūtieties, mani cīnītāji.

Trīs žagatas pacēla astes salūtā, tad aizlaidās starp kokiem. Spalvas bozdami un nagus švīkādami, pārējie iekārtojās, lai izbaudītu atpūUi siltajā vasaras rītā. Dzelzknābis nemierīgi mīdījās pa kļavas zaru. Viņš acīmredzami bija nepacietīgs.

-   Mēs esam tālu kopā ce|ojuši, manu ģenerāli, Mangizs mierinoši sacīja. Pagaidiet, drīz varenā sarkanakmens māja būs jūsu. Jūs to iekarosiet no augšas uz leju. Mūri ir celti tikai zemesložņām. Mēs ieradīsimies kā klusas bultas no debesīm. Pacietību, Dzelzknābi.

Vadonis krauklis nomierinājies apsēdās.

-     Šajā zemē ir labi būt, Mangiz. Šeit nav auksti kā ziemeļzemēs, un sarkanakmens māja būs mana. Tavas vīzijas rādīja to pirmās; ja saki, ka zīmes teic, lai gaidām, mēs gaidīsim.

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze stāvēja uz dienvidpuses vaļņa, cieši turēdamas mazuli Rollo, kurš vicināja ķepas un klaigāja.

Zvani līksmi dunēja, kamēr karalienes Kaujknābes Čirkstu cilts laidās pāri mežam uz dienvidiem šajā skaidrajā, zilajā rītā. Konstance un abats gavilēja tikpat dūšīgi kā visi pārējie. Čirkstu karaliene vienreiz apmeta loku ap klosteri, tad, sak|āvusi spārnus, krita lejup kā akmens un sparīgi uzņēma lidojuma virzienu, pašāvusies garām zvēriem, kas stāvēja uz vajņiem.

-   Mēs viņus atradīt, redzēsiet, mēs atradīt! viņa sauca.

Kaujknābe pacēlās augstu gaisā, kā bulta iebrāzdamās spal-

votā eskadrona avangardā.

Drīz vien viņi pārvērtās tumšos punktiņos, kas strauji pazuda tālumā pār Ķērpjziedu mežu.

Džons Baznīcpele izlocīja abas ķepas un gurdi pamasēja sprandu, kopā ar brāli Grīsli kāpdams lejup pa pakāpieniem.

-   Uhh! Nu, paldies Dievam, ka tas ir galā. Varbūt varam tagad beidzot dabūt mazliet miega, e, Grīsli?

Brālis Grīslis ar oglēm nošmulētajām ķepām berzēja apsārtušās acis.

-    Jā, es dodos pa taisno uz guļamtelpu, Džon. Visu nakti sēdēt un zīmēt kartes un pārrakstīt dzejoļus, tas atņem spēkus. Es tikai ceru, ka kāds no tiem putniem atradīs Matiasu un pārējos. Negribētos domāt, ka esam pūlējušies velti.

Džons gurdi izstaipījās.

-    Mhm. Nu, ir vismaz divpadsmit kopiju, un tās visas nes uzticami Čirkstu izlūki. Ja viņi nespēs atrast Matiasu, tad neviens zvērs to nejaudās. Nez kas mums šodien brokastīs?

-    Brokastīs, kā tad, Džon Baznīcpele, garāmejot viņu bezrūpīgi norāja Baznīcpeles kundze. Tu taču visu nakti neko citu neesi darījis kā vien ēdis. Taču droši vien tavā vēderā atradīsies vieta arī riekstu maizei, upeņu dzērienam un plūškoka augļu pankūkām, pirms dosies visu dienu nogulēt.

Džons gurdi atslīga pret klostera sienu.

-    Hmm, droši vien, dārgā. Drīz nākšu. Pasaki mazulim Rollo, lai pietaupa pāris pankūku man. Bazils nu gan tam mazajam negausim ir iemācījis, kā rīkoties ar pārtikas krājumiem. Viņš noslaucīja netīrās ķepas mūka tērpā un samirkšķināja acis kā pūce. Jocīgi gan, varu zvērēt, ka tikko virs rietumu sienas manīju žagatu, vai tu ko redzēji, Grīsli?

Brālis Grīslis apslāpēja žāvu.

-    Izbeidz, Džon, iesim brokastīs. Tev rādās. Šajā apkaimē nekad nav reģistrēta žagatas parādīšanās.

Rīts turpinājās Redvolas dzīves rāmajā solī.

Trīs žagatas zemā un lēnā lidojumā piezemējās kļavā meža ziemeļu malā.

Tas pats rīts atrada Matiasu un viņa draugus soļojam plecu pie pleca ar Lagalagu un ciršļu armiju, cauri kokiem uz dienvidiem, pa Bendesmaisa pēdām. Orlando apstājās kādā klajumiņā un ar cirvi norādīja uz priekšu.

-    Vai tas pie apvāršņa ir padebešu vāls vai kaut kāds zemes pacēlums?

Viņi apstājās un paraudzījās āpša norādītajā virzienā.

Matiass papurināja galvu.

-   Tas varētu būt jebkas. Ko domā tu, Lagalag.

Ciršļu vadonis pielika acīm priekšā ķepu.

-   Tām jābūt Lielajām dienvidu klintīm. Esmu par tām dzirdējis, taču Cirmesles gaitas nekad nav vedušas tik tālu uz dienvidiem. Nu tad pieliksim soli un paraudzīsim paši. Es lēšu, ka mums līdz tām vajadzētu tikt pret vēlu vakaru, ja soļosim divtik naski.

Viņi sarīkoja īsu pārtraukumu un ieturēja maltīti ciršļu iecienītos auzu plāceņus un ūdeni.

Kā orientieri acu priekšā paturēdami klintis, meklētāji devās ceļā, soļus sperot divtik ātri.

Bendesmaiss bija sadalījis bandu divās da|ās, pusi norīkojis vergu virknes priekšā, otru aizmugurē. Viņi uzsāka kāpienu pa virvju trepēm, kas karājās no plakankalnes augšas. Maskotā lapsa strupi izmeta rīkojumus.

-    Klausieties, jūs, salašņu bars, turiet ķepas cieši pie pakāpieniem. Neskatieties ne uz augšu, ne leju. Te ir krietns gabals, ko krist, pat no pusceļa. Pēc kritiena dzīvi jūs nepaliktu, tāpēc, ja gribat tikt līdz augšai vienā gabalā, esiet modri. Trijnag, tu rāpies pirmais, parādi viņiem. Kad nonāksi augšā, pieskati, lai gūstekņi tiktu kārtīgi piekalti pie zemes ar mietiem, līdz es būšu klāt. Akmeņraibis tur gaida. Dari, kā viņš liek. Nu, uz priekšu!

Matimeo nesatricināmi rāpās augšup, ļoti cenzdamies turēt kopējo ķēdi pēc iespējas vaļīgāk, lai atvieglotu kāpšanu Tesai un Sintijai, kuras uz pakāpieniem bija nākamās aiz viņa. Auma rāpās nosvērti un vienmērīgi. Viņa atradās virs Matimeo. Jaunais Laimis laiku pa laikam paslīdēja un nejauši iespēra āpsienei pa galvu, taču viņa visiem spēkiem rāpās tālāk nesūdzēdamās. Virs Laimja bija Tims, un pats pirmais kāpējs bija Sems, kā jau vispieredzējušākais. Viņš riskēja paraudzīties lejup, kad bija jau pāri pusceļam augšup. Augstums bija galvu reibinošs pat vāverei. Pārējie vergi atradās daudz zemāk, viņi bailīgi lika ķepas uz katra jauna pakāpiena, kur viņus uz priekšu dunckāja vergu dzinēji.

-   Kusties, miegamice, vai arī dabūsi just manu vicu.

-   Augšā, stulbais radījum, neskaties uz leju.

-   Ei tu tur augšā, rāpies fiksāk.

-   Au! Tu, milzu lempi, tu kāp man uz ķepām.

Kad viņi sasniedza galvu reibinošos augstumus klintsaugšā, pēcpusdiena bija jau pusē. Sākumā neviens no zvēriem nepamanīja lielo žurku, kas sēdēja uz klinšaina pauguriņa un vēroja viņus. Tikai tad, kad radījums sāka kustēties viņu virzienā, tas kļuva redzams. Akmeņraibja kažoks bija pelēks un netīri balts ar melniem raibumiem. Guļot nekustīgi jebkurā vietā, viņu varēja noturēt par akmeni, ēnu uz zemes vai ainavas daļu. Viņš bija liela auguma žurka un ne sevišķi runīgs un uz muguras nesa smagu šaujamloku un krietni piebāztu bultu maku. Trijnags bija apjucis. Akmeņraibis šķita materializējamies akmeņu vidū.

-    Kur ir maskotais? Žurkas balss skanēja blāvi un neizteiksmīgi.

-   Viņš drīz būs klāt. Vai tu esi Akmeņraibis?

Žurka neatbildēja. Viņš apsēdās uz klints dzegas un gaidīja Bendesmaisa ierašanos, izskatīdamies gluži kā akmens, kas notupināts uz plakankalnes malas.

Vergu ierindas ķēde tika pienaglota pie zemes ar koka tapām. Matimeo un pārējie gūstekņi apsēdās un centās atvilkt elpu pēc smagā kāpiena, kuru divtik grūtu darīja pinekļu važas un kopīgā ķēde. Aiz klints malas saulainajā tālē aizstiepās Ķērpjziedu mežs. Tesa cerīgi lūkojās tālumā. Kaut kur tur atradās viņu mīļais Redvolas klosteris, kaut ari tas bija pārāk tālu, lai būtu saskatāms. Mazā baznīcpelīte mierināja sevi ar domu, ka viņas māte un tēvs, ja vēl ir dzīvi, šobrīd droši vien dodas dzert pēcpusdienas tēju Dziļajā alā. Sailgojusies pēc mājām, viņa notrausa asaai un nošņaukājās.

Bendesmaiss augšā uzkāpa pēdējais. Viņš pamāja ar galvu Akmeņraibim.

-    Vai tas ir viss, ko atvedi? žurka vaicāja, norādot uz gūstekņiem.

Zīda maska plīvoja Cietsirža smagajā elpā.

-    Ar to pietiks, žurka. Viņi visi ir jauni, spēcīgi un veselīgi. Ja gribēji vairāk, varēji pamēģināt norāpties tur lejā un noķert pats.

Ar tevi parunāšu vēlāk. Vispirms man jānokārto kāda lieta. Stīvmugura, velcies šurp!

-   Kas, es? Sermulis ar ķepu norādīja uz sevi.

-    Un kā tu domā, dulburi, tā zebiekste aiz tavas muguras? Nāc šurp. Bendesmaisa balss skanēja saspringti un bīstami.

Stīvmugura nervozi paraudzījās visapkārt uz biedriem. Tie izskatījās iegrimuši savās darīšanās; neviens negribēja redzēt to, kas notiks.

Sermulis nedroši piegāja pie klints malas, kur stāvēja un gaidīja Bendesmaiss. Maskā tērptās lapsas ķepa ieķērās Stīvmuguras mīkstajā vēderā. Sāpīgi dziļi iecirtis nagus, viņš vilka pārbiedēto sermuli uz priekšu, līdz elpoja tieši iztrūcinātā radījuma nāsīs. Viegla vēsmiņa pārklāja zīda audumu ņirbu vilnīšiem. Bendesmaiss nekad nebija izskatījies tik draudīgs. Sermulis skaļi norīstījās, viņa seja bija tikai matiņa atstatumā no lapsas slīpajām acu spraugām. Bendesmaiss smaidīja.

-   Stīvmugura, vecais draugs, ļauj tev ko pastāstīt. Kad es tavā pārziņā atstāju vergus, tas nozīmē to, ka tev viņi rūpīgi jāsargā un tu nevienam nedrīksti ļaut izbēgt.

-   B-bet Bendesmais, es…

-    Kuš, kuššš! Cietsirža balss skanēja mānīgi maigi. Nepārtrauc runātāju, tas ir nepieklājīgi. Tev ir daudz jāmācās, Stīvmugura. Žēl gan, ka tev tam nebūs laika. Pie kā es paliku? Ak, jā. Tu zini, kā mums nācās nopūlēties, lai sagūstītu tos radījumus no Redvolas klostera, taču, tiklīdz es pagriezu muguru, tu ļāvi viņiem izbēgt, vai ne?

Sermulis bija gandrīz mēms no bailēm. Bendesmaisa nagi urbās viņa vēderā, un viņš jutās pilnīgi bezpalīdzīgs.

-   Es nezināju, ka viņi i-i-izbēgs, godīgi.

Bendesmaiss sāka lēni griezt sermuli tā, lai viņš stāvētu ar muguru pret klints malu. Stīvmugura salīgojās uz dzegas.

-   Taču viņi izbēga. Bez tavas palīdzības es viņus atkal notvēru. Manā bandā nav vietas nemākuļiem, Stīvmugura. Tev būs jāiet projām.

Stīvmuguras acis mežonīgi izbolījās.

-    Es iešu, Bendesmais. Apsolu, ka nekad vairs neatgriezīšos. Lūdzu, nedari man pāri, tikai ļauj man iet.

-   Kā vēlies, mans draugs. Ardievu!

Bendesmaiss palaida sermuli vaļā, tajā pašā laikā viņu viegli pagrūžot. Neveiksminieks Stīvmugura ar izmisuma kliedzienu uz lūpām pazuda aiz kalna dzegas.

Zaudējis valodu no šausmām par tikko pieredzēto nežēlīgo slepkavību, Matimeo nodrebēja. Aizgriezies viņš apskāva Tesu un Sintiju, un pelītes paslēpa seju viņa mūka tērpā.

Bendesmaiss palūkojās pār klints dzegu uz salauzīto līķi lejā. Akmeņraibis viņam pievienojās, viņa seja joprojām nepauda nekādas emocijas, un viņš ar ķepu norādīja uz mazu pulciņu, kas tuvojās pa kalna nogāzi.

-   Rau, lapsa, ciršļi. Zini viņus?

Bendesmaiss paraudzījās uz ciršļu grupiņu, kas nupat bija tikusi līdz virvju trepju apakšgalam. Uz brīdi viņi riebumā novērsās, ieraudzījuši Stīvmuguras līķi. Salicis ķepas taurītē pie mutes, Bendesmaiss sauca lejup:

-   Kas jūs esat un ko gribat?

Atbilde tikko dzirdami peldēja augšup siltajā pēcpusdienas gaisā.

-   Es esmu Skans, un tie ir mani sekotāji. Man ir ziņa Bendesmaisam.

-   Es esmu Bendesmaiss, lapsa atsaucās. Ved savus draugus šurp augšā, Skan. Lieciet lietā virvju kāpnes.

Kamēr ciršļi rāpās augšup gar klints skaldni, Bendesmaiss klusi apspriedās ar savu bandu. Viņi māja ar galvu, piekrītot vadoņa plānam. Maskotā lapsa klusi iesmējās.

Skans un viņa sekotāji piepūlē elsa, uzrāpušies plakankalnē. Saņēmuši zīmi no Bendesmaisa, vergu dzinēji uzvilka augšā virvju trepes.

Kamēr viņa sekotāji sasēda klintsaugšā, lai atvilktu elpu, Skans uzrunāja Bendesmaisu.

-   Uff! Kā mēs nopūlējāmies! Jūsu pēdām caur mežiem visu ceļu sekojām skriešus. Šodien neesam ne apstājušies, ne ēduši kaut kumosiņu. Klau, jums pakaļ dzenas vesela armija: Lagalags un viņa ciršļi. Viņi izpestīja Matiasu un pārējos no tās alas, izraka ārā…

Bendesmaiss bija pārsteigts.

-    Ko? Tu gribi man teikt, ka tie Redvolas radījumi joprojām ir dzīvi?

Skans noslaucīja sviedrus no pieres.

-     Fū! Ak, jā, pat ļoti dzīvi. Patiesībā viņi ir pievienojušies Cirmeslei, tā, ziniet, ir Ciršļu savienība, un viņi visi ir zvērējuši jūs notvert un nogalēt.

Lapsa domīgi braucīja zīda masku.

-    Hmmm, nu, tas nav nekas jauns. Ir daudz radību, kas gribētu mani nogalēt. Zvēru pie elles zobiem! Domāju, ka esmu apracis tos redvoliešus uz visiem laikiem. Bet kāpēc gan tev būtu jāskrien viss šis gabals man pakaļ, lai to pastāstītu?

-     Jo es gribu atriebties Lagalagam un viņa stulbajai Ciršļu savienībai, un tu vari man palīdzēt.

-    Ak tā, skaidrs. Bendesmaiss māja ar galvu. Tu un tavi draugi esat atšķēlušies no ciršļiem kādas sanaidošanās dēļ, vai tā?

Skans piemiedza acis.

-   Kaut kas tamlīdzīgs, bet tā ir mana rūpe, ne tava. Galvenais tagad ir mums apvienoties un sakaut viņus. Kopā mēs varam būt krietns spēks.

Bendesmaiss palīdzēja Skanam piecelties kājās un draudzīgi aplika ķepu ap viņa pleciem.

-   Cik laba doma, Skan. Taču man nav jācīnās ne ar vienu sekotāju. Redzi, kāpnes ir uzvilktas augšā. Mums nekādi nevar uzbrukt, šeit augšā mēs esam pilnīgā drošībā.

Skans izskatījās dusmīgs un apmulsis.

-   Bet kā tad es un mani sekotāji?

Bendesmaiss ieķiķinājās: Nu, jūs varat rāpties lejā un cīnīties ar viņiem paši, ja vēlaties, vai arī palikt te augšā pie mums.

Cirslis sašļuka.

-    Man šķita, ka jūs gribat ar viņiem cīnīties un tikt no viņiem vaļā. Droši vien tad mums būs jāpaliek šeit augšā un jāpievienojas tavai bandai. Mūsu ir pārāk maz, lai stātos viņiem pretī vienatnē.

Bendesmaiss deva zīmi saviem pakalpiņiem, un tie sastājās puslokā ap ciršļiem, kas stāvēja ar muguru pret klints malu. Vergu dzinēji bija pamatīgi bruņoti.

-     Labi, tātad esam vienojušies, Skan, sacīja Bendesmaiss Cietsirdis. Mēs ļausim jums pievienoties mums. Protams, ne jau manai bandai, bet manai vergu ierindai.

Lapsa tvērienā ar elkoni piepeši sažņaudza Skaņa kaklu, satvēra viņa īso zobenu un pielika to pie ciršļa rīkles.

-   Nometiet ieročus, vai arī viņš mirs un jūs visi riposiet pāri tai dzegai!

-    Tu, nodevēj, tu, neģēli! Mēs atnācām, lai tevi brīdinātu, Skans buldurēja.

-    To jūs arī paveicāt, Bendesmaiss nicīgi iesmējās. Tu biji gatavs nodot savējos. Es tev teikšu, Skan, nav nevienas radības, kam dubultkrāpšana padotos labāk par Bendesmaisu Cietsirdi. Saķēdējiet viņus!

Liedami vilšanās asaras, ciršļi tika atbruņoti un pieķēdēti vergu rindai.

Aumas smagā ķepa nospieda Skanu zemē.

-    Atbildi man, netīrais pārbēdzēj, vai arī mirsi. Mans tēvs ir Orlando Karacirvis, tās peles tēvs ir Redvolas Matiass, vāveres mātei vārdā Džesa, un tā jaunā ezēna tēvu sauc Jabecs. Vai viņi ir dzīvi un veseli?

Skans rīstījās un locījās, līdz Auma atlaida viņu.

-   Jā, jā, viņi ir dzīvi, un vēl arī vecs zaķis, vārdā Bazils, un ūdrēns, tā vārdu es nesaklausīju.

Matimeo un viņa draugi līksmi un atviegloti iesmējās. Auma paplikšķināja pa Skaņa galvu tik spēcīgi, ka viņš galīgi apdulla.

-   Haha, viņi ir dzīvi! Ak, tagad gan es jūtos labāk!

3. NODAĻA

Vakara zvani dunēja pār laukiem ap Redvolas klosteri. Bezvēja vasaras vakarā bija iestājusies krēsla, koku zaros nekustējās ne lapiņa, zeme un zāle joprojām glabāja karstās

pēcpusdienas saules siltumu.

Klostera iemītnieki beidza dienas darbus un devās iekštelpās ieturēt vakara maltīti. Kurmju pavāri bija izcepuši tradicionālo tupeņu-rāceņu-biešu lielbiezpīrāgu, uzgaida bija svaigi augļi un krējums, piparmētru vafeles un sidrs. Par godu gadalaikam galda vidu rotāja dzeltenu ziedu vītne.

Neviens no viņiem nezinaja, ka šajā diena ir notikusi neželiga slepkavība.

Kad saule atradās zenītā, ģenerālis Dzelzknābis un viņa sirotāji uzlidoja cik augstu vien spēja, kādu brīdi planēja siltā gaisa straumēs augstumos virs Redvolas un tad klusi šāvās lejup. Četrreiz pa četri viņi lidoja, ik putns zem augstajām dzegām ielaidās no citas puses. Ģenerālis vadīja slepeno uzbrukumu, spēji un nedzirdami sēdams nāvi nogalēdams nedaudzos vecos zvirbuļus un vēlu izšķīlušos putnēnus, kas vēl neprata lidot. Baisais darbs tika paveikts klusi un prasmīgi; Dzelzknābis un viņa putni bija rūdīti karotāji.

Mangizs nosēdās uz šķērsbaļķa blakus savam ģenerālim, kamēr krauķi pārmeklēja nožēlojami tukšās zvirbuļu ligzdas. Viens no tiem spalgi ieķērcās. Dzelzknābis strauji metās lejup un notrieca viņu no kājām ar nežēlīgu knābienu.

-     Klusumu! Lielā sarkanakmens māja vēl nav mūsu. Es negribu, lai tie radījumi tur lejā zinātu, ka mēs esam šeit. Ašknābis un viņa brāļi, līdz ko iestāsies nakts, sanesis šurp pārtiku. Līdz tam jums visiem jābūt klusiem, jūs nedrīkstat radīt ne mazāko troksnīti.

Ģenerālis aizlaidās atpakaļ uz augsto laktu pie Mangiza, taču vārna šķita tāda kā satraukta. Dzelzknābis ievēroja, ka viņa gaišreģis nejūtas gluži labi.

-    Kas par lietu, manu Mangiz? Vai redzi jaunas vīzijas? viņš vaicāja.

-    Nē, savādi ir tas, ka manas vīzijas ir kā miglā tītas. Mana prāta acs ir apēnota, kopš ieradāmies šeit. Viss, ko cenšos saskatīt, ir kā miglā tīts. Tas ir kāds zemesložņa, pele savādās drānās; viņam ir zobens, un, šķiet, viņš aiztur visas manas vīzijas.

Dzelzknābis aizvēra acis.

-   Neraizējies, Mangiz. Varbūt tā ir laba zīme.

Mangizs šaubīgi paklikšķināja knābi.

-   To mēs redzēsim, manu ģenerāli.

-   Nāc nu. Heisā, hopsā! Augšā pa kāpnēm un marš gultā, mazais Rollo!

Baznīcpeles kundze dzinās pakaļ mazulim Rollo, taču viņš paspruka zem galda un sāka dziedāt.

«Es izsaucu zivtiņu uz sīvu cīniņu, Tai pārsitu galviņu ceļā uz gultiņu. Un žurkulim šķēlu ar pannu Par vienu sidra kannu.»

Māsa Meja un Rudzupuķe metās Baznīcpeles kundzei palīgā. Viņas palīda zem galda un dzinās pakaļ Rollo, līdz viņš ieskrēja tieši Baznīcpeles kundzes izplestajās ķepās.

-   Noķēru, mazais briesmoni. Un tagad žigli gultā!

-   Nē, nē, negibū! Negibu gultā!

-   Lūdzu, Rollo, esi labs puika. Zini ko, es arī iešu augšā kopā ar Rudzupuķi un māsu Meju, un mēs dziedāsim dziesmas, vai tad iesi gulēt?

Rollo ieķiķinājās, līdz viss mazais augumiņš kratījās smieklos.

-   Jā, jā. Dziedāt, dziedāt dziesmiņu Rollo.

Trīs peļu dāmas uzveda strupastu mazuli uz guļamtelpu virs Lielās zāles, kur viņš tika kārtīgi noguldīts savā mazajā gultiņā. Pēc vairāku dziesmu nodziedāšanas Rudzupuķe pielika ķepu pie lūpām.

-   Kuš, viņš ir aizmidzis. Nāciet nu, klusiņām.

Rollo atvēra vienu aci. Viņš noraudzījās, kā peles uz pirkstu galiem izzogas no guļamtelpas. Tiklīdz durvis bija aizvērtas, viņš savilka naktskreklu uz augšu un izrāpās no gultiņas.

Pusceļā lejup pa kāpnēm māsa Meja izdzirdēja guļamtelpas durvis aizcērtamies.

-   Apžēliņ, mazais blēdis ir izbēdzis. Atri!

Viņas steidzās atpakaļ augšā pa spirālveida kāpnēm un nonāca kāpņu laukumiņā tieši laikā, lai redzētu, ka Rollo ir uzrāpies vēl par vienu posmu augstāk.

Rudzupuķe cieši piecirta ķepu pie grīdas.

-   Atpakaļ gultā, mazuli Rollo, šo pašu mirkli!

Rollo pagriezās un ieķiķinājās, tad pamāja viņām ar ķepu. Baznīcpeles kundze izdzirda klusu troksni kāpnēs virs Rollo un jau gatavojās iesaukties. Piepeši no augšējā kāpņu posma savu nelietīgo galvu pabāza liels melns krauklis un ar negantu knābi saķēra Rollo aiz naktskrekla.

Mazais strupastēns skaļi spiedza, kamēr putns viņu vilka pa kāpnēm augšup.

Kad Matiass un viņa jaunizveidotā armija sasniedza klinšu pakāji, bija iestājusies tumsa. Viņi bija spiesti apmesties tur uz nakti, līdz rīta gaisma atklās viņu atrašanās vietu. Ciršļu ugunskuru liesmas plaiksnīja, un mazo, strīdīgo zvēriņu pļāpas un kņada lika Matiasam vēlēties, kaut Lagalags nekad nebūtu piedāvājis Ciršļu savienības palīdzību. Karotājpele sēdēja viens pats neliela pakalniņa nogāzē, viņam pievienojās Orlando un Jabecs Celms.

Ezis pamāja uz klintīm, kas slējās augstu pret debesīm.

-   Es lauzu galvu par to, kā tur augšā var uztikt kāds zvērs, kas nav putns. Esi pārliecināts, ka viņu pēdas ved uz šejieni?

Bazils Briedis Zaķis iznira no tumsas un pieslāja pie viņiem.

-    Pārliecināts? Vari likt ķīlā savas labākās adatas, veco zēn. Skaidrs, ka viņi ir uzkāpuši tajā nejēdzīgajā augstienē, tikai, sit mani kaut nost, nezinu, kā viņi to paveikuši. Taču viens pavediens ir es nupat uzdūros viena viņējā sermuļa līķim. Vai nu viņš ir domājis, ka prot lidot, vai arī ķepa rāpjoties zaudējusi atbalsta punktu. Uff. Gandrīz nosita visu gribēšanu uz vakariņām, jā gan.

-   Tas droši vien bija krietni drūms skats, ja spēja aizgaiņāt domas par ēšanu no tava prāta, Bazil, Matiass noķiķināja. Jautājums tāds kā lai mēs rīt tiekam tur augšā?

Orlando pārbaudīja cirvja asumu pret ķepu.

-    Un, kad mēs tur būsim tikuši, vai domā, ka viņi būs sarīkojuši kaut kādas lamatas? Varbūt lapsa gaida, kad būsim pusceļā līdz augšai, lai sāktu mums virsū mest akmeņus.

-    Tas ir risks, kas mums būs jāuzņemas, Matiass paraustīja plecus, kaut arī nedomāju, ka Bendesmaiss zina, ka esam dzīvi. Viņš droši vien steigsies uz priekšu, lai nogādātu gūstekņus galamērķī, lai kur tas arī būtu.

Vecais zaķis notupās blakus Matiasam.

-   Es šopēcpusdien uzgāju tā jaunā ciršļu puikas Skaņa un viņa draudziņu pēdas. Viņi devušies uz šo pašu vietu, krietni apsteidzot mūs. Man šķiet, ka tā sasodītā vecā lapsa tā vai citādi zina, ka esam dzīvi un veseli.

Karotājpele atsprādzēja zobenu no jostas un apgūlās zālē.

-   To mēs rīt redzēsim. Tagad atpūtieties.

Matimeo un viņa biedri vergu ierindā tika dzīti uz priekšu nežēlīgi un ātri. Acīmredzot tonakt nebija gaidāma ilga atpūta. Bendesmaiss un Akmeņraibis gāja kolonnas priekšgalā. Pirms viņi uzsāka ceļu, maskā tērptā lapsa uzrunāja visus:

-   Šonakt jums jāsoļo ātri un klusi. Es jums to saku tāpēc, ka citas iespējas nav. Akmeņraibis mums rādīs ceļu, viņš zina īstās takas. Kad sasniegsim mežu, tur draud briesmas, tāpēc esiet klusi, kustieties ātri, tad izkļūsiet no turienes neskarti. Un tagad veicīgāk!

Iešana bija grūta. Viņus klupšus krišus dzina uz priekšu riksī; savažotās ķepas un smagā kopīgā ķēde gūstekņiem bija pamatīgs traucēklis. Par brīnumu, vergu dzinēji viņiem palīdzēja, cik spēdami. Sems bija pārsteigts.

-     Mati, Tesa, kāpēc viņi nevicina nūjas? Parasti mūs sit un iebiedē, bet tagad pēkšņi viņi pret mums izturas gandrīz laipni.

Auma notvēra Timu, kad tas paklupa.

-    Viņi ari nebrēc un nebļauj uz mums. Es teiktu, ka viņi paši izskatās kārtīgi nobijušies.

-     Priekšā ir mežs, Laimis no priekšgala skaļi sauca. Vai jums šķiet, ka tas varētu būt kaut kā saistīts?

-     Lūdzu, nekliedz, citādi ievedīsi mūs visus nāvē! Sarga zebiekstes Sauspurna balss skanēja gandrīz smilkstoši.

Mežs blāvajā gaismā izskatījās baiss un bezcerīgs. Veci, grubuļaini koki staipīja mezglainos zarus plaši un zemu, uz zemes auga maz zāles, un nekur nebija redzamas puķes. Matimeo ieraudzīja koka zarā pusceļā līdz galotnei karājamies izkaltušu un izbalējušu žurkas skeletu. Zaros šur tur bija izmētāti arī citi kauli. Jaunā pele izlēma par tiem klusēt; nebija nekādas jēgas sēt paniku draugos, kas jau tā cieta, vergu ķēdē saķēdēti.

-    Es arī ievēroju tos kaulus, Auma iečukstēja viņam ausī. Mums labāk paklusēt. Ja kādam uzbruks, tie droši vien būsim mēs, kam nav iespējas glābties bēgot.

Zemu pieliekušies, lai izvairītos no nokareniem zariem, viņi steidzās uz priekšu, cik ātri spēdami, sekojot Bendesmaisam un Akmeņraibim. Laiku pa laikam Matimeo izdzirda skanam savādas skaņas. Tagad šķita, ka visi ieraudzījuši zaros karājamies šaušalīgās mirstīgās atliekas, kaut arī neviens par to neieminējās ne vārda.

Tesa Baznīcpele notrīsēja. Viņa nekad nebija bijusi tik ļaunā vietā. Panākusi Matimeo, Tesa ieķērās viņa uzsvārča stērbelē, cieši sažņaudzot to ķepā. Jaunais pelēns tumsā noglāstīja viņas ķepu.

-   Nebaidies, Tesa, viņš čukstēja. Mēs tiksim ar visu galā. Ne no kā nav jābīstas. Turies cieši un skaties taisni uz priekšu.

Tesu mierināja Matimeo klusā pārliecība.

Pusi nakts nosoļojuši, ķepas noberzuši un pārguruši, viņi turpināja iet, nezināmu baiļu dzīti. Akmeņraibis piebikstīja Bendesmaisam. Viņš norādīja uz priekšu, uz spraugu kokos. Mežs kļuva retāks.

Tajā pašā brīdī sermulis Brūnzobis, kurš soļoja vergu virknes kreisajā malā, saņēma dūrienu acī ar nokarenu zaru, kuru Pusastis bija pastūmis malup. Atsperīgais zars švīkstēdams atliecās atpakaļ vietā tieši tad, kad tur soli spēra nelaimīgais sermulis. Klusumu pārrāva kliedzieni.

-   Āāāā! Auuuu! Mana acs, mana acs!

Bendesmaiss metās ātrā skrējienā, kliegdams:

-   Skriešus, ja jums dzīvība dārga, ātri, sekojiet man, uz krastu, uz krastu!

Vergu dzinēji aizbrāzās, atstādami gūstekņus, lai tie gādā par sevi paši. Viņi skrēja, klupdami un krizdami, rāpdamies pāri kritušajiem biedriem, cenšoties izkļūt no meža.

-    Paceliet ķēdi, palieciet ierindā, skrieniet, cik ātri spējat, Matimeo sauca vergu ierindai. Palīdziet pārējiem. Ja kāds no mums nokritīs, bojā aiziesim visi!

Viņi skrēja juceklīgi, pa galvu, pa kaklu, ar kopējām važām uzraudami kājās klūpošos biedrus, un pēdējie ierindā tika burtiski vilkti līdzi. Piepeši gaisu piepildīja spalgi kliedzieni, un viņiem uzklupa daudzi tumši stāvi. Uzbrukums bija vienlīdz nežēlīgs gan pret vergiem, gan to dzinējiem. Ievainoto kliedzieni atbalsojās mežā. Auma sajuta asus nagus iecērtamies skaustā. Viņa atieza zobus un kampa pēc uzbrucēja.

-   Palīgā, palīgā! Īīū!

Vairāku savādo uzbrucēju sagrābts, cirslis Skans tika parauts gaisā. Viņš kliedza un spārdījās, lai glābtu savu dzīvību. Tims un Matimeo sajuta, ka kopējā saite nostiepjas un velk viņus atpakaļ, Skanam ceļoties augšup. Auma pagriezās un satvēra saiti zobos. Ar Tima un Matimeo palīdzību viņa to spēcīgi parāva. Skans ar būkšķi nokrita zemē, taču pat šī straujā rīcība viņu neglāba.

Izskrējuši no meža, viņi nonāca platas upes plašajos krastos, ūdens mirguļoja un viļņojās zvaigžņu gaismā.

Bendesmaiss stāvēja pie plata, zariem apklāta grāvja un skubināja vergus.

-   Ātrāk šurp, pasteidzieties!

Viņi, cerot glābiņu, metās patvērumā. Vairākums vergu dzinēju jau bija priekšā, viņi sēdēja drebinādamies un aizelsušies. Bendesmaiss pēdējais iesteidzās aizsegā.

-    LIkmugura, Vič, nosedziet katrs savu grāvja galu, viņš pavēlēja. Palieciet nomodā un uzmaniet mežu. Trijnag, vai visi vergi ir izdzīvojuši?

-   Visi, vienīgi cirslis Skans ne. Viņš ir pagalam, pavēlniek.

-   Tad atķēdē viņu un izsvied to nekam nederīgo mironi. Un jūs pārējie, vai jums viss kārtībā? Vai kāda trūkst, Pusasti?

-    Trūkst divu mūsējo, pavēlniek; Brūnzobja un Skrandaiņa. Pats redzēju, kā viņus uzrāva gaisā. Tas bija šausmīgi, un kā viņi kliedza un spārdījās! Ka tevi nags! Kas tie bija, kas mums uzbnika?

Akmeņraibis bezkaislīgi nopūtās.

-   Krāšļotie, viņš sacīja vienmuļā un lietišķā balsī.

Bendesmaiss pakāpās sāņus, lai divi no vergu dzinējiem iznestu

ārā beigto Skanu.

-    Paskat, labs vergs zaudēts tiem velniem. Labi vien ir, ka arī Brūnzobis pagalam. Ja viņš būtu šeit, es pats viņu uzšķērstu par to klaigāšanu un brēkšanu.

Auma ar ķepu paberzēja asiņojošo muguru.

-   Krāšļotie, es par tādiem nekad neesmu dzirdējusi.

-   Klusumu tai galā!

Bendesmaiss nosoļoja gar vergu ierindu.

-   Varat atpūsties. Tagad ir par vēlu šķērsot upi, būs jāgaida līdz rītvakaram. Tiesa, Akmeņraibi?

Žurka uzvilka savu loku. Izvēlējies bultu no maka, viņš izbāza to caur zariem, kas sedza grāvi, un izšāva tieši uz augšu naksnīgajās debesīs. Traucoties augšup, bulta spalgi iesvilpās.

Uz brīdi iestājās klusums, tad no otra upes krasta atskanēja izšautas bultas atbildes svilpiens.

Akmeņraibis noņēma loka stiegru.

-   Rītvakar, Bendesmais, manas žurkas gaidīs.

4. NODAĻA

Mazulis Rollo kliedza. Krauklis viņu cieši stūrēja aiz naktskrekla apkaklītes, un strupastēns vaimanāja šausmās, kamēr lielais putns viņu raustīja, galvu neganti

purinādams pa labi un kreisi.

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze acumirklī sastinga, ieraugot drausmīgo skatu.

Tikai ne mazā māsa Meja!

Viņa nekavējoties metās darbībā. Pieskrējusi pie kāpnēm, viņa palēcās un saķēra mazuli Rollo, tai pašā laikā iecirzdama zobus kraukļa kājā, sakožot to līdz kaulam.

Putns nekavējoties atlaida nomedīto mazuli. Skaļi, mokpilni ieķērcies, tas sabruka uz kāpnēm. Rollo iebļāvās, Meja iekliedzās, un viņi abi nokūleņoja lejup pa vītņu kāpnēm. Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze metās pie viņiem. Saķērušas māsu Meju un mazuli Rollo, viņas steidzās lejup pa kāpnēm uz Dziļās alas pusi, un visi četri skaļi sauca:

-   Palīgā! Palīgā! Svešinieki klosteri! Palīgā!

Kā milzīgs pelēks un spalvains visiznīcinošs spēks no Dziļās alas izbrāzās Konstance, viņai cieši uz pēdām sekoja ūdriene Vinifreda, Džons Baznīcpele un Priekškurmis.

Pa visām kopā trīs peles izdvesa stāstu par notikušo. Rollo bailes jau bija aizmirsis. Viņš visu laiku ar tuklo ķepiņu rādīja pāri plecam, lai visi redzētu izplēsto caurumu naktskreklā, kur lielais putns bija to saķēris.

Konstance laiku velti nešķieda. Viņa mazo pulciņu nogādāja drošībā Dziļajā alā un pavēlēja.

-     Brāli Trug, zvani trauksmes zvanus. Vinifred, Ambrozij, Priekškurmi, brāli Grīsli, atnesiet nūjas un iededziet lāpas. Mums jānoskaidro kaut kas vairāk par šo savādo putnu. Rudzupuķe, pasaki abatam, kurp esam devušies. Jūs, pārēji, palieciet šeit lejā. Vieni paši nekur neblandieties.

Lāpas apspīdēja tumšo spirālveida kāpņu telpu, pa kuru gāja grupa Konstances vadībā. Viņi bija pārmeklējuši guļamtelpas, lazareti un visus pirmā stāva gaiteņus un tagad atradās otrā stāva kāpņu laukumiņā, kas veda uz galeriju, no kuras pavērās skats uz Lielo zāli. Priekškurmis, gaisu ošņādams, piegāja pie vecām sānu kāpnēm, taisna pakāpienu posma, kas veda uz neapdzīvotajiem kambariem trešā stāva austrumu spārnā. Viņš pacēla ķepu un izsaucās: Jarr, šurrrpu, šurrp. Paskat, ko es atrad'.

Apakšējie pakāpieni bija nošļakstīti sīkiem asins pilieniņiem. Konstance pacēla lāpu, lai tos izpētītu.

Ēnas atkāpās, un kāpņu augšā skatienam atklājās liels krauklis, kurš tur stāvēja kopā ar vārnu un sešiem krauķiem. Āpsiene bez baiļu rāpās pa kāpnēm, līdz nostājās vienu pakāpienu zemāk par nelūgtajiem viesiem.

-     Kas jūs esat un ko darāt mūsu klosteri? Konstance bez aplinkiem jautāja.

Vārna valdonīgi un cienīgi panācās uz priekšu.

-     Es esmu gaišreģis Mangizs, ģenerāļa Dzelzknābja labais spārns. Noliec galvu un izrādi pienācīgo cieņu, kad runā ar mani, strīpsuni!

Konstance nekavējoties ar vienu spēcīgās ķepas bliezienu nogāza Mangizu augšpēdus, tad ar skaļu rēcienu klupa virsū krauķiem.

Dzelzknābis un viņa cīnītāji acumirklī sāka pretuzbrukumu. Viņi metās virsū Konstancei, knāba, skrāpēja un plēsa. Vinifreda un Ambrozijs metās āpsienei palīgā. Ar smagajām nūjām viņi neganti sita un dauzīja visus putnus, kas trāpījās pa ķepai.

Cīņa nebija ilga. Dzelzknābi un viņa kaujiniekus atspieda atpakaļ redvoliešu straujais uzbrukums. Iebrucēji atkāpās pieliekamajā kambarī, aizcirta durvis un aizslēdza tās no iekšpuses.

Konstance nopurināja asinis no deguna un spēcīgi pieklauvēja pie durvīm.

-    Tu tur iekšā, Dzelzknābi vai kā nu tu sevi sauc, taisies ka pazūdi no šā klostera un savāc līdzi savus putnus. Mums Redvolā nav vajadzīgi nelūgti viesi.

Atbilde bija ātra un bezkaunīga.

-   Jagā! Es esmu ģenerālis Dzelzknābis, varenākais cīnītājs visā ziemeļzemē. Šī ir mana sarkanakmens māja, un es jūs visus nogalēšu, ja no tās neaizvāksieties.

Piesteidzās abats, viņam sekoja brālis Dens un māsa Agnese. Viņš ar kustību norādīja Konstancei, lai tā klusē. Kaut arī āpsiene acīmredzami vārījās dusmās, viņa pakļāvās abata vēlmei.

Vecā pele klusi pieklaudzināja pie durvīm.

-   Sveiki. Es esmu Mordalfs, Redvolas abats. Lūdzu piedošanu, ja ir noticis kāds pārpratums. Mēs nevēlam jums ļaunu, mēs esam draudzīgs mūku ordenis. Ja vēlaties šeit pārnakšņot, laipni aicināti. Mums ir pārtika, un slimie vai ievainotie var saņemt ārstēšanu. Ū-ū, vai dzirdat mani?

Šoreiz atbildēja vārna Mangizs.

-    Ģenerāļa Dzelzknābja vārds ir likums. Šī vieta tagad pieder viņam. Mēs esam ieņēmuši jūsu bēniņus, un mūsu ir daudz, visi esam rūdīti cīnītāji no ziemeļiem. Kad ieradāmies, tur bija daži zvirbuļi, bet tie visi jau nokauti. Arī jūs tiksiet nokauti, ja nepainetīsiet sarkanakmens māju.

Abats skumji pašūpoja galvu, un Konstance viņu maigi atstūma no durvīm. Priekškurmis iebelza pa tām ar nūju.

-     Jarr, spalvumais', Redvol' i mūsēj'. To mums i mēģinajš atjemt labāk' karotāj' pa jumsim un izgāzuš' kā vec' sēt', jā gan.

No durvju viņas puses nenāca ne skaņa.

Vinifreda uzmeta plecā savu nūju.

-   Izklausās, ka viņi ir prom. Mums labāk doties atpakaļ uz Dziļo alu un izlemt, ko iesākt.

Dziļajā alā valdīja kņada un trokšņošana, un miegs bija aizmirsts. Māsa Meja kļuva par vakara varoni, jo Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze bija izstāstījušas, kā viņa viena pati bija uzbrukusi lielajam putnam, lai glābtu Rollo.

Māsa Meja bija vienkārša un pieticīga pele.

-   Lai Dievs stāv man klāt, es varbūt esmu tikai lazaretes māsa, bet es taču nevarēju ļaut tam lielajam huligānam nodarīt pāri mūsu

Rollo, viņa teica. Mazais nabadziņš, viņš bija pārbijies līdz nāvei, un es tāpat. Vai zināt, es joprojām neesmu īsti pārliecināta, ka es biju tā, kas uzbruka tam putnam.

Atskanēja visaptveroši smiekli un atzinības saucieni māsai Mejai.

Priekškurmis un Konstance stūrī sačukstējās, kad abats uzsita pa galdu ar koka bļodu.

-   Klusumu! Klusumu, lūdzu! Astoņi miera gadi kopš Lielā kara, un tagad viena raižu pilna vasara. Vispirms tā lapsa ar savu bandu un tagad šis!

Vairākas balsis sauca:

-   Ja vien Matiass būtu šeit!

-   Jā, viņš zinātu, ko darīt!

-   Matiass, Bazils un Džesa ātri vien tiktu galā ar tiem putniem!

Bums!

Konstances smagā ķepa triecās pret galdu.

-   Klusumu, klausieties, ko saka abats! viņa pavēlēja.

Priekškurmis pacēla ķepu.

-   Piedošan', man un man' kurm' i darbiš darāms. Vai drīkst iet, serr?

Abats paraudzījās pāri brillēm.

-    Protams, Priekškurmi. Jūs, pārējie, klausieties. Lai kur tagad būtu Matiass vai Džesa Vāvere, vai Bazils, esmu pārliecināts, ka viņi gribētu, lai mēs paši ķertos pie šīs problēmas risināšanas.

Atskanēja piekrītoša murdoņa.

Abats Mordalfs turpināja uzrunu.

-   Paldies. Man jāteic ari daži vārdi par māsu Meju. Viņas rīcība bija ļoti drosmīga.

-   Jā, tā gan, iejaucās Ambrozijs Ērkšķis. Varbūt viņa noskatījusi mūsu Karotājpeles darbu tā vietā, lai rūpētos par to veco lazareti.

Māsa Meja nosarka līdz ūsu galiņiem.

-   Ak, cik nepiedienīgi teikts, Ērkšķa kungs!

Kad kārtība bija atjaunota, abats turpināja:

-    Varbūt Ambrozijām taisnība, varbūt mums šādā situācija ir vajadzīgs Karotājs. Vai kāds var ieteikt piemērotu kandidātu?

Atskanēja vienbalsīgs sauciens:

-   Konstance, Konstance!

Apsiene piecēlās.

-    Vispirmām kārtām es jums ieteiktu nakti pārlaist šeit. Augšā guļamtelpās šobrīd neizskatās diez ko droši. Ja jums ir vajadzība atstāt Dzi|o alu, pasakiet to Vinifredai vai Ambrozijām. Neklaiņājiet apkārt vienatnē, īpaši atklātās telpās. Es šonakt gulēšu uz pakāpieniem starp šejieni un Lielo zāli. Rīt izlemsim, ko iesākt ar kraukli un viņa bandu.

Sākās kņada un rosība. Daži no mazuļiem nosprieda, ka nakšņot Dziļajā alā ir vesela izprieca, un ķērās pie telšu būvēšanas, nostiepjot segas no galda malas līdz grīdai.

Konstance apsēdās uz kāpnēm kopā ar abatu un Ambroziju.

-   Ko teiksi par to visu, Konstance?

-   Esmu nesapratnē, abat. Viņi droši vien ir novērojuši klosteri, jo viņiem nenāktos tik viegli ieņemt bēniņus, ja mājās būtu karaliene Kaujknābe un viņas karotāji.

-   Jā, tagad mūsu ziņā ir likt viņiem saprast viņu kļūdu un sūtīt atpakaļ, no kurienes nākuši, bezkaunīgie putni.

Bēniņos ģenerālis Dzelzknābis apspriedās ar Mangizu.

-   Krā! Lielais strīpsuns ir bīstams, Dzelzknābi.

-    Adatkamols un ūdensžurka arī. Mēs par zemu novērtējām šos zemesložņas, Mangiz. Viņi būs jāpārmāca.

-   Jā, rīt būs viņu nāves diena, vārna svinīgi solīja. Ak, jūs asiņojat, manu ģenerāli.

Dzelzknābis priecājās, ka bija viens pats, kad māsa Meja viņam uzbruka. Nebūtu labi, ja viņa cīnītāji redzētu, ka viņu pavēlnieku pieveic viena maza peļu sieviņa. Viņš nopurināja asinis no naga.

-   Ja! Tas nav nekas, skramba vien. Kā tu teici, manu Mangiz, rit būs šo zemesložņu nāves diena. Nokomandē uz dzegām sargus un pieraugi, lai Ašknābis un viņa brāļi sanes pārtikas krājumus.

Augsto klinšu pakājē jau sen bija uzausi jauna diena. Matiass un meklētāju komanda bija sasnieguši klintis pēc tumsas iestāšanās un kopš pirmās gaismiņas bija izmeklējušies tuvu un tālu. Visur viņiem pretī stājās tikai stāvi, uz iekšu ieliekti klinšu plašumi; nekur nebija ceļa augšā uz plakankalni. Diena jau sliecās uz pusdienlaiku, kad Matiass apsēdās uz maza pauguriņa kopā ar Bazilu un Balamuti. Vecais zaķis sērīgi nošūpoja ausis.

-   Pilnīga neraža. Tā, lūk, veco zēn, mēs esam galīgā dimbā! Lai es mēms palieku, ceļa uz to klintsaugšu nav, ja vien mēs nepieaudzējam spārnus.

-    Mums vajag lielas kāpnes. Tas būtu labāk par spārniem, Balamutis bezkaunīgi nosmīkņāja un izvairījās no Bazila ķepas.

Pie viņiem piesoļoja Jabecs Celms, gāzelējoties viņam sekoja liela brūna pūce.

-   Matias, iepazīsties ar seru Hariju Mūzu.

Pūce cienīgi paklanījās un samirkšķināja milzīgās acis.

Matiass atbildēja ar pieklājīgu palocīšanos.

-    Labrīt, ser Harij. Mani sauc Matiass, Redvolas Karotājpele, šis jaunais ūdrs ir Balamutis, gan pēc vārda, gan iedabas. Pēdējais, taču ne mazāk svarīgs ļaujiet stādīt jums priekšā Bazilu Briedi Zaķi, atvaļinātu izlūku un pakaļkāju cīņas meistaru.

Bazils eleganti palocījās.

-   Jūsu rīcībā, ser. Bet kādēļ jūs dēvē par Mūzu?

Pūce nostājās mākslinieciskā pozā.

-   Brīnāties, kamdē| šāds vārds man dots? Tas dzejnieka vārds, godam iemantots. Manas vārsmas allaž vislabāk skan -

Ne mežos ne pļavās nav sāncenša man. Ja dzejdaris vajadzīgs vienmēr jūsu, Šī lieliskā pūce, sers Harijs Mūza.

-     Ak, bravo! Bravo, ser, skaisti teikts! Bazils viņam skaļi aplaudēja.

Matiass atspiedās uz sava zobena.

-    Nudien, skaisti teikts. Diemžēl mēs šobrīd nemeklējam pēc dzejdara, ser Harij.

Pūce cienīgi samirkšķināja acis.

-   Tad teiciet, kas jums vajadzīgs. Kāds, kurš darbu padarīs?

Vai aktieris, dziesmu dziedonis? Vai aizstāvis, pret ļaunumu cīkstonis? Varbūt biedrs, uzticams draugs? Jo talantu man ir tik daudz.

-    Mēs meklējam radību, kas vārdos skopāka, haha. Šoreiz Balamutis jau paredzēja Bazila ķepas belzienu un izvairījās no tā.

Matiass pamāja ar galvu klintsaugšas virzienā.

-   Mums vajadzīgs kāds, kas nogādātu mūs tur augšā.

Sers Harijs ar knābi sakārtoja spalvas un novērsa skatienu no Matiasa.

-   Plāceņi, vai jums ir plāceņi?

-   Jūs nerunājat dzejā. Kādēļ? Matiass smaidīja.

-   Jo tagad mēs runājam par darījumu. Dzeja ir saviesīgām sarunām un laipnībām. Darījums ir darījums, skaidra aina.

Matiass iepleta ķepas un plati atvēra acis, atdarinādams pūci.

-   Lai veiksme darījumā mums, Kāds rausis jāgādā būs jums. To draugi nesis nekurnot,

Ar abām ķepām pieturot.

Vispirms sers Harijs izskatījās neizlēmīgs, tad atzinīgi noskrapstināja varenos nagus pret zemi un noklakšķināja savu līko knābi.

-   Nav slikti vārsmots, tiesa gan, Mans smaids nav viegli izsaucams. Un karotājam, jāteic man,

Šāds dzejas stils ir slavējams.

Matiass iebāza zobenu makstī.

-    Uzgaidiet šeit, ser. Es pēc īsa brīža atgriezīšos, tad varēsim apspriest darījumu.

Karotājpele devās meklēt Lagalagu un viņa ciršļus. Bazils skaļi nokremšķinājās un pievērsās seram Harijam.

-   Bet tagad uzklausiet nu mani Es līdzinieks jums talantā.

Ap manu galvu rotājās reiz atzinības stari, To vēstīt gribēju jau pašā sākumā.

Balamutis ieķiķinājās, neaizmirsdams tajā pašā brīdi izvairīties no Bazila ķepas.

Sers Harijs pagrieza viņiem muguru un noskaldīja kā ar nazi:

-   Ak, lūdzu jūs, ser, jel klusējiet, Labāk par zaķi vien palieciet.

Bazils īgni nogrozīja ausis.

-    Phe! Dažs labs nepazītu atskaņas pat tad, ja tās sagrieztu gabaliņos un pasniegtu bļodiņā ar olu krēmu. Par zaķi vien palieciet, ha!

Matiass parādījās atkal, šoreiz kopā ar Lagalagu. Cirš|u vadonis nesa plakanu baltu plāceni, no tā malām pilēja medus, un tumšie plankumi tā viducī nepārprotami bija plācenī iecepti kaltēti aug|i. Viņš pasniedza to seram Harijam.

Pūce šaubīgi aplūkoja plāceni. Ieknābis tajā, viņš atzinīgi nokrekšķinājās, tad negausīgi aprija visu gardumu. Ciršļu plāceņa drupačas joprojām bija pielipušas pie viņa knābja, kad pūce apmierināti pamāja ar galvu.

-    Teicami! Diezin ko labi neizskatījās, taču garšoja brīnišķīgi. Cik jums tādu vēl ir?

Matiass paraustīja plecus.

-    Cik vien vajag. Cirmeslei ir labi pavāri. Viņiem vajag tikai mazu ugunskuru un plānu akmens plāksni, nepieciešamās sastāvdaļas viņiem ir. Taču vispirms es gribu uzzināt vairāk par to plakankalni. Vai ir kāds veids, kā tikt tur augšā?

-   Protams, ir, sers Harijs nosprauslājās, apbērdams Balamuti ar drupačām. Šeit nenotiek nekas tāds, par ko es nezinātu. Es vēroju, kā lapsa un viņa banda vakar uzveda tur augšā vergu pulku. Virsotnē ir virvju trepes. Viņi tās uzvilka augšā, lai jūs nevarētu viņiem sekot. Cik ciršļu plāceņu ir vienā cepienā?

-   Astoņpadsmit, Lagalags viņam atteica.

-   Tik daudz? Labi! Es uzlidošu augšā un nolaidīšu trepes, taču nelūdziet no manis neko vairāk. Es parasti turos krietni tālu nost no augšzemes. Tā ir savāda pasaule, pārāk daudz nāves.

Sers Harijs neveikli ieskrējās un pacēlās graciozā lidojumā. Viņš apmeta loku, apgriezās, tad uzlaidās klintsaugšā.

Lagalags sasauca ciršļus un deva pavēli diviem dežūrējošiem pavāriem. Bazils un Matiass pārējos nostādīja ierindās, gatavus kāpienam augšup.

Džesa Vāvere bažīgi vēroja klintsaugšu.

-   Uzmanieties, paejiet malā. Virvju kāpnes! viņa ziņoja.

Sitoties pret klints skaldni, trepes attinās vaļā un nokārās līdzās

vietai, kur stāvēja Balamutis.

Džesa uzlēca uz pirmā kāpšļa un kāpšanas čempiones veiklībā uzsteidzās augšā, pa ceļam saukdama: Gaidiet lejā, es uzkāpšu līdz augšai un pārliecināšos, ka viss ir droši.

Sers Harijs noplanēja lejā. Viņš stāvēja un skaitīja ciršļu plāceņus, kamēr pavāri tos izklāja zālē atdzišanai. Pārliecinājies par to, ka skaits atbilst līgtajam, viņš pievērsās Matiasam.

-   Ir solītais godam nu veikts Un maksājums sagādāt steigts. Lai veiksme līdzās stāv jums, Jo priekšā grūts pārbaudījums.

Džesa no klintsaugšas māja, ka gaiss tīrs. Matiass un Lagalags ieķērās virvju kāpnēs un sāka rāpties.

-   Lai veicas un lai labi garšo, ser Harij, karotājpele sauca pār plecu. Ceru, ka vēl kādreiz tiksimies. Dzejiskā pūce kāri ieknāba ciršļu sarūpētajā plācenī. Karstais, pakusušais, šķidrais medus dedzināja mēli, tomēr dzejdaris turpināja ēst un murmināja:

-   Vien tie, kas drosmīgi vai traki, Šai kalnā uzdrošinās kāpt.

Es gaišreģis neesmu, tak redzu jo skaidri, Vairs tikties mums var arī nesanākt.

Matiass bija pārāk augstu virvju kāpnēs, lai to dzirdētu. Viņš bija cieši apņēmies sasniegt plakankalnes augšu, lai kas ari viņu tur gaidītu.

5. NODAĻA

Priekškurmis un viņa komanda gaitenī pie pirmā stāva guļamtelpas u^slēja nožogojumu. Čaklie zvēri bija atnesuši līdzi daudzas īpašās kurmju ierīces un sāka ierīkot pārsteigumu iebrucējiem, kas uzdrošinātos tuvoties barikādei no vītņu kāpnēm. Priekškurmis smaidīja un klukstēja smieklos, vadīdams darbus.

)arr, Jārdž, klāj tā ritīg' uz tiem pakāpien'. Sakņrac', izbārst' pa virs' lab' daudz smilšpulver'. Harr, smēre tik vairak, Gaffer, neskopoj. Ho ho, es gribēt' redzēt to, kurš te tai pleķīt' spers ķep' vai nag'.

Atriebīgā priekā trīsēdami, visi kurmji atkāpās, lai aplūkotu padarīto. Apakšējie seši pakāpieni bija dāsni

noziesti ar Melnkurmja Tunejsmēres un Akmeņstumja Tauku Mistra maisījumu, savienojumu, kurš bieži vien bija nenovērtējams palīgs tuneļu racējiem kurmjiem, kad tie sadūrās ar neizkustināmiem akmeņiem. Pāri šim maisījumam bija uzkaisīta plāna kārtiņa smilšakmens putekļu. Paviršam vērotājam tās izskatījās pēc pavisam parastām smilšakmens kāpnēm. Uz septītā un astotā pakāpiena bija nostieptas tievas, tumšas klupināmās aukliņas. Tieši barjeras priekšā lāpu turekļos sienā bija iestiprināti un atpakaļ atliekti divi zaļi kociņi, atsieti ar virvi, un starp tiem iekārta veca sega, pielādēta ar akmeņiem, zemi un īpašu dārzeņu maisījumu, kas pārsvarā sastāvēja no smirdzāles un savvaļas ķiplokiem, sagrūstiem kopā ar suņuzāli.

Priekškurmis aizspieda degunu un maigi paplikšķināja pa milzīgo katapultu.

-    Aharr, harr, pēc šitā mumsīm vairs nebūs jaklaus' viņ' glupīb's!

Sakņracis slaucīja jautrības asaras no acīm.

-    Ritīg' nebūs, mēs šos saodis pa dien's gājien' gabal', harr, harr.

Ārpusē, zālājā klostera priekšā, Konstance novērsa vērotāju uzmanību no kurmju rosības. Viņai palīgā tika sasaukti visi zvēri, kas prata rīkoties ar lingu vai šaujamloku.

Dzelzknābis un Mangizs kopā ar dažiem krauķiem bija iznākuši uz zvanu torņa jumta. Viņi gozējās siltajā rīta saulē, vērodami kaujas vienību nožēlojamos centienus tālu lejā.

Ambrozijs Ērkšķis militārā manierē soļoja šurpu turpu, un viņam ik uz soļa sekoja mazulis Rollo, ķepā griezdams sīciņu lingu.

-    Tā, kareivji, sākam mācības. Es gribu redzēt, cik pieklājīgu strēlnieku un lingotāju varam savākt…

Mazulis Rollo kā atbalss atkārtoja katras frāzes pēdējos vārdus.

-    'ingotāju varam savākt…

-    Kad došu komandu, šaujiet un lingojiet uz zvanu torni. Bet ielāgojiet, paturiet šāviņus acīs. Kas iet augšā, tam jānāk arī lejā.

-   Augšā jānāk, arī ejā.

-    Uzmanieties, lai nedabūtu akmeni uz galvas vai bultu ķepā!

-   Aitu ķepā!

-   Vienu mirklīti, māsa Meja. Tēmējiet to bultu pretējā virzienā, lūdzu, kundze, citādi iešausiet pati sev degunā.

-   Tev degunā!

Ambrozijs pacēla ķepu.

-   Redvolas brīvprātīgie aizsargi. Gatavību, tēmēt… uguni!

Liela daļa akmeņu un bultu neuzlidoja pat ceturtdaļu ceļa līdz

zvanu tornim. Tie krita atpakaļ, ar rīboņu sitoties pret Redvolas klostera biezajiem mūriem.

Ģenerālis Dzelzknābis uzjautrinājās par zemes radību vārgajiem centieniem. Viņš sēdēja, vērodams smieklīgo ainu, kamēr viņa putni ņirgādamies dancoja pa jumtu, ķērkdami un kladzinādami apvainojumus.

-   Jakk! Ei, zemesložņas, mēs esam šeit augšā!

-   Krrrrāā! Kāds stulbeņu bars.

-    Paskatieties uz to veco peli, viņš ar lingu iezvēlis pats sev pa muguru!

-    Krhaha! Lūdzu, šaujiet uz mani! Re, es stāvu ar izplestiem spārniem, lai jums būtu vieglāk tēmēt.

-   Rakačak! Redzat to sīko pelēnu? Viņš uzsvieda gaisā akmeni, un tas krītot trāpīja viņam tieši starp ausīm!

Dzelzknābis nosoļoja pa akmens notekcauruli un uzlēca uz tās galā izgrebtā nezvēra snīpja.

-   Muļķi! Kāpēc viņi tā izšķiež spēkus, Mangiz?

-    Kas gan lai to zina, manu ģenerāli. Varbūt viņus uz to dzen dusmas par zvirbuļu nāvi.

-    Ha, muļķi! Vieni par jaunu, citi par vecu, neviena, kas būtu apmācīts karošanā.

-    Tiesa, Dzelzknābi. Bīstams ir tikai lielais strīpsuns. Kā gan viņi var cerēt šādi mūs sakaut?

-    Kha! Tu uztraucies par daudz, Mangiz. Lai viņi šķiež spēkus. Ir skaista vasaras diena, un saule sildīs vēl karstāk. Mēs paliksim šeit un ļausim viņiem pūlēties divtik. Kad viņi būs pārguruši, mēs uzbruksim. Man ir plāns. Klausieties, mani cīnītāji. Kad ieraudzīsiet, ka izplešu spārnus, piķējiet, cik ātri spējat, un lidojiet pa pāriem. Nogaliniet, ja ir vajadzība, bet centieties vienu vai divus pacelt un aiznest. Es gribu redzēt, ko viņi iesāks, ja mums būs ķīlnieki. Varbūt tad viņi beidzot sapratis, ka nav jēgas nepakļauties ģenerālim Dzelzzzz…

Dong! Bumm! Kling! Donnnnggg!

Zvani Matiass un Metuzāls tieši zem zvanu torņa jumta sparīgi iezvanījās. Dzelzknābi un viņa putnus troksnis apdullināja, jo no zvaniem tos šķīra tikai plāna dakstiņu kārta. Pārsteigti pilnīgi nesagatavoti, putni aizplivinājās kur nu kurais, skaļi ķērkdami.

Nedaudz zemāk, zvanu torņa iekšpusē, Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze no visa spēka raustīja zvanu virves, pie katra sitiena virves uzrāva viņas sprīdi no grīdas.

Dongdingbumklingdingdong!!!

Dzelzknābis jumtu atstāja pēdējais. Viņš centās sasaukt savus cīnītājus, taču viņa balss pazuda apdullinošajā troksnī. Metāliskajai kakofonijai atbalsojoties galvā līdz pat knābja galiņam, krauklis smagi pacēlās gaisā.

Džons Baznīcpele paplikšķināja pa Ambrozija plecu.

-   Tā viņiem būs mācība, kā smieties par mūsu armiju, č, mans vecais draugs Ērkšķi!

Konstance atvēra klostera durvis.

-    Nāciet iekšā. Es tagad vēršu durvis ciet. Ceru, ka sagādājām Priekškurmim un viņa palīgiem laiku sagatavot pārsteigumu.

Galvā joprojām dunot zvaniem, Dzelzknābis palidoja zem bēniņu dzegas, vārīdamies niknumā.

-    Mangiz, ņem līdzi četrus kaujiniekus un paraugiet, vai varat notvert kādu vientuļu klaiņotāju. Jūs pārējie, sekojiet man. Žigli dabūjiet vaļā to jumta lūku. Mēs ielidosim augšējā galerijā un piespiedīsim viņus atkāpties līdz kāpnēm.

-   Kur, kur piespiedīsim rāpties, pavēlniek?

Vārna vēl nebija īsti atguvis dzirdi. Dzelzknābis spēcīgi iebelza viņam ar spārnu un nogāza no kājām.

-    Es teicu atkāpties līdz kāpnēm, skudru smadzene! Tagad taisiet vaļā lūku un sekojiet man.

Pusceļā caur Lielo zāli abats Mordalfs uzskrēja virsū Konstancei. Apsiene pacēla skatienu augšup.

-   Putekļi! viņa iesaucās. Viņi ver vaļā jumta lūku. Aši atstājiet zāli. Kāpsim uz augšstāvu. Starp citu, abat, laba doma par tiem zvaniem.

Lēkšojot augšup pa kāpnēm, abats sauca Konstancei: Man šķita, ka zvani bija tava ideja. Es par to neko nezināju, līdz izdzirdu tos zvanām.

-   Nu, lai kas arī to būtu izdomājis, viņi ir trāpījuši pa īsto stīgu, hahaha.

Pretējās puses sasniedza barikādi praktiski vienlaikus. Redvolieši apstājās aiz nožogojuma.

Dzelzknābis nevarēja pacelties spārnos šaurajā kāpņu telpā, tāpēc, viegli palēkdamies, kāpa lejup pa priekšu saviem cīnītājiem un aizķērās aiz pirmās klupināmās aukliņas.

Nespēdams apstāties, turklāt sekotāju grūsts, viņš zaudēja cieņu un līdzsvaru, cenšoties atkāpties, un smagi paslīdēja uz ietaukotā pakāpiena.

Iestājās pamatīgs juceklis spalvas, knābji, nagi un spārni neprātīgā ņudzeklī, karotājputniem cenšoties nostāvēt kājās uz vītņu kāpnēm.

Viņi slīdēja un atsitās, šļūca un sadūrās, krita un saskrējās ar spārniem, nagiem un galvām.

It visur bija melni, glumi tauki, sagrūsti smilšainā masā kopā ar smilšakmens putekļiem.

Katru reizi, kad kāds no putniem centās atgūt līdzsvaru, situācija pasliktinājās.

-   Igga, laid vaļā, Ui rauj mani pie zemes!

-   Nost no manis, tu viss esi glumjš… ai!

-   Jakkrr! Tu salauzīsi man spārnu!

-   Novāc savus taukainos nagus no manis! Še tev!

-   Vē, maš knābš ir pilš ar taukš!

Otrā nožogojuma pusē redvolieši atriebes līksmē dancoja. Viņi atdarināja tās nicīgās piezīmes, ar kādām putni bija viņus apbēruši no zvanu torņa jumta.

-    Krrrrāā! Kāds stulbeņu bars!

-   Kas par lietu, vai nevari nostāvēt pats uz savām divām?

-     Es teiktu, ka nevar vis, jo uz tām viņa vietā stāv tas tur draudziņš. Ha ha!

-    Ho ho! Nāciet nu, noķeriet mūs, mēs esam tepat, nav nemaz tālu jāiet!

-   Jarr, sveiks, taukknābi, kā tev lab' garšo kurmjsmēr'? Priekškurmis paceltā ķepā vicināja asu nazi. Metas zemē, džentlzvēr', aiziet!

Viņš ar vienu vēzienu pārgrieza katapultas virvi.

Juceklis pārvērtās haosā. Milzīgais lādiņš brāzās uz priekšu, piespiežot pie grīdas putnus, kas centās piecelties kājās. Akmeņi, zeme un puvuši dārzeņi straumē gāzās pār klūpošajiem putniem. Viņus apš|āca smirdīgs maisījums. Pilnībā sakauti, putni juceklīgi š|ūca augšup pa kāpnēm. Dzelzknābis centās izspļaut nelāgo virumu, kārpīdamies augšup, dažbrīd noslīdot pakāpienu zemāk, bieži vien smagi atsitoties pret sienu. Karotājputni visapkārt bija tikpat nepatīkamā stāvoklī. Klumpačodami, lādēdamies un slīdēdami tie kaunpilni atkāpās, ausīs skanot redvoliešu smiekliem.

-   Hahaha, mazgājieties nu!

-   Ceru, ka jums tur augšā ir kāda putnu vanniņa, hohoho!

-    Hihīhī, man ir aizdomas, ka tā smirdoņa nav atmazgājama!

Dzelzknābis atbalstījās pret sienu.

-     Jagga! Jūs esat parakstījuši sev nāves spriedumu, viņš draudēja. Kolīdz spersiet ķepu ārā, mēs gaidīsim uz jumta. Jūs tiksiet nokauti bez žēlastības.

-   Ak, ej un novāri to savu knābi, ģenerāli Dubļknābi!

Pieblīvētajā grāvī bija gara, karsta diena. Saules stari karsēja caur zaru pārklāju, un gan vergi, gan viņu gūstītāji grozījās un svaidījās svelmainajā šaurībā. Vienīgi Akmeņraibis sēdēja mierīgi un nekustīgi. Bendesmaiss Cietsirdis ar ķepu noslaucīja seju zem zīda maskas.

-    Ja kļūs vēl karstāks, mēs izcepsimies. Varbūt vajadzēja mēģināt šķērsot upi pirms saullēkta, ko, žurka?

-   Dienas gaismā uz atklātā ūdens jūs tiktu notverti. Tas nozīmē nāvi.

Bendesmaiss īgni švīkāja smilšaino zemi.

-   Tā ka lai tava banda būtu gatava, tiklīdz saule rietēs.

Akmeņraibja sejas izteiksme nemainījās.

-   Būs.

Matimeo miegā nemierīgi grozījās. Viņa prātā atbalsojās sapņi par tumšo mežu, no kura viņi bija izbēguši.

Matiass un viņa draugi ieturējās, sojodami pāri plakankalnei kopā ar cirš|iem. Lagalags norādīja uz vergu dzinēju pēdām.

-    Pavisam skaidras, viņi joprojām dodas taisni uz dienvidiem.

Orlando seja bija drūma.

-   Jā, lapsa nedomāja, ka mēs viņam sekosim.

Bazils noēnoja acis.

-   Lai nu viens saka, rādās, ka mēs tuvojamies vienam tumšam mežam. Vai ir vēl atlicis kāds ciršju plācenis?

Džesa izklaidīgi pasniedza viņam vienu no tiem.

-   Tas ir priežu mežs. Man nepatīk, kā tas izskatās.

-   Man arī ne, Jabecs Celms piebalsoja. Tā droši vien ir tikai tāda sajūta adatās, bet tas mežs izskatās tā, itin kā tur kāds sēdētu un gaidītu mūs.

Balamutis nervozi iesmējās.

-   Ha ha, tāda kā nolēmēta tumsa. Savādi, man adatās gan nav nekādas sajūtas. Varbūt tāpēc, ka man adatu nav.

Bazils sirsnīgi paklapēja pa ūdrēna muguru.

-    Pareizs domu gājiens, Balamuti, manu zēn. Zodu uz iekšu, krūtis uz āru, taisnu muguru un brangu dūšu, ko. Piesargās, priedes, mēs nākam!

Mežs izskatījās mānīgi tuvu. Kaut viņi soļoja naski, pie mežmalas priedēm pulciņš nonāca pēc pusdienlaika.

Lagalags sasauca pavārus, lai tie pagatavotu maltīti.

-    Šeit mēs paēdīsim un bridi atpūtīsimies, jo, reiz spēruši ķepu zem tiem kokiem, mēs neapstāsimies; soļosim taisni cauri, līdz būsim otrā pusē. Vai piekriti, Matias?

-    Laba doma, Lagalag. Atpūta un mazliet ēdiena mūs uzmundrinās, un mēs būsim gatavi pārgājienam.

Pēc neilga brīža viņi sastājās ciešā pārgājiena ierindā. Ieročus turēdami gatavībā, viņi devās iekšā biezoknī ar Lagalagu un Matiasu priekšgalā, kamēr Orlando un Bazils sargāja aizmuguri. Pirmais, kas viņus pārsteidza, bija dienasgaismas trūkums zem cieši kopā augošo priežu biezā skuju jumta un pēc tam jau arī pilnīgais, baisais klusums.

-   Nav jēgas meklēt pēdas šajā biezajā skuju kārtā uz zemes. Un tā spēcīgā koku smarža nomāc visas citas. Lagalaga balss skanēja apslāpēti un dobi.

-   Āāā! Paskat, tur augšā!

Lagalags sagrāba kliedzošo cirsli, kurš bija plaši iepletis acis.

-   Ko kliedz?

-    Skeleti, kauli. Vai neredzat, tie karājas kokos! Tas ir brīdinājums. Labāk griezīsimies atpakaļ!

Atsteidzās Orlando.

-   Kauli ir kauli, cirsli. Atpakaļ negriezīsimies. Tie nekož, skaidrs?

Āpsis atvēzēja cirvi un ar pārsteidzošu spēku ietrieca to dziļi koka stumbrā. Varenā belziena vibrācijas vilnis lika kauliem nobirt zemē grabēdamiem.

Orlando izrāva kaujas cirvi no stumbra.

-    Kauli vēl nevienam nav nodarījuši pāri. Un tagad soļos inarš!

Piepeši klusumu caururba griezīgu kliedzienu virkne, un koki viņiem apkārt sāka drebēt kā spēcīga vēja purināti. Vairāki ciršļi nokrita, asu koka pīķu notriekti. Matiass palēca malā, un viens no pīķiem iedūrās zemē viņam blakus.

-   Palīgā! Palīīīgāāā! Balamutis aizžņaugti iekliedzās un sāka strauji celties koku zaros, notverts tievā pītā cilpā, kas bija prasmīgi apvīta ar viņa augumiņu.

Lagalags rīkojās ātri. Viņš ielika lingā akmeni. Savirpinājis ieroci virs galvas, viņš ielidināja akmeni zemākajos zaros. Pie zemes bezsamaņā nokrita mazs, kārns radījums, viscaur nokrāsots zaļš un melns. Kokos bija simtiem citu tādu, viņi sakliedzās un sabļaustījās, šūpoja cilpas un trieca lejup asus koka pīķus. Bazils pacēla nokritušu šķēpu un svieda to atpakaļ.

Matiass pieplaka pie zemes un izvilka zobenu, kamēr Džesa pielēca kājās.

-    Džesa, viņi ir kaut kāda koku kāpēju pasuga. Vai tu nevari kaut ko pasākt?

-   Tie mazie mežoņi, viņiem, šķiet, nav nekādas valodas, tikai bļaušana un rūkšana. Viņu ir simtiem, Matias, un viņi grib mūs nogalināt.

Karotājpele atvēzēja zobenu pret vienu no krāsotajiem radījumiem, kurš bija norāpies pārāk zemu.

-   Ļaunākais, ko mēs varētu darīt, ir bēgt. Turklāt pie viņiem ir Balamutis. Ciršļi ar lingām un akmeņiem notur viņus pa gabalu, taču tas nav uz ilgu laiku.

Viņiem garām rūkdams pabrāzās Orlando. Viņš trieca kokos cirvi pa labi pa kreisi, purinādams mežonīgos zvērus nost no zariem. Ciršļu dunči ar viņiem ātri vien tika galā, taču šķita, ka ikkatra izkrāšļotā kritušā vietā nāca desmit. Visapkārt skanēja lūstošu zaai brakšķi un izkrāšļoto ordas kliedzieni. Pāri tam visam bija dzirdami Balamuta skaļie šņuksti: Palīgā! Glāb mani, Bazil! Nepamet mani! Palīīīgāāā!

Vecais zaķis lēkāja un spārdījās ar garajām, bīstamajām pakaļkājām. Katrs, kas gadījās par tuvu, krita bezsamaņā.

-    Degunu gaisā, Balamuti, veco zēn, es jau cenšos! viņš uzmundrinoši sauca.

Lejup šņācošo šķēpu un augšup priedēs spindzošo akmeņu lietū Džesas Vāveres zobi sāka mežonīgi klabēt. Viņas acīs dega sarkanas cīņas liesmas, un viņa bija daudz lielāka par jebkuru no savādajiem uzbrucējiem.

-   Mežoņi! Kanibāli, koku kropļi! viņa kliedza. Klau, Matias, ir tikai viens veids, kā to izbeigt. Man šķiet, es zinu, kurš ir viņuvadonis tas tur mazais briesmonis. Paskaties, viņš brēkā un danco kā traks. Viņš sūta vēl vienu pulku uzbrukumā. Esmu pārliecināta, ka tas ir barvedis. Aizdod man savu zobenu; ir tikai viena lieta, ko šī trako cilts sapratīs.

Paķērusi zobenu, Džesa prasmīgi uzlēca kokā. Viņa kustējās gluži kā pelēksarkana zibens bulta. Visi ienaidnieki, kas stājās viņas ceļā, tika noslaucīti malā ar zobenu. Krāšļotais barvedis ieraudzīja viņu tuvojamies. Viņš sāka brēkt uz pārējiem, rādot uz Džesu, taču viņa izlauzās līdz vadonim, izgrūstījusi krāšļotos uzbrucējus kā ķegļus. Barvedis mirkli vilcinājās, lai paskatītos, vai Džesa ir notriekta. Šī sekunde viņam dārgi maksāja.

Kad viņš gatavojās lēkt no zara, vāvere piezemējās viņam blakus. Viņa saķēra radījumu aiz astes un asi pavilka atpakaļ. Saķērusi mežonēnu aiz ausīm, Džesa sparīgi pacēla viņu gaisā un turēja, neskatoties uz spārdīšanos un šūpošanos. Tad viņa mirdzošā lokā atvēzēja zobenu un iesaucās: Redvola! Redvola!

Mežoņu barvedis, cieši satverts aiz ausīm, lielajam zobenam zvīļojam acu priekšā, izbrēca vienu skaļu, griezīgu spiedzienu.

Visa rosība acumirklī apstājās.

Mazie zaļmelni izkrāšļotie nezvērēni drūzmējās zaros, nesaprazdami, ko darīt. Pāris drosmīgāko sāka bīdīties tuvāk, līdz Džesa atvēzēja zobenu kā uzbrūkot. Sagūstītais barvedis izdvesa virkni dusmīgu bļāvienu negantnieki atkāpās un vairs nekustējās.

Bazils soļoja šurp un turp, salauztu pīķi izmantodams kā lepnu spieķi.

-   Aša izdoma, Džesa. Tas apturēja mazos velnēnus. Tu esi pelnījusi tikt pieminēta ziņojumā virspavēlniecībai, ko?

Džesa nikni raudzījās apkārt.

-     Nebūtu nekādas jēgas kaut ko teikt šim huligānu baram. Viņiem nav nekādas atpazīstamas valodas, spiedzieni un brēcieni ir vienīgā viņu sazināšanās. Kā lai izkļūstam no šīs situācijas? Tas ir gluži kā turēt čūsku aiz astes.

Bazils pievērsās Matiasam.

-    Viņai taisnība, vai zini. Mēs esam nonākuši bezizejā. Brīdī, kad viņa atlaidīs to zelli vaļā, visa tā durnā cilts metīsies mums virsū.

Matiass visu laiku saspringti domāja. Viņš sačukstējās ar Lagalagu, tad sauca augšup Džesai: Paraugi, vai vari likt viņiem saprast, ka gribam iemainīt viņu barvedi pret Balamuti. Pārējo atstāj manā ziņā. Man ir ideja, un, ja drusku paveiksies, tā izdosies.

Džesa uzsāka sarunu ar kustībām. Viņa norādīja uz Balamuti, tad norādīja uz zemi. Turot barvedi izstieptā ķepā, viņa ļāva zobenam brīvi nokarāties gar sānu. Šī izrāde tika atkārtota vairākas reizes, līdz barvedis aptvēra, ko viņa ar to grib teikt. Spalgi brēkdams un rūkdams viņš norādīja uz Balamuti, tad pats uz sevi.

-    Kad viņi abi būs brīvi, ko tad? Orlando čukstēja Matiasam. Bezizejas stingumu mēs būsim izkustinājuši, bet viņi nejaus mums neskartiem šķērsot viņu teritoriju.

No ciršļiem apkārt Lagalagam bija dzirdama klikšķoša, skrāpējoša skaņa. Matiass bažīgi vēroja viņus, līdz Lagalags viņam piemiedza ar aci. Viss bija gatavs. Matiass dziji ievilka elpu.

-    Turieties cieši kopā, kad mums būs jāizkustas no šejienes. Centieties negriezt muguru izkrāšļoto ciltij. Labi, Džesa, laid vaļā viņu barvedi. Raugi, viņi atbrīvo Balamuti.

Jaunais ūdrēns steigšus izrāpās no virves cilpas un strauji traucās zemē. Klupdams un krizdams, viņš pa pusei novēlās, pa pusei nokāpa no koka.

Džesa mežoņu barvedi mazliet pastūma, tad ar plašu loku naski nolēca zemē un atdeva Matiasam zobenu.

Iestājās pauze, un tad satrakotie radījumi saspiedās kopā, lai mestos uzbnikumā.

-   Lagalagalagalag!

Ciršļu vadonis izlēca viņu priekšā, katrā ķepā turēdams pa liesmojošai priedes lāpai, smīnēdams un rādīdams zobus. Viņš pastiepās, lai aizsniegtu kuplos priežu zarus, kas visapkārt pilēt pilēja no sveķiem.

Pirmo reizi krāšļotie izrādīja bailes. Viņi klabināja zobus un mežonīgi kliedza, ieraudzījuši uguni, un lēca kokos arvien augstāk. Lagalags papurināja lāpas viņu virzienā.

-    Haha! Bezcerīgā situācijā jāliek lietā bezcerīgi līdzekļi, mani draugi, viņš sauca. Jums bail no liesmām, vai ne? Viena kustība, un es nodedzināšu jūsu mežu un jūs pašus līdz ar to.

Matiass, Orlando un Bazils kolonnas priekšgalā uzsāka ceļu uz dienvidiem.

-    Nāc, Lagalag, Matiass mudināja. Man šķiet, ka viņi saprot, ko mēs gribam teikt. Jabec, Balamuti, paņemiet tās rezerves lāpas no ciršļiem un turieties tuvāk pie Lagalaga. Nejaujiet ugunij izdzist.

Kāpdamies un šļūkdami atmuguriski, viņi devās uz dienvidrietumiem caur Uimšo priežu mežu, pateicīgi par lāpu mesto gaismu. Virzījās viņi lēni. Matiass neredzēja krāšļotos, taču zināja, ka tie ir tur augšā kokos un seko katram viņu solim.

Kad viņi bija tikuši ārā no meža, bija jau iestājusies nakts. Mežmalā bija daudz kritalu, un Lagalags un viņa ciršļi sakrāva lielu ugunskuru un savāca pietiekami malkas, lai tās pietiktu līdz rītam. Savādā krāšļoto radījumu cilts bija atkāpusies atpakaļ priežu mežā, taču Matiass nevēlējās riskēt. Tika norīkoti sargi un pagatavota maltīte, un tad viņi apsēdās upes krastā apspriest dienas notikumus un lēma, kā šķērsot straumi nākamajā dienā.

Tālāk uz dienvidiem Matimeo un viņa draugi devās pāri upei, sēžot milzīga baļķu plosta vidū, vergu dzinēju ieskauti. Divas resnas virves savienoja prāmi ar pretējo krastu.

Bendesmaiss noraudzījās, kā plosts cēlās un krita viļņos.

-    Tavas žurkas velk plostu spēcīgi un labi, Akmeņraibi. Drīz būsim tikuši pāri.

Akmeņraibja seja joprojām bija bezjūtīga.

-     Manā rīcībā ir vairāk kaujinieku nekā lapu kokos, lapsa. Paskaties aiz muguras, tajā krastā. Tavi sekotāji ir tikuši cauri priežu mežam. Viņi noteikti ir drosmīgi un atjautīgi. Rīt redzēsim, cik drosmīgi. Manai armijai derētu neliela izklaide.

Bendesmaiss lūkojās tumšajos ūdeņos.

-   Tas tad, ja viņi tiks pāri upei!

Dziļās alas noslēgtība Džonam Baznīcpelem kļuva nospiedoša, kaut gan viņa sievai patika ciešā kopība, pļāpāšana ar Rudzupuķi un mazuļa Rollo pieskatīšana. Viņas droši vien gatavojās celties un gatavot brokastis kopā ar klostera brāļiem un māsām. Džons klusi izslīdēja ārā, pār plecu pārmestajā somā salicis hroniku grāmatas un rakstāmspalvas. Viņš paslīdēja garām Konstancei, kura gulēja uz kāpnēm, šķērsoja Lielo zāli un apsēdās uz stūra loga dzegas. Tā bija neliela, mierpilna niša, kurā viņš bieži sēdēja un rakstīja. Rīta saules gaisma ieplūda pa logu un sildīja viņa seju.

Džons atvēra savu hroniku grāmatu un palūkojās ārā uz dārza stūri, kur ieraudzīja trīs žagatas smagi paceļamies spārnos un aizlidojam ārpus viņa redzes lauka.

Ka tevi aste! Tiem bezkaunīgajiem putniem nu gan bija dūša. Okupējuši klostera jumtus un tagad čiepj pārtikas krājumus no augļu dārza, kuru redvolieši ar tādu mīlestību kopuši.

Noskaņojuma rakstīt vairs nebija. Viņš aizvēra grāmatu un norāpās no palodzes. Virtuvē noderēs palīdzīga ķepa.

Kāpņaugšā starp Lielo zāli un Dziļo alu valdīja satraukums. Džons metās skriet, somai sitoties pret sānu. Viņu riteniski zemē notrieca vārna, kuru dēvēja par Mangizu, un aizlaidās uz augšējo galeriju pusi.

Konstance meimurojot uzgrūdās virsū Džonam un paklupa. Piecēlusies sēdus, viņa novicināja dūri putna virzienā.

-   Neģēlis, bērnu zaglis, derdzīgais mērglis! viņa kliedza.

Džons piecēlās kājās un nodauzīja putekļus no mūka tērpa.

-   Kas noticis, Konstance? Kas par lietu?

-    Baidos, ka sliktas ziņas, Džon. Labāk nonāc lejā Dziļajā alā. Tam ir saistība ar tevi.

Baznīcpele nemierpilns sekoja āpsienei.

Visi, kas bija pamodušies, sapulcējās ap Konstanci, kad tā nometa uz galda trīs auduma strēmeles.

-   Paskatieties!

Abats pacēla tās.

-   Auduma strēmeles. Kas tās par strēmelēm?

Konstance dusmīgi grieza zobus.

-     Rudzupuķes un Baznīcpeles kundzes priekšauta gabali un drusciņa no mazuļa Rollo mazā uzsvārcīša. Viņus sagūstījuši putni.

Abats Mordalfs neticīgi šūpoja galvu.

-    Tas nav iespējams. Viņi taču bija šeit pagājušajā naktī, vai ne? Vai kāds viņus redzēja?

Priekškurmis paraustīja plecus.

-   Varbūt jā, varbūt ar* ne. Man i neienāc' prāte šos meklēt.

Džons Baznīcpele nosvieda somu uz grīdas.

-   Mana sieva to nekrietno putnu gūstā! Kur tie viņu aizveduši?

Džons metās uz kāpnēm, bet viņu apturēja Ambrozijs un

Vinifreda. Baznīcpele neganti rāvās prom.

-    Laidiet mani vaļā, nevar taču zināt, ko tie slepkavnieciskie mežoņi viņai nodarīs!

-    Džon Baznīcpele, stāvi mierā! Mordalfs pavēlēja. Nāc, apsēdies pie šā galda, ser. Nu, klausi man. Šādi uzvedoties, tu nevienam ne druskas nepalīdzēsi. Paklausīsimies, kas ir sakāms Konstancei.

Džons pārsteigumā pacēla skatienu. Abats ļoti reti runāja ar kādu tik skarbi. Viņa cīņas gars izkūpēja, un viņš ļāva Ambrozijām aizvadīt sevi līdz krēslam.

Mordalfs pievērsās āpsienei.

-    Konstance, izstāsti mums visu, ko zini par šo atgadījumu, lūdzu.

-    Tēvs abat, baidos, ka nav nekā daudz, ko pastāstīt. Vakar Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze bija zvanu tornī. Rollo droši vien pievienojās viņām vēlāk. Kad es saucu iekšā visus iemītniekus un vēru ciet klostera durvis, būšu tās aizslēgusi, atstājot viņas ārā. Varbūt viņas nedzirdēja mani saucam. Ieejas klosteri no zvanu torņa nav, tātad viņi būs mēģinājuši vēlāk šķērsot dārzu. Putni viņus notvēruši atklātā vietā. Vārna teica, ka viņi uznesti augšā bēniņos. Ģenerālis Dzelzknābis gaidīs mūs ārā dienvidū.

Sēdēdamas vāji apgaismoto bēniņu stūrī, Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze centās būt tik neuzkrītošas, cik vien tas iespējams, un arī mazulis Rollo uzvedās mierīgi un klusu. Ģenerālis Dzelzknābis un viņa putni bija atgriezušies no putekļu vannas uz ceļa aiz Redvolas mūriem. Tā nekādu lielu labumu nebija devusi, un galu galā viņi bija spiesti izvārtīties iesāļajā grāvja ūdenī, lai atbrīvotos no smirdīgās masas, kas bija salipusi viņu spārnos. Tas gan situāciju neuzlaboja; smaka joprojām bija noturīga.

Dzelzknābis nikni palūrēja uz gūstekņiem.

-   Jagga! Jūs un jūsu draugi dārgi samaksāsiet par šo apvainojumu.

Rudzupuķe apsedza mazuli Rollo ar savu saplēsto priekšautu:

-   Tu, lielais huligān, esi pelnījis katru lāsīti tā, ko saņēmi!

Mangizs nebija iekritis kāpnēs izliktajās lamatās un tagad turējās mazliet atstatu no ģenerāļa un vērsa knābi projām, lai izvairītos no nepatīkamā smārda.

-   Krā! Klusumu, pele! Dienvidū jūs saņemsiet to, kas jums pienākas. Jums vajadzētu lūgties diženajam Dzelzknābim, lai viņš saudzē jūsu nožēlojamo dzīvību.

Baznīcpeles kundze ar riebumu paskatījās uz vārnu.

-    Mēs nekad nezemosimies tādu bandītu priekšā. Nogalējiet mūs, ja tā gribat, bet jūs nekad neieņemsiet Redvolas klosteri.

-   Bravūrīgi vārdi ir kā tukšas olu čaumalas. Jūs lūgsieties, kad pienāks laiks, Mangizs pareģoja.

Rollo palūrēja no priekšauta apakšas.

-   Ģenerālis Smirdknābis! viņš novaikstījās.

-    Klusumu! Apklusiniet to sīkuli, vai arī mēs viņu nobeigsim jau tagad.

-   Ak, piever knābi, gļēvuli! Rudzupuķe sašutusi iesaucās. Nogalināt mazuļus tas laikam ir vienīgais, ko jūs, maitēdāji, protat.

Mangizs jau grasījās atbildēt, kad Dzezknābis viņu apklusināja.

-   Mangiz, pietiks. Mēs nestrīdamies ar peļusievām. Banzīcpeles kundze parakņājās priekšauta kabatā un atrada

mazu saujiņu kaltētu augļu, kas tur bija aizķērušies no iepriekšējās dienas. Viņa tos iedeva mazulim Rollo un aplika ķepu ap viņa pleciem.

-    Kaut tavs Matiass atgrieztos, viņš zinātu, ko iesākt, Baznīcpeles kundze čukstēja.

-    Viņš noteikti zinātu, bet neuztraucies, tavs Džons un Kon• štance, un abats parūpēsies par to, lai mums nekas slikts nenotiktu. Es uztraucos par Rollo. Ar mani viņi var darīt, ko tik vēlas, kamēr vien no mazuļa galviņas nenokrīt ne matiņš.

Baznīcpeles kundze noglāstīja Rollo mazās austiņas.

-   Jā, lai viņš svētīts. Vai atceries, kad tavs Matimeo bija tikpat maziņš? Mani Tims un Tesa nebija daudz vecāki, un viņi nu gan bija palaidņu bars, es tev teikšu.

Rudzupuķe pasmaidīja.

-   Jā, bet mēs ar viņiem piedzīvojām arī patiesi skaistus brīžus. Es ceru, ka viņi ir sveiki un veseli, lai kur arī šobrīd atrastos.

-   Vienā jaukā dienā viņi visi atsoļos pa šo pašu ceļu, es to zinu. Tad mūsu klostera ienaidnieki nožēlos, ka ir nākuši šai pasaulē.

6. NODAĻA

Akmeņraibja armija nudien bija liela. Matimeo nekad nebija redzējis tik daudz žurku. Tās mudžēt mudžēja starp tālā krasta krūmiem, kokiem un pakalniem. Prasmīgi un klusi. Katrai žurkai bija loks un bultas, visi pulcējās grupiņās, katrai bija pa vadītājam, kas pakļāvās komandiera Akmeņraibja pūlēm.

Gūstekņi tika piesieti starp kokiem, Matimeo joprojām varēja saskatīt upi. Viņš sēdēja kopā ar Timu un Aumu, klausīdamies Akmeņraibja un Bendesmaisa sarunā.

-    Paskatīsimies, vai tavi vajātāji tiks pāri upei, Bendesmais. Viņi ir apņēmīgi, taču vēl nav tikušies ar manu plikastu armiju. Viņiem ir nācies tikt galā vienīgi ar pāris vergu dzinējiem.

-    Mana rūpe ir vergu bars, Cietsirdis nošņaukājās. Atklāta karošana nav mana darīšana. Turklāt tev ir varena armija.

-   Jā, un ikkatrs no maniem karotājiem ir prasmīgs stopšāvējs. Ar tiem meža zvēriem es tiktu galā, likdams lietā tikai ceturto daju savu spēku.

-   Hm, tad kādēļ gan tev tā arī nerīkoties? Bendesmaiss viņu izaicināja.

-   Tādēļ, ka es neko neatstāju nejaušības varā. Vai paliksi un noskatīsies, lai būtu drošs, ka tavi ienaidnieki tiek nogalēti?

-   Nē, es turpināšu ceļu uz dienvidiem. Ja tava armija ir tik laba, kā tu dižojies, tad man nav jāuztraucas par to, ka man varētu sekot. Trijnag! Sadzen visus ierindā, mums priekšā ir pilnas dienas gājiens.

Vičs grūstīja un dunkāja Matimeo un viņa biedrus.

-   Pasaki atā savam tētukam un viņa drauģeļiem, Matimeo, viņi būs beigti, pirms vēl šī diena būs galā, žurka viņu izsmēja.

Jaunais pelēns neļāvās uzķerties uz Viča ēsmas, kaut arī viņa sirds pamira, iedomājoties par tēvu un pārējiem, kurus virs ūdens klaja pārsteigs milzīgā žurku armija, kas gaidīja, noslēpusies upes krastā. Viņš dziļi ievilka elpu un bezrūpīgi uzsmaidīja sīkajai žurkai.

-    Tavs saimnieks Bendesmaiss nespēja nogalināt manu tēvu, tāpat būs arī ar Akmeņraibi un viņa mošķiem. Redvolas karotājpele ir jau agrāk pieveicis žurku armijas un tagad atbrīvos mūs. Kad tā diena pienāks, tev un man būs rēķins kārtojams. Es uzmeklēšu tevi, Vič.

Kad viņus jau dzina tālāk starp kokiem, Matimeo atļāvās pamest atpakaļ vienu pēdējo skatienu uz tālo krastu otrpus upei, kas mirgu|oja rīta saules gaismā. Kaut arī tēvu viņš neredzēja, pelēns nočukstēja:

-   Lai Mārtiņš stāv viņam klāt.

Kopš rītausmas priežu meža malu pieskandināja cirvja un zobena skaņas. Daudzi mežmalas koki nebija lāgā iesakņojušies irdenajā, smilšainajā krasta augsnē, un daži bija tikai pa pusei ieauguši. Orlando vicināja vareno kaujas cirvi plašiem, spēcīgiem vēzieniem, bieži vien nocirzdams koku tā, ka tas nogāza sev līdzi arī vājāku kaimiņu. Matiass bija nometis malā savu mūka tērpu. Viņš cirta un kapāja katra nocirstā koka zarus, aptēsdams stumbrus tā, lai Balamutis, Bazils, Džesa un Jabecs varētu tos noripināt lejā līdz upei, kur Lagalags vadīja plosta būvniecības darbus.

-     Flug, atnes šurp tās virves, Lagalags izrīkoja. Šķobi, izmērcē sūnas kā nākas un sajauc ar zemi; es gribu kārtīgu aizdrīvējumu bez sūcēm. Garr, tas stumbrs man vajadzīgs šeit. Jūs pārējie, palīdziet viņam.

Maz kas bija tāds, ko Ciršļu savienības vadonis nezinātu par kuģošanas arodu. Lagalags bija pārceltuvju cirslis, pārceltuvju ciršļu dēls. Viņš nopētīja upes plūdumu un izstāstīja Bazilam savu iecerēto kursu.

-   Mēs aizairēsim labu gabalu pret straumi, tad es dziļākā ūdenī pagriezīšu plostu, un krastā izcelsimies kaut kur aptuveni tur, redzi? Tā mēs virzīsimies tieši uz dienvidiem.

Bazils pielieca vienu ausi.

-   Jā, jā, kaptein, kā teiksi. Paturi prātā, veco zēn, ka es neesmu radīts karjerai kuģniecībā. Man vispirms pamatīgi jāieturas. Nav taču jēgas saķert jūras slimību Uikšā dūšā, ko?

Kad plosts pabeigts gulēja upes seklumā, bija jau gandrīz dienvidus. Lagalags sakrustoja ķepas uz krūtīm un pašūpoja galvu.

-    Nav diez ko smalki nostrādāts, Matias. Labākais, ko spēju uzbūvēt tik īsā laikā.

Matiass pasniedza viņam ābolu un pīrāgu.

-   Tas ir brašs un izturīgs plosts, Lagalag. Es nevarētu vēlēties labāku. Es zinu, ka tu liksi lietā visu savu prasmi, lai droši nogādātu mūs otrā krastā. Par ko tu tā uztraucies, jaunais Balamuti?

Ūdrēns noglauda sauso degungalu.

-   Nu, es, ēe, nu, saprotiet… Lieta ir ūdenī, Matias. Es vienmēr no tā esmu drusku baidījies. Ak, dažs labs strauts un meža ezeriņš nav tik slikti, bet paskatieties uz tās upes plašumu. Ķērpjziedu mežā nekad neesmu redzējis neko tik lielu un strauju.

Bazils iesvieda upē ābola serdi.

-    Hā hā! Nu gan zili brīnumi, ūdrs, kurš baidās no upēm. Lai manas ūsas sprogainas paliek, tas nu gan ir labs joks.

-    Nu, nu, Bazil, Džesa norāja nievīgo zaķi, ari tev pašam ūdeņi neiet pie sirds. Nav labi apsmiet citu zvēru, kuram klājas tāpat.

Bazils norimās un aplika ķepu ap Balamuta pleciem.

-    Skaidrs, likšu aiz auss, Džesa. Klau, manu mazo ūdrēn, ko teiksi, ja mēs abi turēsimies kopā plosta vidū? Varēsim pieķerties viens pie otra un kopīgi stingt šausmās, ko?

Jabecs Celms uzripinājās uz plosta.

-    Ei, mēs taču nevaram kavēties te visu dienu. Mums jāšķērso upe. Vai kāpsi uz klāja, Karotājpele?

Matiass iebāza zobenu makstī un uzlēca uz baļķiem, kas šūpojās ūdenī.

-    Kad sasniegsim pretējo krastu, necilājiet galvas. Kas to lai zina, kas mūs tur sagaida, viņš brīdināja.

Lagalags satvēra žuburoto zam, kas noderēja kā stūres grozīklis.

-    Visi uz klāja! Atgrūsties no krasta, kārtis gatavībā uz upes pusi, grieziet kuģi apkārt. Turēt kursu taisni, mēs esam ceļā!

Plosts šūpodamies un zvārodamies izpeldēja straumē. Debesis atspoguļojās zilajos ūdeņos, kas steidzās un virpuļoja, viļņu baltajām putu galotnēm šķiežot šaltis vējā.

Akmeņraibja žurku armija no pretējā krasta kāri vēroja, kā mazais plosts sāk ceļu pie viņiem.

Ģenerālis Dzelzknābis izveicīgi piezemējās uz celiņa pie klostera galvenās ieejas. Viņš kārtīgi salocīja spārnus un plātīgā gaitā pastaigājās šurpu turpu.

Durvis atvērās, ārā iznāca Konstance un abats. Viņiem sekoja Džons Baznīcpele. Abats pieklājīgi pamāja ar galvu.

-   Labdien. Vai vēlaties ienākt?

Dzelzknābis pielieca galvu uz sāniem un pašapzinīgi paraudzījās uz viņiem.

-     Jagga! Tas, ko gribu teikt, ir pasakāms tepat ārā, zemesložņas. Šodien kaujas pārākums ir man. Varbūt, ja jūs būtu nogalinājuši mani un manus cīnītājus vakar uz kāpnēm tā vietā, lai spēlētu savas muļķīgās spēlītes, jūs būtu uzvarētāji. Tagad ir par vēlu; mēs tiekamies pēc maniem noteikumiem.

Mordalfs paslēpa ķepas mūka tērpa platajās piedurknēs.

-   Tad runā. Ko tu gribi no mums?

-   Pilnīgu kapitulāciju, vecā pele!

-   Diemžēl tas nav iespējams, abats atteica.

-   Nekas nav neiespējams, ja jūsu radību dzīvība ir jums dārga.

-   Mēs arī agrāk esam zaudējuši klostera brāļus un māsas.

-    Jā, bet tā nebija jūsu izvēle, ģenerālis piebilda. Panāciet pāris soļu uz priekšu un paskatieties uz šīs sarkanakmens mājas jumtu.

Trīs draugi izgāja uz celiņa.

Apēnojuši acis, viņi palūkojās augšup.

Dzelzknābis spalgi ieķērcās un pavicināja vienu spārnu.

Trīs gūstekņi tika piegrūsti pie jumta malas, lai tos varētu redzēt no zemes. Džons Baznīcpele skaļi ievaidējās. Konstance nostājās viņam cieši blakus un čukstēja: Saņem drosmi, Džon. Mēs viņus atgādāsim atpakaļ. Uzticies abatam, ļauj viņam tikt galā ar runāšanu.

Sīkie augumiņi tālu augšā šūpojās vējā, svārku stērbelēm plandoties, kamēr abas peles nirēja mazuli Rollo, kurš līksmi māja ar ķepu.

-    Karra! Augstu, vai ne? Ģenerālis Dzelzknābis sabužināja spārnu spalvas, to sacīdams. Ak, ne jau putnam, bet zeniesložņam tur ir tā, it kā galva sistos pret mākoņiem. Ari ko krist līdz lejai no turienes ir krietns gabals, ja neatsities pret sienu vai kādām notekcaurulēm. Kas zina, var arī ielūzt kādā no zemajiem jumtiem. Iedomājieties, ka tas viss notiek ar mazu pelēnu. Kad viņš tiktu līdz zemei, nekas daudz nebūtu palicis pāri.

Džons Baznīcpele iekoda lūpā, un pār zodu noritēja asins lāsīte.

Abats slēpa savas īstās izjūtas un vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Tad, ciktāl tas skar mani, jūs saņemat mūsu kapitulāciju, taču ne pilnīgu. Diemžēl man pieder tikai viena balss, un šis klosteris pieder mums visiem, ne tikai man. Mums vajadzīgs nedaudz laika, lai apdomātu jūsu piedāvājumu un sarīkotu balsošanu.

Dzelzknābis neganti kašņāja celiņu ar nagiem.

-   Es gribu pilnīgu kapitulāciju. Tagad!

Abats notupās uz celiņa. Noplūcis zāles stiebru, viņš to košļāja, purinādams galvu.

-    Man ļoti žēl, taču es to izlemt nevaru. Ja citādi nevarat, nogrūdiet gūstekņus no jumta. Šeit klāt nav visu mūsējo, un šobrīd nav iespējams dot jums skaidru lēmumu. Mums ir vajadzīgs laiks, lai apspriestos un nobalsotu.

Aptvēris to, ka, nogalinot gūstekņus, viņa priekšrocība šajās kaulēšanās sarunās būtu zaudēta, Dzelzknābis spārdīja granti pa labi, pa kreisi.

-   Tu saki, ka jums vajadzīgs laiks. Cik daudz laika, zemesložņa? putns prasīja.

-   Ak, vismaz trīs saulrieti.

-   Tas ir par ilgu. Kā lai es zinu, ka jūs neko neplānojat?

Abats izskatījās vecs un vārgs, un viņš atbruņojoši pasmaidīja.

-    Ģenerāli, jūs par augstu mūs novērtējat. Ko gan mēs varētu izdarīt pret jums trīs saulrietu laikā? Mēs neesam karotāji, mēs nevaram lidot kā jūs, putni, mēs esam tikai zemesložņas. Turklāt jums ir gūstekņi. Kas vēl labāk nodrošinātu labu uzvedību?

Krauklis deva zīmi Mangizam, lai tas ieved gūstekņus atpakaļ bēniņos.

-    Divi saulrieti, nevis trīs. Putnu ģenerālis izlēmīgi noklakšķināja knābi. Divi saulrieti un ne mirkli ilgāk!

Mordalfs piecēlās un atturīgi palocījās.

-     Paldies, Dzelzknābi. Tu saņemsi mūsu atbildi pēc diviem saulrietiem, skaitot no šā brīža.

7. NODAĻA

Plosts izrādījās uzbūvēts veiksmīgi. Kaut ari ūdens straume to nikni dauzīja un mētāja, tas apbrīnojami labi turējās kopā. Lagalags bija īstajā vietā, viņš grozīja stūri un izklie-

dza rīkojumus pāri ūdens skaļajai krākoņai. Garās kārtis, ar kurām plosts sākotnēji tika grūsts uz priekšu, tagad vairs nebija izmantojamas, un visi paļāvās uz ciršļu vadoņa stūrēšanas prasmi.

Matiass stāvēja plosta priekšgalā un vērīgi aplūkoja pretējo krastu, Bazils un Balamutis turējās viens pie otra, itin kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība, tuvumā viņiem bija arī Džesa, Jabecs un Orlando, un visapkārt

viņus iejoza ciršļi, kas piepildīja peldošo plostu līdz pašām malām. Viņi jau bija pāri upes vidum, kad Matiass izspraucās caur pūli pie Lagalaga.

-   Kā turas kuģis?

-   Ak, labi, Matias, labi, Lagalags bezrūpīgi attrauca. Kā redzi, ir radušās pāris sīkas sūcītes, bet tas nav nekas tāds, par ko būtu jāuztraucas. Es stūrēšu, rau, uz to vietiņu. Tas ir mazs līcītis, un ūdens tur izskatās gandrīz nekustīgs, tātad galvenā straume tam plūst garām. Vai tev viss kārtībā, ne par ko neuztraucies?

-   Ne gluži uztraucies, vienkārši turu acis un ausis va|ā un prātu modru, Matiass atzinās. Tas krasts izskatās mazliet par mierīgu, lai man patiktu.

-   Ha, ja kaut kas izskatās mierīgs, man tas patīk.

Akmeņraibis stāvēja klajā vietā krastā, atspiedis muguru pret klintsakmeni savādais kažoks darīja viņu nemanāmu. Ķepās viņš turēja loku ar jau ieliktu bultu un aukstasinīgi vēroja plostu tuvojamies, zinādams, ka milzīgā armija gaida uzvilktiem lokiem, kad viņu vadonis izšaus pirmo bultu.

Bazils atlaida vaļīgāk Balamuti.

-     Ha, mēs galu galā neesam nemaz tik slikti jūrnieki, jaunais Balamuti. Vai nejūti, ka ūdens kļūst rāmāks, vairs nav tās ellišķīgās mētāšanās uz augšu, uz leju kā tādam pīles pakaļgalam?

-   Tā tas varētu būt, Bazil, bet es nejutīšos mierā, pirms manas ķepas nebūs tikušas atpakaļ uz sauszemes, ūdrēns satraukti teica. Paskat uz to Lagalagcirsli, viņš to visu izbauda. Varu derēt, ka viņam būs žēl nokāpt no šā plosta.

-    Stāties gatavībā ar kārtīm, Lagalags uzsauca ciršļiem, kuri sēdēja pie ārējām plosta malām. Mēs drīz iepeldēsim rāmos ūdeņos.

Šņācoša bultu krusa kā spārnota nāve nopļāva sešus ciršļus, kuri stāvēja, satvēruši ķepās kārtis. Viņi bez dzīvības iekrita ūdenī.

Piepeši viss krasts ņudzēja no neskaitāmām žurkām, kas citu pēc citas šāva bultas pa neaizsargātajām radībām uz plakanā plosta.

Šādu pārsteigumu saņemot, Matiasam atlika tikai viens rīcības variants. Pieliekdamies un izvairīdamies no spindzošajām bultām, viņš kliedza: Pār bortu! Visi pār bortu! Turieties plosta upes pusē. Nesnaikstiet galvas!

Visi metās rāpus, un plosts bīstami sasvērās. Matiass, Lagalags un Džesa atraisīja savas lingas. Visapkārt viņiem ciršļi lēca ūdeni un ķērās pie tās plosta malas, kas bija vistālāk no krasta. Trīs draugi raidīja akmeņus pa uzbrucējiem, taču liela labuma no tā nebija. Bultas joprojām lija pār viņiem kā pavasara lietus.

-   Lagalag, Džesa, nost no plosta, pasteidzieties! Matiass satraukti kliedza.

Vāvere un cirslis nekavējās, lai strīdētos pretī, viņi nolēca no sasvērtā plosta un metās ūdenī. Matiass plostu pameta pēdējais.

Akmeņraibis paraudzījās debesīs. Tuvojās krēsla. Viņš deva zīmi pārtraukt uguni.

-   Pagaidiet, viņi tagad ir ūdenī. Pavērosim izklaidi, pirms atsākam šaut. Taču aplasiet visus, kas atdalīsies no bara.

Žurku armija sadrūzmējās ūdens malā un skatījās uz plostu bultas šāviena attālumā.

Bazils izspļāva krietnu malku upes ūdens un pieķērās pie plosta malas.

-    Uzbrukums no slēpņa! viņš ar riebumu svilpa. No kurienes, spalvu un nagu vārdā, uzradās tā banda? Viņi nav arī nekādi lempji loka šaušanā, Orlando.

-   Ja varētu tikt viņiem klāt ar savu kaujas cirvi, es viņiem parādītu, ka ari es neesmu nekāds lempis. Derdzīgie slepkavas! Au, kas tas bija?

No ciršļu pūļa atskanēja kliedzieni un brēcieni.

-   Au! Man iekoda!

-   Ui, au! Man arī!

-   Aīīī! Es asiņoju!

Matiass sakoda zobus.

-    Klusumu. Nekustieties. Tas droši vien nav nekas liels.

Džesa mainījās vietām ar kaimiņiem, līdz nonāca pie Matiasa.

-    Au! Tas ir tāpat kā sēdēt uz bišu spieta, viņa žēlojās. Balamutim ir vairāk saprašanas. Paskat, viņš joprojām ir uz plosta.

Kāds sakosts cirslis centās izrāpties no ūdens; bulta viņam trāpīja starp acīm. Cits cirslis centās aizpeldēt prom no plosta; viņu notvēra divas bultas. Žurkas no krasta mērķēja uz visu, kas pakustējās vai pacēlās pār plosta malu.

Balamutis gulēja pieplacis pašā plosta vidū un neņēma vērā Matiasa teikto.

-    Kāp nost no tā plosta, Balamuti. Tevi tur nošaus, Matiass asi uzsauca.

-    Nekādā ziņā. Gulēt plakaniski un turēties cieši, lūk, kas man jādara. Es tai upē iekšā nelīdīšu.

Bazils iesmēla mutē ūdeni un spļāva to uz ūdrēna pusi.

-    Tu, sīkā sodība, rāpies nost no plosta, ser. Nost, es teicu! viņš pavēlēja.

Matiass sajuta sīkus zobiņus iekožamies astē. Viņš spēra ar pakaļkājām un tika sakosts vēlreiz.

-    Liec viņu mierā, Bazil. Mums jāizdomā kāds veids, kā izkļūt no šīs situācijas. Plosts dreifē pie tām žurkām. Pieliecies! Viņi atkal šauj.

Sekoja jaunas bultu šaltis.

Pirmo reizi pa ilgiem laikiem Akmeņraibis atļāvās pasmaidīt mazu apmierinātu smaidiņu.

-    Viņi ir mūsu nagos. Viņi peld uz mūsu pusi. Turpiniet šaut! Tie, kas netiks apēsti, tiks nošauti. Es negribu gūstekņus. Mēs neesam vergturi; tas lai paliek Bendesmaisam.

Jabecam Celmam koda neaizsargātajās ķepās.

-   Es to vairs nevaru izturēt, ezis sāpēs saviebās. Ko lai iesāk?

-   Turieties cieši pie plosta, Lagalags izsaucās. Mēģiniet peldēt atmuguriski. Mums varētu izdoties aizbuksēt līdz galvenajai straumei, kas aizpludinātu mūs projām no šā salašņu bara.

Viņi centās, cik spēdami, un plosts pavisam nedaudz pakustējās atpakaļ.

-   Pārāk smagi. Balamuti, rausies nost no plosta. Mums nākas vilkt ari tavu svaru, Matiass dusmīgi teica.

Balamutis gulēja izplājies plakans, vēl ciešāk pieķēries klājam, bultām spindzot pār galvu.

-   Nē! Ejiet prom, lieciet mani mierā!

Orlando zaudēja savaldību. Viņš satvēra savu kaujas cirvi aiz asmeņa un ar garo kātu sparīgi atvēzējās pret Balamuti.

Bija jau gandrīz pavisam satumsis, un ūdrēns neredzēja cirvja kātu tuvojamies. Saņēmis belzienu, viņš ar skaļu plunkšķi ievēlās ūdenī.

-   Liec man mieru, tu lielais strīp…

Plunkš!

Balamutis nespēja noliegt piederību saviem senčiem viņš caurcaurēm bija ūdrs. Tikpat izveicīgi kā zivs viņš šķēla ūdeni zem plosta un iznira blakus Bazilam.

Zaķis aizdomīgi paskatījās uz viņu.

-   Tu kaut ko košļā, Balamuti. Kur tu slēp ēdmaņu?

Balamutis nošmaukstināja lūpas.

-    Mazas zivteles. Upē no viņām čum un mudž, viņu tur droši vien ir miljoniem. Bet garšo labi. Es būtu līdis ūdeni agrāk, ja būtu zinājis, ka man nebūs bail, un te tik daudz ēdamā.

To pateicis, viņš pazuda zem ūdens un sāka pildīt vēderu ar spurainajiem gardumiem.

Nu koda ari Balamutis.

Krastā Akmeņraibis nobēra pavēles vienam no sava karapulka kapteiņiem.

-    Aizdedziet liesmojošās bultas. Šaujiet uz plostu. Pasteidzieties, citādi viņi to aizairēs ārpus mūsu sniedzamības robežas. Pasaki pārējiem, lai palaiž ūdenī prāmi. Paraudzīsim, vai varam tikt viņiem tuvāk. Jūs, pārējie, turpiniet šaut.

Žurku kapteinis jautājoši palūkojās uz Akmeņraibi.

-   Vai tad zivis viņus neapēdīs?

Akmeņraibis izšāva bultu un tikai tad atbildēja:

-    Tur ir ūdrs. Par to es biju aizmirsis. Viņš tās zivis noēdīs kā cūka ozolzīles.

-    Bet tur ir pārāk daudz zivju, lai viņš tās spētu apēst, pavēlniek. Ūdens no tām čum un mudž, kapteinis iebilda.

-    Muļķis! Kad zivis sajutīs, ka ūdenī ir ūdrs, tās turēsies tālāk no tās vietas. Tad tie radījumi varēs aizairēt plostu līdz galvenajai straumei. Es gribu šai lietai pielikt punktu šeit un tūlīt, nevis no rīta un visas nakts gājiena attālumā lejup gar krastu. Un tagad ķeries pie darba.

Matiass atviegloti nopūtās.

-   Fū! Vismaz tās zivis vairs tik briesmīgi nekož.

Balamutis iznira viņam blakus.

-   Ņam, ņam. Par to jums jāpateicas man!

Orlando ar smagu ķepu patrieca viņu atpakaļ zem ūdens.

-   Beidz pļurkstēt un turpini kost. Pateikties tev, kā tad! Tu gribi teikt, ka jāpateicas mana cirvja kātam. Un nedomā, ka nedabūsi to nogaršot, ja neizdzenāsi tās zivis, ūdrēn.

Naksnīgās debesis pāršķēla liesmojoša bulta, kas spindza cauri tumsai un ieurbās plosta sānā.

Džesa to apdzēsa, uzšļācot tai malku ūdens.

-    Uguns bultas, Matias, viņa noteica. Paskat, es pēc viņu sadegtajām ugunīm redzu, ka viņi laiž ūdenī plostu.

Matiass dubultoja pūles.

-   Pasteidzieties, visi, atsperieties, cik vien spēka.

Balamutis satvēra zobos brīvu virves galu un ar visu sparu metās peldēt. Plosta ātrums divkāršojās. Bultas spindza visapkārt žurkas jau bija uz plosta.

-    Neceliet galvu, turpiniet vilkt, turpiniet airēt, Orlando kliedza. Viņi dzenas mums pakaļ.

Kamēr āpsis mudināja biedrus, cirslis viņam tieši blakus atlaida plostu un palika šūpojamies ūdenī, bultas caururbts.

Akmeņraibis bija uz plosta un šāva bultu pēc bultas.

-    Neļaujiet šiem aizbēgt, viņš skubināja savu armiju. Ņemiet ciet kārtis. Nu, ķerieties pie prāmja stumšanas. Uguni! Dzenieties viņiem pakaļ!

Ar lielākiem spēkiem un garām kārtīm žurku prāmis strauji tuvojās plostam.

Akmeņraibis pamāja krastā palikušajiem.

-    Uguns bultas vairs nešaut, viņš pavēlēja. Trāpīsiet vēl mums. Viņi mums ir rokā!

Lagalags iespļāva ūdenī.

-    Vai dzirdējāt, Cirmesle? Tagad atsperieties kārtīgi. Atsperieties, lai glābtu savu dzīvību!

Plosts niecīgu gabaliņu atrāvās no vajātājiem, taču Akmeņraibis skubināja savas žurkas ar lielāku spēku ķerties pie garajām kārtīm.

Abus peldrīkus šķīra tikai mazs gabaliņš. Akmeņraibis un dažas viņa izraudzītas žurkas stāvēja prāmja margu ārpusē, gatavodamies pārlēkt no viena kuģa uz otru. Akmeņraibja parasti vienaldzīgajās acīs liesmoja uzvaras prieka uguntiņa.

Matiass paslējās virs plosta malas un ieraudzīja notiekošo.

-   Izskatās, viņi grasās ieņemt mūsu plostu, viņš drūmi sacīja.

Orlando izrausās no ūdens un pilēdams nostājās uz plosta

klāja, kaujas cirvi vicinādams.

-    Nu, žurkas, paskatīsimies, kas jums galvā! viņš ierūcās.

Bulta no žurku prāmja ieurbās Orlando ķepā. Viņš to nicīgi

izvilka. Viegli salauzis bultu, viņš pasvieda to Akmeņraibim.

-    Tev būs jāpacenšas kārtīgāk, lai aptarētu mani, žurkģīmi! viņš sauca.

Piepeši plosts aiztraucās lejup pa upi brāzmainajā straumē. Žurku prāmis apstājās kā zemē iemiets, Akmeņraibis un vairāki citi ielidoja ūdenī.

Žurkas steidzīgi uzvilka savu vadoni un pārējos atpakaļ uz klāja.

Akmeņraibis notrinkšķināja slapjo loka stiegru un izspļāva ūdeni.

-    Kāpēc neviens neatsēja prāmja vilcējvirves? Velciet mūs atpakaļ krastā. Būs jāseko viņiem pa sauszemi.

No ciršļu plosta pacēlās sagurušas ovācijas, draugiem pazūdot naktī, brāzmainā ūdens nestiem.

Tovakar klostera iemītnieku pulciņš sēdēja ap galdu Dziļajā alā un apsprieda ģenerāļa Dzelzknābja ultimātu. Visi bija dusmu un sašutuma pilna.

-   Ko viņš no sevis iedomājas? Redvolu tik viegli neiekarot.

-   Mēs viņus vienreiz uzvarējām, varam izdarīt to vēlreiz.

-   ]ā, bet šoreiz Dzelzknābim ir gūstekņi.

-   Harr, viš i vien' viltig' spalvmais'.

Abats paklaudzināja pa galdu.

-    Klusumu, lūdzu. Mums nav laika te sēdēt un strīdēties. Tas, kas man vajadzīgs, ir prātīgi ieteikumi. Atkārtosim vēlreiz, kāda ir situācija. Krauklim ir gūstekņi, un, lai kā ari mēs censtos novilcināt laiku vai iesaistīties pārrunās, viņš galu galā viņus nonāvēs, varat par to nešaubīties. Es šodien mēģināju viņu maldināt, varbūt man pat izdevās, taču tas nebūs uz ilgu laiku. Klausieties, pat ja tas nozīmētu kaut vienas dzīvības zaudēšanu, man būtu jāatdod viņiem klosteris. Mēs nevaram uz sirdsapziņas uzņemties trīs nāves, tas ir pret visiem mūsu likumiem.

Ūdriene Vinifreda iebelza pa galdu ar asti.

-   Tad jācīnās pret to neģēli ar viņa paša ieročiem. Kā to sauc? Ē, kara viltība, tā ja. Mēs liksim lietā kara viltību.

Visi saausījās un sarosījās sēdekļos. Kad Vinifredas piedāvājumam nesekoja nekāda atbilde, viņi atslīga atpakaļ.

-    Mums ir ritīg' jādomā, jākustin' smadzen's, Priekškurmis mudināja.

Sekoja vēl brīdis klusuma.

-    Kādam taču noteikti jābūt kādai domai? Vinifreda skumji noteica.

-    Klāt vakariņas. Domāsim, kamēr ēdam, abats ierosināja.

-     Laba doma, Ambrozijs Ērkšķis piekrita. Dažreiz man šķiet, ka vēders un smadzeņpods ir kaut kādā veidā saistīti. Hoho, kādas lepnas vakariņas, zīļu salāti un pikantais ābolu un saldo plūmju pīrāgs ik! Sasodītās žagas!

-   Žagas, tieši tā!

Visi pagriezās un neizpratnē paraudzījās uz Džonu Baznlcpeli.

-    Es centos atcerēties, kā sauc tos melnbaltos putnus, kas ir kopā ar Dzelzknābi. Žagas. Žagats!

Abats atstūma malā šķivi.

-    Turpini, Džon, domā tik uz priekšu. Vai tev ir kāda ideja?

Džons vīlies pakasīja ūsas.

-    Ak, ja vien es spētu atcerēties, kāda tā bija. Tā ir iestrēgusi tieši pa vidu starp ausīm. Hm. Nekādā jēgā, tagad jau esmu to aizmirsis.

Ambrozijs skaļi malkoja oktobra alu no liela biķera.

-    Žēl gan, man šķita, ka tu izdomāsi plānu, kā nodabūt tavu kundzi un Rudzupuķi, un to mazuli no jumta.

-   Jumts, žagatas, tieši tā! Džons Baznīcpele iezvēla ar ķepu pa galdu, kļūdas pēc saspiezdams arī pīrāga gabalu. Protams, es taču redzēju tās trīs žagatas vēl šorīt izlaupām mūsu dārzu un uzlidojam augšā uz jumta dzegas. Tie putni ir Dzelzknābja sagādnieki. Viņam tie vajadzīgi, lai neaptrūktos pārtikas!

-    Un, ja mēs viņus varētu sagūstīt, varētu veikt maiņu, Vinifreda ierunājās ar salātu pilnu muti. Trīs žagatas pret trim ķīlniekiem. Laba ideja, Džon.

-    Harr, jā, ēdmaņ' tiem spalvmaisiem i vaj'dzīgāk nekā gūstekņ'. Citād' šie nosprāgs no bad', Priekškurmis piemetināja.

Konstance paklaudzināja pa galdu.

-    Labi, izveidosim kārtīgu plānu. Tātad mēs grasāmies sagūstīt trīs žagatas un apmainīt tās pret ķīlniekiem. Neviena armija nevar izdzīvot bez pārtikas piegādes, un Dzelzknābis to zina. Viņš nespētu noturēt savus sekotājus šeit, ja tie būtu badā. Šādi mēs varam izglābt Redvolu un atgūt ķīlniekus. Bet kā lai mēs tās žagatas sagūstām?

Abats pacēla ķepu.

-   Pirms es kļuvu par abatu, es biju klostera zvejniekpele. Vai mēs nevarētu notvert viņus zvejas tīklos? Mums ir daudz lielu tīklu.

-    Labi teikts, abat, taču žagatas nav zivis. Ka gan tās varētu noķert tīklā? Konstance vaicāja.

Ambrozijs Ērkšķis izvilka purniņu no alus biķera.

-   Noskaidrot, kur viņi ņem pārtiku, un izlikt ēsmu.

-    Manuprāt, viņi ēdienu gādā no mūsu dārza, Džons Baznīcpele sacīja, laizīdams no ķepas pīrāgu.

Mazā māsa Meja bija ārkārtīgi sašutusi.

-    Esmu pārliecināta, ka tā arī ir, tēvs abat. Šodien pat redzēju pa lazaretes logu tos trīs šausmīgos putnus zogam no mūsu augļu dārza. Visu, kas nogatavojies nokrīt no krūma vai koka, viņi aiznes projām. Tā ir zagšana, lūk, kas tas ir.

-     Nekrietn' spalvmais', un es prātoj', kur paliek vis' gatav' zemen's.

-—— —* i

-   Tieši tā, Priekškurinja kungs. Māsa Meja pārmetoši pamāja

viņam. Senāk tikai jūs ar Brieža Zaķa kungu tās čiepāt, bet tie trīs putni, mīļo tētīt! Varētu padomāt, ka mēs zemenes audzējam tikai viņu guzām. Es redzēju, kā viņi norij veselu kaudzi zemeņu un pēc tam aiznes projām tik daudz, cik tik spēj. īsts kauna traips!

Priekškurmis aizsedza acis ar lielo liekšķerveidīgo priekšķepu.

-   Harr harr, mās. Es tās og's tik' pagaršoj'. Lielāk'ties jau maģ' Mati un Tims, 'n Tes', un vāverdraudzi'š šīs noēd'. Harr harr, maģ' rakar'!

-   Tev taisnība, Priekškurmi, Džons Baznīcpele novīpsnāja. Es tikai vēlos, kaut viņi joprojām būtu šeit man, piemēram, nebūtu žēl, lai viņi noēd dažu labu zemeni no dobes.

No visiem klātesošajiem atskanēja piekrišanas nopūtas.

Mazā māsa Meja skaļi nošņauca degunu.

-     Nu, šādas runas nekādu taustāmu labumu nedos. Man ir ideja! Ja nu mēs savāktu visgatavākās zemenes un apkaisītu tās ar kaut kādu miega pulverīti, tad mēs varētu tās nolikt dārzā un gaidīt slēpnī ar tīkliem.

-    Māsa Meja, tu mani satriec un pārsteidz! Abats Mordalfs šūpoja galvu izbrīnā. Kāda lieliska doma! Bet es neesmu pārliecināts, ka mēs zinām pietiekami daudz par miega pulverīšiem. Tieši tādu pret mums izmantoja lapsa maskā. Tādas lietas pieprot neģēļi, bet mēs esam tikai vienkārši klostera iemītnieki.

-    Atstājiet to manā ziņā, tēvs abat, mazā māsa Meja mīļi pasmaidīja. Manā lazaretes skapītī ir pietiekami zālīšu, ogu un saknīšu, lai nogāztu zirgu. Ak, tas būs tik aizraujoši. Es vienmēr esmu gribējusi iemēģināt ķepu miega pulverīšu gatavošanā.

Priekškurmis apbrīnā sarauca purniņu.

-    Jūs i vien' ritig' veli', kundz'. Es jūs pavadīs līdz lazaret', lai jūs paņem zāl's un vis' tamlīdzīg'.

Ambrozijs Ērkšķis pamāja ar ķepu abatam.

-    Nāc man līdzi, tavus lielos tīklus esmu noglabājis pie sevis pagrabā.

Jaunās cerības mobilizēti, klostera iemītnieki ķērās pie darbiem.

Augšā bēniņos Rudzupuķe klēpī šūpoja guļošo mazuli Rollo un čukstus sarunājās ar Baznīcpeles kundzi.

-    Rau, lai svētīts šis mazulis, viņš šņākuļo gluži tāpat kā mans Matimeo, kad bija maziņš, viņa skumji sacīja. Šķiet, kopš Matimeo prombūtnes nav bijis neviena brīža, kad es nebūtu par viņu domājusi. Vispirms es uztraucos, tad saku sev, ka viss būs kārtībā, jo Matiass viņu jau droši vien ir atradis, tad atkal uztraucos, tad saku sev, ka viņi varētu būt izbēguši. Ak, Baznīcpeles kundze, ja vien viņi atkal būtu mazi kā Rollo.

-   Jā, tie bija vislabākie laiki. Mani Tims un Tesa bija īsts nebēdņu pāris, es tev teikšu. Baznīcpeles kungs un es ne acu nedabūjām aizvērt tai vasarā, kad viņi piedzima. Viņi bija gatavi rotaļāties kaut visu nakti. Kā tu domā, vai krauklis tiešām būtu nogrūdis mūs no jumta? Baznīcpeles kundze bažīgi vaicāja.

-   Viņš darīs to, kas viņam jādara, Baznīcpeles kundze. Man no viņa ir bail, taču man ir vienalga, kas notiek, ja vien tas derdzīgais putns nedabū Redvolu. Tas būtu visa gals.

Baznīcpele noglāstīja mazuli Rollo; viņš bija pārstājis šņākuļot un ņēmās sūkāt ķepu.

-    Kāda gan cerība ir šim mazajam nabadziņam viņš ir bez mammas un turklāt cietumnieks…

Rudzupuķe nopūtās. Bēniņi bija tumši un vēsi, nakts vējam svilpojot zem dzegām. Viņiem visapkārt uz spārēm bija satupuši melnie putni, un bija grūti pateikt, vai tie guļ, vai ir nomodā. Viņa prātoja, kur ir Matiass un ko viņš šobrīd dara. Domas par vīni, Redvolas karotājpeli, atkal deva viņai drosmi.

-     Neraizējies, Baznīcpeles kundze. Mūsu draugi klosterī būs izkaluši plānu, kā mūs atbrīvot, redzēsi. Centīsimies mazliet pagulēt. Re, apsegsimies ar manu veco šalli.

Mākoņi traucās pār mēness seju naksnīgajās debesīs, un neskaitāmas zvaigznes mirdzēja pār mežu, kas viegli šūpojās vējā.

8. NODAĻA

Matimeo pamodināja naktssargi. Bija Platača un Ādķepas dežūra, un viņi soļoja gar guļošajiem gūstekņiem, klusi, bet dedzīgi saninādamies. Jaunais pelēns neV MI VJ U saklausīt to, kas tika teikts, kaut arī ļoti piepūlēja dzirdi, lai uztvertu kādu norādi par viņu ceļa galamērķi.

-    Mati, vai esi pamodies?

-    Tikai nupat, Tesa. Runā klusāk, pārējie vēl guļ.

-   Vai kas noticis? baznīcpelīte vaicāja.

-    Jā un nē, viņš atbildēja. Es mēģināju saklausīt, par ko runā sargi. Šķiet, viņi ir ļoti satraukti, kopš

atstājām mežu un tos kalnus, kuros dzīvo Akmeņraibis un viņa žurkas.

-   Savādi, es to pašu ievēroju vakarnakt, pirms apmetāmies šeit. Viņi visi ir tik klusi un nemierīgi, pat Bendesmaiss.

Matimeo pacēla galvu un nopētīja ainavu visapkārt. Zeme bija līdzena, sausa un putekļaina; koki šeit neauga, un neko daudz nebija manāma arī zāle, krūmi vai kādi citi zaļumi. Viņu priekšā stiepās pelēkbrūna postaža.

-   Teikšu tev, Tesa, man arī tas nepatīk. Tik tālu uz dienvidiem Ķērpjziedu zeme ir ļoti savāda. Paklausies, nav dzirdama neviena putna dziesma. Kas tā par zemi, kurā pat putni nevar dzīvot?

Jaunais ezēns Laimis miegā sakustējās, iešņukstējās un nemierīgi sagrozījās. Tesa maigi noglāstīja viņa galvas adatas, un ezēns atkal ieslīga klusā snaudā.

-    Nabaga mazais Laimis, viņa līdzjūtīgi noteica. Viņš kādreiz bija tik pārliecināts par to, ka tēvs viņu izglābs, un pret visu notiekošo izturējās tā, itin kā pavadītu mūs tikai nelielā pārgājienā. Es par viņu uztraucos, viņš pēdējās dienās ir tik ļoti novājējis un skumjš.

Matimeo uzsmaidīja baznīcpelītei.

-   Tu izklausies pēc savas mammas, Tesa, viņa vienmēr rūpējas un uztraucas par kādu mazuli. Taču tev taisnība, Laimis vairs nav tāds, kā bija. Patiesībā neviens no mums vairs nav tāds, kā bijis, mēs visi esam novājējuši un novecojuši. Es par to nemaz nebrīnos, pēc visa tā, kam esam gājuši cauri kopš tā dzīru vakara Redvolā.

Tesa paskatījās uz savu mūka tērpu. Tas bija saplēsts, putekļains un netīrs.

-    Tas šķiet tik sen. Manuprāt, mēs kopš tā laika esam krietni pieauguši. Ak, galvenais jau ir tas, ka mēs joprojām esam kopā.

Un esam ieguvuši ari jaunus draugus. Piemēram, Auma es nevarētu vairs iedomāties dzīvi bez viņas un Laimja.

Modās gan vergu dzinēji, gan gūstekņi. Matimeo piemiedza Tesai ar aci un pasmaidīja, cik priecīgi spēja.

-   Mēs tiksim galā ar visu, redzēsi, viņš mierinoši sacīja. Ek! Vēl viena jauka saulaina diena pārgājienam, ko, Tesa? Nez kur vecais Bendesmaiss mūs šodien vedīs? Lasīt riekstus? Piknikā? Kā tev šķiet?

Tesa piecēlās kājās, mazliet vairāk līdzinādamās agrākajai Tesai.

-    Ak, manuprāt, mums labāk palikt kopā ar pārējiem un jauki pastaigāties, viņa ķiķināja. Un tu? Vai tu gribētu spēlēt «Ādamam bij septiņ' dēli» lai gan būtu jāsaka «Bendesmaisa septiņ' dēl'»? Nāc nu, pelēn, pacel savu ziedu ķēdi un aiziet!

Platacis pārbaudīja viņu važas un drūmi nomurmināja: Es nesaprotu, par ko jūs abi smejaties.

Orlando izbrida krastā, vilkdams aiz sevis plostu.

Viņiem aiz muguras bija grūta un briesmu pilna nakts un smagi pūliņi, lai no galvenās straumes izkļūtu atpakaļ seklumā. Ciršļu komanda bija ar kārtīm iestūmusi plostu mazā līcītī. Slapji un pārguruši viņi izsteberēja krastā bālajā rītausmas gaismā, drebinādamies pēc smagā nakts pārbaudījuma nemierīgās upes ūdeņos.

Bazils izspieda ūdeni no garajām, pilošajām ausīm.

-    Ho! Te nu ir viens zaldāts, kurš nežēlosies, kad saule sāks karsēt. Nav jau nekādu cerību aši iekost brokastis, ko?

Matiass uzmanīgi noslaucīja zobenu zāles kušķī.

-     Nekādu, vecais zaldāt. Tās žurkas noteikti skriešiem vien steidzas gar krastu, cerēdamas mūs noķert. Mums jākustas ātri, ja gribam palikt starp dzīvajiem. Lagalag, tev un Balamutim jāatvelk plosts mazliet nost no krasta. Straume to aiznesīs; nav jēgas atstāt to šeit kā zīmi, kur esam izcēlušies krastā. Džesa, Jabec, vai jūs varētu piesegt aizmuguri un mēģināt nomaskēt mūsu pēdas krastā? Atstāsim viņiem iespējami mazāk norāžu; tā mēs varētu iegūt mazliet laika.

Džesa Vāvere uzskrēja tuvējā kokā, žigli aplaida skatienu apkārt un steidzīgi nokāpa zemē.

-   Matias, mums jāsteidzas, viņa skubināja. Es redzēju kustību krūmos mazliet augstāk pa straumi. Ja uzkavēsimies šeit ilgāk, vairs nebūsim te vieni.

-   Skaidrs, Džesa. Nāciet nu, visi, visi. Neizlaidiet mani no acīm. Es uzņemšu kursu slaidā lokā tur uz tiem kokiem, un, ja paveiksies, mēs apmetīsim līkumu dienvidu virzienā, un žurkas paskries mums garām. Tagad pasteidzieties, taisāmies no šejienes ka tie…

Zemē ieurbās bulta. Tā stāvēja šūpodamās mata tiesu no Orlando, kurš iespēra bultu upē.

-      Tā ir mana lielā auguma nelaime, esmu labs mērķis. Skrienam!

Žurku izlūks uzšāva gaisā spindzošu bultu, lai brīdinātu karaspēku. Akmeņraibis pagriezās skaņas virzienā.

-    Viņi mēģina mukt uz dienvidu pusi caur kokiem. Sekojiet man, mēs nogriezīsim viņiem ceļu.

Viņš taisnā līnijā devās iekšā mežā, lai apietu Matiasu no flanga.

Rīta saules gaismas stari slīpi krita starp kokiem, un simti žurku klusi skrēja, turēdamies blakus savam vadonim. Akmeņraibis apstājās lēzenā pakalna nogāzē un uzmanīgi ieklausījās: viņi tuvojās. Pamājis saviem sekotājiem, viņš notupās zemē aiz ozola. Žurkas izretinājās, noslēpās aiz kokiem un ielika bultas lokā. Akmeņraibis nebūtu varējis izvēlēties vēl piemērotāku brīdi. Meža zvēru pulks steigšus tuvojās augšup pa nogāzi, lūkodamies atpakaļ pār plecu, vai viņiem neseko.

Akmeņraibis izšāva bultu uz peli gājiena priekšgalā, cerēdams trāpīt viņam kaklā. Lāsumainā žurka vīlusies noņurdējās, kad bulta nekaitīgi nodžinkstēja, atsitusies pret milzīgā zobena rokturi, kuru pele nesa pārmestu pār muguru un pleciem. Bultu krusa bira pār pulku, ciršļi krita nogalēti un ievainoti, un pele priekšgalā iesaucās:

-   Uzbrukums no slēpņa! Viņi ir pa labi no mums. Sekojiet man!

Viņi steidzīgi meklēja patvērumu mežā pa kreisi. Akmeņraibis

skriešus metās lejup no pakalna viņiem pakaļ.

-   Uzbrukumā!

Laimīgas sagadīšanās dēļ Akmeņraibis paklupa pār koka sakni. Žurku drūzma brāzās viņam garām pārsteidzīgā uzbrukumā, taču viņus sagaidīja Matiass un Orlando.

Abi karotāji bija ieņēmuši pagaidu kaujas pozīciju, lai ļautu pārējiem atkāpties. Bruņojušās tikai ar lokiem un bultām, žurkas tuvcīņas apstākļos šaut nevarēja.

Orlando pirmos divus uzbrucējus noguldīja ar vienu sānisku milzīgā kaujas cirvja atvēzienu, kamēr Matiass aši paspēra soli no slēptuves aiz koka un nokāva žurku, kas steidzās garām. Ātri pagriezies, viņš uzdūra vēl vienu uz zobena smailes.

Orlando iebrāzās skrējēju pirmajās rindās. Prasmīgi rīkodamies ar kaujas cirvi, viņš izmētāja tos kā pelavas, skaļi dārdinādams savu kaujas saukli:

-   Eulālijaaaaa!

-   Ķērpjziedu zemeeee!

Matiass cīnījās viņam blakus, virpuļojošais zobena asmens zīmēja auksta tērauda nāves rakstu žurku vidū.

Negantā uzbrukuma spara apstulbināts, žurku karaspēks atkāpās. Akmeņraibis piesteidzās pie viņiem un skubināja uz priekšu.

-   Dodieties triecienā, viņi ir tikai divi. Uz priekšu!

Žurkas pārgrupējās un metās uzbrukumā, mežonīgi kliegdamas, taču abi karotāji bija pazuduši!

Matiass un Orlando pēc neliela gabaliņa aizelsušies uzskrēja virsū pārējiem.

-   Kāpēc neskrējāt tālāk? Mēs jūs būtu panākuši.

Bazils papurināja galvu.

-    Mēs nevarējām skriet tālāk, kad sadzirdējām visu to bļaušanu un kliegšanu jūsu galā. Mēs grasījāmies griezties apkārt un doties jums palīgā.

-   Jums vajadzēja atkāpties tālāk, Matiass atkārtoja. Tagad nav laika strīdēties, viņi atkal ir klāt.

Lagalags metās skriešus, rādīdams uz priekšu.

-    Rau, tur ir klajums. Nometīsimies tā pretējā malā un ar lingām turēsim viņus pa gabalu.

Akmeņraibis un viņa karaspēks mina bēgļiem uz papēžiem. Kad viņi jau bija tikuši līdz klajuma vidum, zema ciršļa balss iesaucās:

-    Lingas!

Smagu upes oļu lietus nolija pār žurkām, vairākas notriecot no kājām un pārējās atspiežot atpakaļ. Akmeņraibis pārgrupēja savus spēkus klajuma pretējā malā. Viņi sastājās aiz kokiem un atbildēja ar bultu krusu. Visapkārt skanēja kliedzieni un saucieni, cīņa ritēja pilnā sparā, bultas lidoja uz vienu pusi, akmeņi uz pretējo. Bazils uzņēmās vadību pār lingotājiem un sadalīja tos trijās rindās.

-   Pirmā rinda, uguni un pārlādēt! Otrā rinda, uguni un pārlādēt! Trešā rinda, uguni un pārlādēt! viņš komandēja.

Matiass un draugi centās, cik spēdami, slepus pārskrienot no koka uz koku un ar lingām pa vienai apšaujot žurkas.

Džesa īsā atelpas brīdī notupās blakus Matiasam.

-    Man beigušies akmeņi. Vai tev vēl ir? viņa jautāja karotājpelei.

-    Gandrīz necik. Tie netur līdzi bultām, Džesa. Klau, ik brīdi ierodas vēl un vēl žurku papildspēki; viņu pārsvars ir vismaz desmit pret vienu.

-    Vismaz. Viņiem tikai jāseko mums un jāapšauj pa vienam vien, un mēs tagad nevaram arī bēgt, viņu uguns ir pārāk spēja. Es neparko negribētu nomirt tik tālu no Redvolas, Matias.

-    Es arī, Džesa, bet tagad viņi mūs ir iespieduši stūrī. Censties noturēt šo pozīciju bija kļūda, bet, ja mēs būtu turpinājuši bēgt, viņi mūs panāktu tik un tā. Būs jāpakustina smadzenes un jārauga, vai nevaru izprātot… Kas tad tas?

-   Čirksti nokāvī! Nokāvī! Nokāvī! Īīīīīīīīīī!

Karaliene Kaujknābe un viņas Čirkstu kaujinieki brāzās virsū žurkām kā spārnota knābju un nagu krusa.

Džesa palēcās.

-    Matias, tā ir Kaujknābe un viņas Čirkstu cilts. Ko viņi šeit dara?

-   Nezinu, bet viņi tiks noslaktēti, ja nepalīdzēsim viņiem. Bazil, Lagalag! Nāciet. Uzbrukumāāāā!

Ašknābis un viņa divi brāļi Spožmugura un Cilastis bija atraduši vieglu pārtikas iegūšanas vietu Dzelzknābja cīnītājiem. Kāpēc sirot pa mežiem, ja turpat lielās sarkanakmens mājas pagalmā ir skaists augļu dārzs?

Kamēr Redvolas iemītnieki bija spiesti uzturēties tikai iekštelpās, trīs žagatas bija kļuvušas pārdrošas. Tagad tās pat necentās gādāt pārtiku naktīs. Ik dienu tās lidoja lejā uz dārzu, pieēdās līdz ūkai un tad apkrāvās ar krājumiem, ko nest augšā uz bēniņiem. Ašknābis bija pārsteigts, ka vienā vietā aug tik daudz dažādu augļu; viņš vēl nekad nebija redzējis dārzu.

-    Hakka! Ziemeļzemēs tā nekad nav bijis, brāļi; āboli, bumbieri, plūmes un sulīgās sarkanās ogas!

Trijotne stāvēja ap zemenēm, kas gulēja uz zemes, un nesteidzīgi izmeklēja lielāku zemeni par to, kuru tajā bridi ēda kāds no brāļiem. Viņi uzvedās kā nerātni putnēni, kas čiepj dārzā ogas.

-    Čakka! Paskaties uz šo, tā ir kā divas kopā salipušas ogas.

-   Zakk, bet šī ir sarkanāka un spīdīgāka, re.

-    Krrak! Es apēdīšu visas, kamēr vien tās ir lielas un sulīgas.

Žagatu garās astes cilājās un vēzējās, kamēr putni kāri rija zemenes, ātrām galvas kustībām tās uzknābājot. Viņi turpināja salīdzināt ogas, negausīgi izpostīdami rūpīgi kopto zemeņu dobi. Piepeši Spožmugura atraugājās, tad sagrīļojās un neveikli nokrita.

Abi viņa brāļi skaļi žadzināja, to ieraudzījuši.

-    Žahahahā! Sarkanās ogas tevi padara tik resnu, ka nevari nostāvēt, brāl. Mēs piekrausim maisus un laidīsimies atpakaļ augšā.

Cilastis knāba ogai un netrāpīja. Knābis iecirtās zemē. Muļķīgi smaidīdams, viņš noplivināja spārnus un nokrita vēkšpēdus.

-   Žakko! Tās sarkanās ir burvju ogas. Es nevaru palidot, viņš ķiķināja.

Ašknābis nožāvājās. Viņš gulēja zemē, plandīdams spārnus, ar dumju smaidiņu sejā.

-   Kukū! Paskatiet tik, es lidoju.

Konstances vadībā pulciņš redvoliešu izzagās no slēptuves aiz kontrforsa klostera ēkas austrumu stūri. Viņi nesa tīklus.

-   Rāmi, rāmi, nogrābsim visus trīs reizē.

Ašknābis bija spēcīgākais no trijiem. Viņš ieraudzīja tīkla ēnu klājamies pāri, taču nespēja neko padarīt. Cilastis gulēja ciešā zāļu raisītā miegā. Spožmugura centās noturēt acis vaļā, taču tās aizkrita ciet. Tīkls uzkrita putniem, sagūstot tos. Lidoņi apdulluši gulēja sazāļoto zemeņu paliekās.

Mazā māsa Meja iznāca no aveņu krūmu biezokņa, kratīdama ķepu pret guļošajiem zagļiem.

-   Tā jums ari vajag. Ceru, ka pamodlsieties ar šausmīgām galvassāpēm.

Konstance un Vinifreda žagatas cieši ietina tīklos.

-    Viņi nedzird tevi, māsa, Konstance viņai teica. Stiepsim viņus iekšā, pirms esam pamanīti.

Stumdami un vilkdami viņi iestīvēja spārnotos gūstekņus iekšā.

Abats nodauzīja putekļus no ķepām.

-    Labi pastrādāts, draugi. Ko darīsim tagad gaidīsim norunāto laiku vai uzsāksim pārrunas uzreiz?

Konstance plati pasmaidīja. Viņai sāka ļoti patikt notiekošais.

-    Ļauj man, tēvs abat. Atstāj to manā un Ambrozija ziņā. Mēs iesim un informēsim Dzelzknābi, ka mums ir trīs cālīši maisā. Jūs pārējie, ieņemiet vietas pie logiem un parūpējieties par to, lai no ārpuses būtu redzams pamatīgs daudzums bultu un šķēpu.

Konstance un Ambrozijs nesteidzīgi izgāja ārā. Apsiene atlieca galvu un sauca augšup uz jumtu: Ei, tu tur augšā! Dzelzbiksi vai kā tevi tur sauca. Velcies lejā, man ar tevi ir kaut kas runājams.

Ambrozijs noķiķinājās pie mutes saliktajās saujās.

-    Kaut Bazils Briedis Zaķis būtu šeit, viņš izdomātu dažu labu vārdu, kādā nosaukt to putnu.

Iestājās īss klusuma bridis, tad uz dzegas parādījās Mangizs. Vārna nolaidās uz zemāka stāva jumtiņa.

-   Vai esat gatavi padoties tik ātri, stripsuni? viņš jautāja.

-    Ej un izvāri savu knābi, spalvumais!

-     Klusumu, zemesložņa! Mans ģenerālis mani atsūtīja, lai runāju ar jums.

Ambrozijs savieba purniņu uz Mangiza pusi.

-    Klausies, ķirmjpauri, plivinies atpakaļ pie sava priekšnieka un saki, ka gribam runāt ar lielo zivi, nevis mazo tārpu. Žiglāk, žiglāk, nestāvi ttir tā blenzdams!

Vārna gaišreģis bija sašutumā.

-   Mangizs neaizmirst aizvainojumu, adatkamol.

Ambrozijs nekautrīgi pasmaidīja.

-    Labi, tad saņem vēl dažus, lai būtu ko atcerēties, tu uzblīdušais, greizacainais, noplukušais pīles izbāzeni. Un tagad pazūdi, kamēr neesmu pa īstam iekarsis!

Kad vārna bija projām, Ambrozijs pievērsās Konstancei.

-   Kā tu domā, strīpsuni, vai es nebiju pārlieku bargs pret viņu?

Konstance mirklīti padomāja.

-    Nē, nē, man šķiet, ka visā visumā tev padevās labi, adatkamol.

Dzelzknābis izlidoja no bēniņiem kopā ar Mangizu un vairākiem krauķiem. Viņi nolaidās uz viszemākā jumta. Konstance runāja bez aplinkiem.

-   Sveiks, Dzelzdiben, vai arī tevi sauca Skārdknābis? Es nekad īsti nevaru atcerēties. Katrā ziņā, runājot par tiem trim ķīlniekiem, kas ir pie tevis, vai nebūtu pēdējais laiks laist viņus brīvībā?

Dzelzknābis pēc āpsienes runas toņa noprata, ka kaut kas nav lāgā, taču neatmeta pašapzinīgo, valdonīgo stāju.

-   Ja neesat nākuši padoties, viņi mirs, zemesložņa.

Ambrozijs noskurināja adatas.

-   Es zināju, ka nebūs nekādas jēgas ar to putnu runāt pieklājīgi.

Konstance pārstāja ķircināties. Tagad, kad viņa bija izvilinājusi

kraukli uz pārrunām, viņas balss kļuva skarba un nopietna.

-    Klausies, Dzelzknābi. Mums ir gūstekņi trīs tavas žagatas. Ja no ķīlniekiem kaut spalviņa nokritīs, es pati savām ķepām noslīcināšu tos putnus mūsu klostera dīķī. Vai skaidrs?

Putni uz jumta apjukuši ķērca un kladzināja. Dzelzknābis apklusināja viņus ar vienu spārna mājienu.

-    Jūs esat sagūstījuši Ašknābi un viņa brāļus? Es tam neticu.

Konstance devās uz klostera durvīm.

-    Tad es tev parādīšu pierādījumu. Mēs esam apturējuši jūsu pārtikas piegādi; bez žagatām jūs nomirsiet badā.

Konstance iegāja iekšā. Pēc brītiņa viņa izvilka pagalmā tīklu ar trim žagatām.

-   Runā, ka redzēt nozīmē ticēt, ko teiksi? viņa sauca.

Dzelzknābis palūkojās pār notekcauruli.

-    Es teikšu, ka tas ir ļoti gudri darīts no tavas puses, strīpsuni. Bet tas jums nekādu labumu nedos, es pārtikas sagādē sūtīšu citus.

-   Ak, bet cik noprotu, karotāji ir karotāji un vācēji vācēji. Tavi cīnītāji nespētu tikt galā ar tādu darbu, tāpēc tev bija vajadzīgas žagatas.

-    Kahh! Tad mēs kļūsim par vācējiem, ņemsim pārtiku no tās vietas, kuru jūs dēvējat par augļu dārzu.

Ambrozijs norādīja uz logiem.

-    Nē, neņemsiet vis, mūsu logos, kas iziet uz augļu dārzu, ir izvietojušies stopšāvēji, lingotāji un šķēpu metēji. No šejienes līdz dārzam ir mazāks attālums nekā no zemes līdz jumtam. Nosūti pāris putnu lejā uz dārzu un pats redzēsi.

Kamēr Dzelzknābis, stāvēdams uz jumta, pārdomāja saņemto ziņu, Ambrozijs norādīja uz dobē palikušajām zemenēm.

-   Uguni!

No logiem atskanēja stiegru trinkšķēšana un bultu šņākšana. Četras bultas un divi šķēpi šūpojās, ieurbušies starp zemenēm.

Dzelzknābis norija kaklā sakāpušo kamolu.

-   Ko jūs gribat?

Konstance turēja smagu ķepu uz tīklu vīstokļa.

-   Tu zini, ko mēs gribam. Ķīlnieku apmaiņu.

-   Tas, ko jūs prasāt, nav iespējams.

-   Tad tava armija nosprāgs badā, viņa brīdināja.

-    Mēs nogalināsim jūsu peles, ja jūs nepadosieties, Dzelzknābis atteica.

-    Un mēs nogalināsim jūsu žagatas. Šis tīkls ir piekrauts ar akmeņiem. Tie labi grims dīķī.

-    Jūs esat miermīlīgi radījumi. Es zinu, kādas ir jūsu paražas, jūs neko tādu nevarētu izdarīt.

Konstance satvēra ķepās tīklu un sāka vilkt to uz klostera dīķa pusi.

-   Tā ir tava kļūda, viņa nikni norūca. Tie pārējie varbūt arī ir miermīlīgi radījumi, bet āpši tādi nav. Ar lielāko prieku atbrīvošu Ķērpjziedu zemi no šīm padibenēm. Pietiks man runāt!

Lielā āpsiene iesvieda tīklu seklumā.

Ūdens atspirdzināti, trīs žagatu brāļi atmodās un sāka buldurēt.

-    Žagga! Glāb mūs, Dzelzknābi, glāb mūs! Palīgā, mēs noslīksim, sapīti šajā tīklā. Dzelzknābi, ģenerāli, glāb mūs!

Putni uz jumta nemierīgi lēkāja ap vadoni, ķērkdami un spārnus vicinādami. Mangizs kaut ko pačukstēja pavēlniekam. Ģenerālis krauklis pielieca galvu tuvāk vārnai, spožo acu skatienam klīstot pār ainu dīķmalā.

Kad Mangizs bija beidzis sakāmo, Dzelzknābis ierunājās nosvērtā balsī:

-   Stāt! Neslīciniet manus brāļus žagatas. Viņi man ir labi kalpojuši. Es runāšu ar jums.

No klostera logiem pacēlās aizsargu gaviļu vilnis.

Konstance klusi atvieglojumā nopūtās.

-   Tad tu piekriti mūsu prasībai trīs apmaiņā pret trim?

Dzelzknābis iepleta spārnus.

-    Lai tā būtu! Apmaiņa notiks šeit, šīs sarkanakmens mājas priekšā, kad saulrietā zvanīs vakara zvani.

Ambrozijs saskatījās ar Konstanci.

-   Lai ķīlnieki tiek atbrīvoti šeit un tagad! viņa pieprasīja.

Dzelzknābis salocija spārnus un aizvēra acis.

-    Neizaiciniet veiksmi lieku reizi, zemesložņas. Jūs esat panākuši uzvaru. Apmaiņa notiks tad, kad es teikšu. Ar mieru?

Konstance izvilka tiklu no dīķa sekluma.

-   Ar mieru.

Kad putni bija aizlidojuši, Ambrozijs papurināja galvu.

-    Tās ir lamatas, manas adatas to jūt. Tas putns ir kaut ko sadomājis. Vai redzēji, kā viņš sačukstējās ar to vārnu? Viņi kaldināja plānu.

Abats iznāca ārā apsveikt viņus.

-   Es piekrītu Ambrozijām, viņš teica. Viņi acīmredzot plāno lamatas. Jums izdevās lieliski. Tas bija labs māņu gājiens, Konstance.

Lielā āpsiene izskatījās drūma.

-   Tas nebija nekāds māņu gājiens, tēvs abat. Es tai tīklā noslīcinātu duci tādu, ja mūsu klosterim vai tā iemītniekiem draudētu briesmas. Pagaidīsim un paskatīsimies, ko viņi ieplānojuši pasākt saulrietā.

9. NODAĻA

Karalienes Kaujknābes un viņas zvirbuļu izredzes cīņā pret žurkām bija nelielas. Daudzi no viņiem tika nošauti gaisā. Taču karaliene un viņas Čirkstu kareivji bija drosmīgi un pārgalvīgi cīnītāji, un viņi metās kaujā, neraugoties uz briesmām. Matiass un Orlando vadīja uzbrukumu pāri klajumam; ciršļi izvilka savus īsos zobenus un sekoja. Balamutis, Džesa un Jabecs vicināja akmeņiem pielādētas lingas kā vāles, un Bazils brāzās pa vidu, bīstami sperdams ar abām garajām pakaļkājām.

Redvooolaaaa! Ķērpjziedu zemeeeee! Cirmesle! Lagalagalag!

Uzbrukuma straujums apvienojumā ar zvirbuļu triecienu pārsteidza žurkas nesagatavotas. Tās cīnījās ar zobiem un nagiem, dūra ar bultām, taču viņu spēki nebija samērojami ar tiem, kas viņiem uzbruka, neraugoties uz žurku skaitlisko pārsvaru.

Ciršļi ar saviem īsajiem zobeniem tuvcīņā bija neganti kaujinieki. Viņi cīnījās nelielās grupiņās, ar mugurām saspiedušies kopā. Riņķojot un griežoties, viņi radīja īstu nāves karuseli. Kliegdamas un spārdīdamās visur krita žurkas. Balamutis un Jabecs stāvēja ar mugurām kopā, slānīdami žurkas ar savām pielādētajām lingām. Čirkstu karotāji ar nagiem ķērās žurkām galvās un ar knābjiem neganti apstrādāja viņu sejas. Žurkas nebija radušas, ka tām uzbrūk viņu pašu teritorijā, tāpēc vairāk aizsargājās, nevis uzbruka. Žurkas nogalēja ciršļus un zvirbuļus, tomēr ar Matiasu un Orlando tās nespēja mēroties spēkiem; kaujas cirvis un zobens pļāva ienaidniekus pie katra pagrieziena. Un žurkas lidoja augstu gaisā no Bazila varenajiem spērieniem.

Cīņa ritēja pilnā sparā. Meža zvēri joprojām bija ievērojamā mazākumā, kaut gan viņu ieroči un kaujas prasmes bija pārāki. Veiksme varēja tikpat labi uzsmaidīt kā vienai, tā otrai pusei, taču

Lagalags izšķīra notikumu gaitu. Viņš ieraudzīja Akmeņraibi Iavāmies projām koku aizsegā un meta žurku barvedim ar zobenu kā šķēpu. Cirslis tēmēja precīzi. Akmeņraibis krita, Lagalaga mestā zobena nogalēts.

Kad žurkas ieraudzīja savu vadoni krītam, viss cīņas spars no tām pagaisa. Kliegdami un vaimanādami radījumi iebēga mežā.

Matiass stāvēja, atspiedies uz zobena, un smagi elsoja. Ignorēdams kaujā gūtos ievainojumus un kodumus, karotājpele pastiepa ķepu ciršļu vadonim.

-   Labs metiens, Lagalag!

Ciršļi skaļi uzgavilēja vadonim.

Matiass palūkojās apkārt. KriUišie gulēja klajuma malās kā lapu kaudzes rudenī.

-    Kur ir mana draudzene karaliene Kaujknābe? viņš vaicāja.

Viņa sirds pamira.

Neliels pulciņš Čirkstu karotāju, kuri bija izdzīvojuši kaujā, stāvēja ap kritušo karalieni. Matiass, Džesa un Bazils nometās ceļos viņai blakus, asarām par Čirkstu karalienes nāvi līstot pār vaigiem. Kaujknābes acis sedza nāves blāvā migliņa, un vēja pūsmas viegli bužināja spalvas.

Kāds zvirbulis pasniedza Matiasam pergamenta rullīti.

-    Mēs atlidī visu ceļu no Redvolas, viņš teica karotājpelei. Abats teici, čir, jums šo te iedodī. Karaliene redzī, jums nedienas ar žurkutārpi. Viņa saci, čir, jāpalīdz draugam Matiasam.

Džesa viegli pacēla Kaujknābi un uznesa viņu sikomorē. Noguldījusi Čirkstu karalieni uz plata zara, viņa apklāja putna mirstīgās atliekas ar lapām pēc Čirkstu paražas. Matiass sēdēja sikomores pakājē, galvu abās ķepās satvēris, sērodams par Kaujknābi.

Bazils pienāca un paplikšķināja viņam pa plecu.

-   Nu, nu, veco zēn. Zinu, ir žēl, ka viņai bija jāmirst tik tālu no Kedvolas, bet viņas drosme izglāba mūs.

Matiass plucināja zāles stiebru.

-   Jā, karaliene mīlēja Redvolu. Tā bija pati drosmīgākā rīcība, kādu esmu jelkad redzējis, Bazil. Viņa un viņas karotāji uzbruka lām žurkām, zinādami, ka izredžu nav. Viņi metās bultu krusā, bruņoti tikai ar knābjiem un nagiem.

Orlando noslaucīja kaujas cirvja asmeni zālē.

-   Es nepazinu tavu draudzeni zvirbuli, Matias, bet viņa ar drosmīgo rīcību izglāba mūsu visu dzīvību. Esmu redzējis zvērus, kas par viņu ir desmit reižu lielāki, bet drošsirdības tiem nepiemīt ne ceturtā daļa no tās, kāda bija viņai. Kas par karotāju!

Džesa Vāvere pacēla skatienu uz lapu līķautu koka zarā.

-   Vecā labā Kaujknābe, ko? Galīgi traka, protams. Viņa labāk mirtu nekā palaistu garām sīvu kauju. Varu derēt, lai kur viņa šobrīd atrastos, viņa ķiķina par mums, kas te stāvam un pinkšķam kā klostera zīdaiņu bariņš, kam agrāk jāiet gulēt, nevis turpinām lapsas meklēšanu.

Matiass piecēlās, viņa acis bija sausas. Viņš iedūra zobena asmeni zemē.

-   Jā, Džesa, tev taisnība. Mums vispirms jāapbedī kritušie, un tad mēs atstāsim šo vietu. Es nekad vairs nevēlos to redzēt. Mums jāturpina ceļš uz dienvidiem.

Vēlāk todien viņi apstājās klusā vietā, ošu birzī, tālu no tā klajuma, kurā bija notikusi kauja. Matiass izvērtēja situāciju. Tika nolemts, ka izdzīvojušajiem zvirbuļiem jālido atpakaļ uz Redvolu, jāpārnes mājās ziņas par to, ka Matiass Karotājpele un viņa draugi ir dzīvi un veseli un joprojām seko pa jauno gūstekņu pēdām. Lagalags un nu jau sarukušās Ciršļu savienības atlikušie biedri vienbalsīgi izlēma palikt kopā ar draugiem līdz uzdevuma paveikšanai.

Viņi apsēdās un ņēmās izpētīt no Redvolas atsūtīto karti un rakstu rindas. Matiass rūpīgi aplūkoja pergamentus.

-    Zvēru pie sava kažoka, kaut mēs būtu sastapušies ar Kaujknābi agrāk. Paklausieties:

«Tiem, kas ticībai pārbaudi uzliek, Par ceļrādi dienas vidus lai kļūst, Lai pēdējie stari caur melnumu iet, Kur Ķīļzemes naktis un dienas plūst. Akmeņu grēdām piekļūstot klāt, Acis redzīgas citas var rast. Koku ēnas krīt virsū un nāk, Glābties gaismā jums vajag prast. Pirms saules ceļā jūs ejiet. Pašā dzelmē mīt nezvēru bars. Bez skaņas ieročus celiet, Vai plikastu bultas jūs skars. Iz kapiem kā migla kritušie nāks Pīšļos sairs drosmīgā tēls. Bīstiet zemes, kas augļus nest nemāk, Skatiet pamatu cik tas ir cēls. Akmens dziļi krīt skaņas kur nav. Robežai pāri tikušie jau Apsi un zvanu vaigā tie skatīs, Milzis pār klajumiem ceļu tiem rādīs. Kad vasaras vakara mierā Kapa akmeni nāve veļ nost, Visas cerības saslēdziet vienā Kas spēj varoņa jostu jozt.»

-    Paskatieties uz šo karti, mēs esam izgājuši cauri visām šim vietām. Te ir akmeņu grēdas, tur baisais mežs un koku ēnas, šeit upes dzelme un plikastes ar šaujamlokiem tālajā krastā. Šī te vieta .ir grēdām un kokiem, te mēs šobrīd atrodamies. Ko tu domā, Bazil?

-    Tev taisnība, protams, vecais karotāj. Hmm, te ir arī prātīgi padomi. Brīdinājums par ēnām, kas krīt virsū, pieminētas ir pat mazās zivteles dzelmē mītošais nezvēru bars. Ha, «pirms saules ceļā jūs ejiet» varbūt mēs varētu aizlaisties no tām žurkām, ja šķērsotu upi naktī. Nu, nu, viens traki trāpīgs pareģojums. Tie biedri, kas krita, «iz kapiem kā migla kritušie nāk», un Kaujknābe «pīšļos iris ir drosmīgā tēls»… Bet kas tā par zemi, kas «augļus nest nemāk», ko? Vienīgais, no kā es allažiņ esmu bijies, ir pārtikas trūkums…

Orlando aplūkoja karti.

-   Džesa, vai tu varētu uzkāpt kādā augstā kokā un paskatīties uz dienvidiem?

Tādai prasmīgai kāpējai kā Džesa tas bija brīža darbs. Vienā acumirklī viņa bija uzrāpusies skābardī.

-    Mēs esam jau gandrīz ārā no meža, viņa sauca no augšējiem zariem. Tālāk es redzu kaut kādu līdzenumu. Tas izskatās pavisam tukšs un smilšains.

Matiass atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Nu, vismaz esam uz pareizā ceļa, taču nekādi nevaram noteikt, cik tālu uz dienvidiem. Droši vien mums būs jāmēģina šķērsot zemi, «kas augļus nest nemāk» un jāmeklē kāda vieta, kur «akmens dziļi krīt, skaņas kur nav». Vai tev, Orlando, šķiet, ka šajos vārdos ir kāda jēga?

Āpsis papurināja galvu.

-   Man tas ir noslēpums, bet, ja tas palīdzēs mums atgūt bērnus, esmu gatavs mēģināt visu. Es gan neko nezinu par āpšiem un zvaniem, milzi un nāvi.

Matiass piecēlās.

-    Es ari ne, draugs, bet grasos uzzināt. Lagalag, vai tavi ciršļi rītausmā būs gatavi doties ceļā?

-   Gatavi kā vienmēr, Karotāj. Drīz mēs ieraudzīsim, kādus vēl pārsteigumus mums sagādājusi šī savādā dienvidu zeme.

10. NODAĻA

lostera zvani ieskandēja vakaru pār Redvolu, saulei slīgstot aiz Rietumpuses līdzenumu apvāršņa.

Konstance trīs žagatas nebija atstājusi ^gadījuma ziņā. Putni nelaimīgi spiedās cits pie cita Dzijās alas stūrī, viņu spārnu spalvas bija sasietas, kājas sapītas un knābis cieši notīts ar auklu. Konstance un abats sēdēja kopā pretējā stūrī, uzmanīgi klausīdamies Ambrozija Ērkšķa ziņojumā.

Neviens putns nav izlidojis, mēs dzegas vērojām visu pēcpusdienu brālis Trugs, Priekškurmis un es. Tur nepakustējās ne spalviņa, ne knābis.

Abats pakasīja zodu.

-    Savādi, es biju pārliecināts, ka Dzelzknābis centīsies sarīkot kādas lamatas, vai nu viņš pats, vai tā viltīgā vārna. Dīvaini, ļoti dīvaini.

-    Dīvaini vai ne… Konstance paraustīja plecus. Saule jau riet. Labāk vedīsim ārā tos trīs neliešus un apmainīsim viņus pret trim pieklājīgiem zvēriem. Vinifred, vai jūs ar Priekškurmi pielūkosiet, lai stopšāvēji un šķēpmetēji aizpilda durvju ailes aiz mums? Lai viņi stāv ar seju pret Dzelzknābi un viņa kompāniju un pierauga, vai nebriest kādas nepatikšanas.

Priekškurmis paklausīgi salutēja.

-   Nesatrauc' ne par ko, kundz', mēs šiem parādīs, kur vēži ziemo, ja šie kaut nag' pakustin'.

Ģenerāļa Dzelzknābja gūstekņi tika piesardzīgi nogādāti lejā no jumta drīz pēc saulrieta. Abas peļumātes turēja acis cieši aizmiegtas, kad seši krauķi nesa viņas pagaisu. Taču mazulim Rollo ārkārtīgi patika lidojums, viņš līksmi klaigāja un ķiķināja, raustīdams visus trīs putnus, kas viņu nesa. Viņi droši piezemējās pie klostera dīķa, tad, par lielu pārsteigumu, nesēji aizlidoja, atstādami gūstekņus tikai Dzelzknābja un Mangiza apsardzībā. Lai novērstu jebkādas domas par bēgšanu, abi putni turēja baismīgos knābjus tuvu pie Rollo galvas, zinādami, ka ne Rudzupuķe, ne Baznīcpeles kundze neko nemēģinās pasākt, kamēr mazulim draud briesmas. Viņi lēni piegāja pie klostera galvenajām durvīm.

Konstance un Ambrozijs viņus gaidīja, stāvēdami blakus trim žagatām. Atvērtās klostera durvis bija pilnas apņēmīgu, līdz zobiem bruņotu redvoliešu.

Dzelzknābis apstājās gandrīz pie pašām durvīm.

-    Kādēļ jūsējie ir bruņoti un tik draudīgi? Es sapratu, ka šī būs draudzīga apmaiņa, ne tā? Putna balss skanēja bargi un pavēloši.

Priekškurmis uz krauk|a pusi pavicināja lielu šķēpu.

-   Harr, nesmīdin' nu man', jūs jau i tie nelieš', kas krāpjas un uzbrūk. Šito te mēs sauc par aizsardzlb' pret viltlg' spalvmais'.

Mangizs norādīja ar spārna galu.

-   Kāpēc šie putni ir tā sasieti? Mēs jūsu zvērus neesam apgriilinājuši ar pinek|iem.

Ambrozijs piemiedza vārnai ar aci.

-    Droši vien tāpēc, ka pelēm nav knābju un spārnu, sēnalpakausi.

-   Es nestāvu te, lai klausītos tavos aizvainojumos, adatmais, Mangizs saskaitās.

-   Tad nostājies kaut kur citur, un es tevi aizvainošu tur, spalvu kamol!

-   Ambrozij, nekaitini viņus, Konstance pārtrauca kašķi. Mēs šeit esam atnākuši, lai ar mieru apmainītu ķīlniekus, vienu pret vienu. Rudzupuķe, vai ar tevi viss kārtībā?

-  Jā, paldies, Konstance. Cik vien kārtībā var būt šādos apstākļos.

Konstance stīvi paklanījās Dzelzknābim.

-   Paldies, kraukli. Kā redzi, žagatas ir sveikas un veselas, kaut arī valgiem saistītas, citādi tās ir baudījušas labu apiešanos.

Dzelzknābis uzmeta spožo acu skatienu durvju ailei.

-   Jūs mani uzskatāt par muļķi, vai? Nekāda apmaiņa nenotiks, kamēr uz mums tiks tēmēts. Pasakiet savējiem, lai noliek ieročus.

-    Aha! Tā jau es domāju, Ambrozijs čukstēja Konstancei. Šis ir tas brīdis, kad tas krauklis parāda savu patieso dabu. Tiklīdz mēs noliksim ieročus, viņš aizcirtis savas lamatas, lai kādas tās arī būtu.

Konstance vēroja Dzelzknābi, čukstus atbildot: Es saprotu, ko tu gribi teikt, bet ko mēs varam darīt? Viņš ir turējis vārdu, pat ieradies neapbruņots uz tikšanos ar mums. Mēs nevaram viņu sagaidīt ar armiju, kas bruņota līdz zobiem.

-   Hmm, šķiet, tev taisnība. Atstāj to manā ziņā.

Viņš pagriezās pret Redvolas aizstāvjiem.

-     Nolieciet ieročus un paklausieties manī. Ja tas krauklis vai viņa draudziņš sper vienu nepareizu soli, ātri ķeriet pēc ieročiem un pataisiet viņus abus par adatu spilventiņiem.

Dzelzknābis dzirdēja notiekošo un pamāja ar galvu.

-    Dariet, kā vēlaties. Mēs esam ieradušies tikai apmainīt gūstekņus, bez blēdībām.

Konstance trieca kāju pret celiņa virsmu.

-    Tad ķersimies pie lietas un necelsim kņadu par sīkumiem, citādi sagaidīsim te vēl arī saullēktu.

Dzelzknābis pamāja Mangizam, un vārna sāka gūstekņu apmaiņu.

-    Mēs atlaidīsim viņus vienlaikus, vienu pret vienu. Vispirms mazulis pret Ašknābi. Norunāts?

Konstance atsēja pirmo žagatu.

-   Norunāts!

Rollo apzinājās situācijas nopietnību. Viņš lēni piesoļoja pie Konstances, krustojis cejus ar Ašknābi. Sasniedzis draugus, mazais strupastēns sāka dziedāt:

«Žagatai pa aci kraut, Vārnai astē bultu šaut…»

Vinifreda paķēra viņu un iesteidzās iekštelpās.

-   Tagad to, kuru sauc par Rudzupuķi, pret Spožmuguru.

-   Norunāts!

Pele un žagata pagāja viena otrai garām klusumā. Tagad, kad atlikuši bija tikai divi gūstekņi, spriedze pieauga. Rudzupuķei apskaujot Konstanci, atskanēja Mangiza griezīgā balss:

-   Visbeidzot, Baznīcpeli pret Cilasti.

-   Norunāts!

Apmaiņa notika bez aizķeršanās. Abas puses stāvēja un lūkojās viena uz otm. Pēc Dzelzknābja spārna mājiena žagaui brāļi un Mangizs aizlidoja, tad ģenerālis krauklis piekala skatienu Konstancei.

-   Es turpināšu jums uzbrukt. Mans liktenis ir valdīt lielajā sarkanakmens mājā.

Āpsiene uz viņa urbjošo skatienu atbildēja ar tādu pašu.

-   Ari citi ir mēģinājuši ieņemt Redvolu, dižāki kareivji par tevi. Mēs joprojām esam šeit, tiesa un taisnība ir mūsu pusē. Kādu dienu mūsu karotāji pārnāks mājās, tad jūs tiksiet padzīti vai nokauti.

Dzelzknābi tas neaizkustināja.

-    Hakka! To mēs redzēsim. Jūs neesat tik gudri, kā iedomājaties, neviens no jums nav. Vai jums nešķita dīvaini, ka mani cīnītāji nav kopā ar mani ieradušies uz ķīlnieku apmaiņu?

-   Ak, rieksti un zīles, Ambrozijs nostenējās. Es zināju, ka tam neģēlim kaut kas ir aiz tās spalvainās ādas.

-    Kamēr es ievilku šo lietu, cik vien ilgi iespējams, Dzelzknābis turpināja, mani putni saimniekoja jūsu dārzā, ievācot labi daudz pārtikas. Es jūs aizturēju ar runāšanu pietiekami ilgi, lai viņi varētu atlidot un aizlidot vairākas reizes. Jūsu sargi, kuriem būtu jāpieskata logi, kas iziet uz dārzu, novēroja mani un Mangizu, lai mēs neko nepasāktu. Un šā vai tā melnu putnu lidojums naktī nav redzams. Vēl man jums jāsaka, ka esam pārvietojušies ari uz jūsu lazareti un guļamtelpām. Es šo vietu iekarošu no augšas uz leju. Tagad jums ir palikusi tikai tā telpa, kuru dēvējat par Dziļo alu. Ja mēģināsiet šķērsot Lielās zāles grīdu pēc rītrīta saullēkta, mēs jūs vērosim no galerijas un būsim gatavi jums uzbrukt. Mums ir visi vajadzīgie krājumi, un jūs tiksiet turēti aplenkumā zem šīs ēkas grīdas. Jūs un jūsu draugi varbūt uzskatāt sevi par ļoti gudriem, taču jūs neesat pietiekami viedi, lai pārspētu viltībā ģenerāli Dzelzknābi.

Krauklis uzšāvās naksnīgajās debesīs kā tumša bulta.

Konstance gurdi papurināja galvu.

-   Matiasu viņš viltībā nebūtu pārspējis.

Rudzupuķe paplikšķināja Konstancei pa plecu.

-   Tu rīkojies ārkārtīgi drosmīgi, lai mūs atbrīvotu. Mēs vēl neesam sakauti. Kamēr vien esam dzīvi un Redvola pastāv, ir cerība, viņa mierināja. Mums jāaizstāv klosteris un jānotur tas drošībā, līdz tai dienai, kad Matiass atgriezīsies kopā ar Matimeo. Savādi, vai ne, es pat vissarežģītākajos brīžos turpinu domāt par manu mazo Mati.

Konstance mīļi pasmaidīja.

-    Tas tādēļ, ka viņš ir tavs dēls un tu esi viņa māte. Kad vien paskatos uz tevi, redzu, ka tu domā par viņu. Jebkura radība priecātos par tādu mammu kā tu, Rudzupuķe. Ei, kas tad tas, asaras?

Rudzupuķe nošņaukājās un izslaucīja acis.

-    Nē. Droši vien esmu tikai nogurusi. Ceru, ka Matimeo dabū kārtīgi izgulēties, lai kur viņš būtu.

Ilgais un grūtais gājiens caur plašo neauglīgo apvidu sākās rītausmā. Blašķes tika piepildītas ar ūdeni no pēdējā meža ezeriņa. Pārtikas krājumi bija krietni sarukuši, taču ar ciršļu pavāriem varēja lepoties. Lagalags un viņa izlūki bija devušies pārmeklēt mežmalu, un lielajā kopīgajā salātu bļodā nonāca fenhelis, lācenes un pienenes kopā ar pusgataviem lazdu riekstiem, kam klāt pievienoja arī mazliet kaltētu augļu un pēdējo sieru. Kārtīgā maltīte tika paēsta, sēžot ar skatu uz saules izdedzinātās zemes plašumu.

Bazils paošņāja sauso gaisu.

-   Šeit nav nekādas jēgas mēģināt kaut ko saost. Tomēr pēdas ir pietiekami skaidri redzamas. Es tās redzu no šejienes aizejam taisnā līnijā. Viņi ir vienas dienas un vienas nakts gājiena attālumā no mums, es tā lēšu.

Viņš piecēlās, izstaipīja garās ķepas un lūkojās uz apvārsni, kura līnija ņirbēja un izplūda negantā karstuma vilnīšos.

-   Labi, puiši, rīkoties ātri, turēt acis vaļā, vai ne? Stājieties ierindā un sekojiet man. Nekādas kavēšanās, nekādu streiku. Kreiso… pagaidi, Balamuti… soļos marš!

Nelielā ierinda naskā solī devās tuksneša nezināmajos plašumos, aiz muguras atstājot Ķērpjziedu meža malu.

/ 4. ■ *

Bendesmaiss bija pamatīgi nokausējis gan gūstekņus, gan vergu dzinējus. Soļojot naktī un atpūšoties dienā, viņi bija šķērsojuši tukšaini. Noberztām ķepām un pārguruši Matimeo un viņa biedri palīdzēja cits citam tikt uz priekšu. Viņu mutes bija sausas, ūdens trūkuma izkaltētas, ķepu važas berza un rīvēja. Tesa noķēra Sintiju Strupasti, kad tā paklupa jau nezin kuro reizi.

-   Celies nu. Turies uz ķepām, Sintij. Ir jau gaišs, tātad viņi drīz ļaus mums atpūsties.

Strupastu meitēns aplaizīja noputējušās lūpas ar sausu mēli.

-   Es tā ceru, Tesa. Es ilgi to vairs nespēšu izturēt, kaut arī nezinu, ko šobrīd labāk gribētu dzert vai pagulēt.

Auma, kuras raženajā augumā vēl turējās spēks, ar ķepām atbalstīja viņas abas no mugurpuses.

-   Turpiniet soļot. Es priekšā kaut ko redzu, kaut arī īsti nezinu, kas tas ir. Vai vari to saskatīt, Sem?

Jaunais vāverēns sasprindzināja redzi.

-    Izskatās pēc kaut kādas tumšas ēnas, un otrpus tai ir krūmi un koki. Lai kas tas būtu, tur noteikti jābūt labāk nekā šajā tuksnesī. Man šķiet, ka viņi plāno ļaut mums atpūsties, kad sasniegsim to vietu. Turpiniet soļot, tas vairs nav tālu.

Attālumi izkaltušajos plašumos bija mānīgi. Rīta cēliens bija jau vidū, kad vergu ierinda apstājās pie vietas, kuru bija pamanījuši

Auma un Sems. Sintija Strupaste noelsās un aizspieda acis ar ķepu, tad apsēdās sareibusi un pārbijusies.

Gājēji bija nonākuši bezdibeņa malā!

Viņu priekšā pavērās milzīga aiza. Izskatījās, ka pasaule vidū šķeļas pušu. Necaurredzami melna un bezgalīgi dziļa, aiza stiepās gan pa labi, gan pa kreisi, cik vien tālu acs spēja saskatīt. Kaut arī viņi stāvēja pie bezdibeņa šaurākās vietas, tā platums bija daudzu garu dižskābaržu garumā. Gūstekņi stāvēja ieplestām acīm, godbijību iedvesošā skata apklusināti.

Pār aizas rīkli stiepās šaubīga virvju un koka konstrukcija. Abās malās tā bija nostiprināta ar dziļi zemē iedzītiem resniem mietiem, taču vienkāršā tiltiņa vidus bīstami ieliecās bezdibenī.

Laimis piespieda seju pie putekļainās zemes.

-   Ūūūū! Es labāk mirstu nekā mēģinu tur iet pāri!

No vergu ierindas atskanēja vaidēšana. Citi jutās tieši tāpat kā Laimis, un pat sermuļi, zebiekstes un seski, kas bija sekojuši Bendesmaisam tik tālu, sāka savā starpā sačukstēties.

Maskā tērptā lapsa stāvēja, atspiedusies pret tilta balstu, un vēroja viņus. Bendesmaiss jau agrāk bija saskāries ar šādu problēmu un bija tai gatavs.

-   Nobijāties, ko? Kājas mīkstas, vai ne? viņš ķircinājās.

-    Mēs netikām vienojušies par ko tādu, pavēlniek! Trijnags izmocīja.

Bendesmaiss piesoļoja pie vietas, kur divas zebiekstes Sauspurns un Slapjdraņķis sargāja ekspedīcijas pārtikas un ūdens krājumu. Pastūmis viņus malā, viņš paņēma trīs lielas ūdens blašķes un aiznesa tās līdz tilta sākumam.

-    Ko nozīmē vienojušies? Jūs šeit esat ne jau tāpēc, lai mēs par kaut ko vienotos, jūs esat šeit, lai klausītu pavēlēm. Tu, Ādķepa, parādi viņiem, kā tas darāms. Tādai zebiekstei kā tev noteikti nav bail pāriet pār tiltu.

Ādķcpa sparīgi purināja galvu.

-   Liec man darīt jebko, Bendesmais, jebko citu. Soļot, cīnīties, kāpt kalnos, šķērsot upes… bet tikai ne šo!

Zīda maska notrīsēja. Šķita, ka Cietsirdis zem tās smaida. Viņš nopētīja savus vergu dzinējus citu pēc cita.

-   Tu, Pusasti, vai tu, Vič? Kā būtu ar tevi, Līkmugura? Vai, lūk, Platacis? Nē?

Vergu dzinēji klusēja, toties Bendesmaiss runāja tā, itin kā pielišķētos satrauktiem mazuļiem.

-   Ak, nu beidziet, tas taču ir tikai nieka tiltiņš pār aizu. Turklāt vai redzat krūmus un kokus pretējā pusē? Tur ir mazs, jauks dīķītis, pilns ar vēsu ūdeni. Padomājiet tikai, varēsiet atdzerties, cik tīk.

Ādķepa aplūkoja blašķes, kuras turēja Bendesmaiss.

-   Mums ir ūdens, pavēlniek, viņš norādīja.

Lapsa izstiepa ķepas un palaida blašķes vaļā. Viņš pieliecās un vēroja, kā tās pazūd bezdibenī.

-   Kur? Es nekādu ūdeni neredzu. Nu, bezmugurkaula krupji, klausieties. Jums ir izvēle: vai nu jūs šķērsosiet tiltu un dabūsiet padzerties ūdeni, vai arī paliksiet šajā pusē un nomirsiet no slāpēm!

Trijnags bija pirmais gājējs. Viņš piesardzīgi uzkāpa uz nedrošā tiltiņa un cieši pieķērās virvju margām. Katru koka līstīti viņš uzmanīgi pārbaudīja ar ķepu, pirms nostāties uz tās ar visu svaru.

Kad viņš bija mazu gabaliņu nogājis, Bendesmaiss iesaucās: Blusmugura, Līkmuguri, ķerieties pie ķēdes un vediet gūstekņus. Pusasti, tu ej ar viņiem. Pārējie, sekojiet tad, kad viņi būs pārgājuši.

Trijnaga lēnās, tomēr šķietami drošās pārvietošanās iedrošināti, Blusmugura un Līkmuguris uzkāpa uz tiltiņa, vilkdami līdzi vergu ierindu.

-   Nāciet nu, salašņu bars. Naskāku soli, un nekādās kavēšanas vai klupšanas, Līkmuguris izkliedza pavēles.

Matimeo nespēja noklausīties Sintijas un Laimja šņukstēšanā. Viņi abi bija šausmās sastinguši. Pelēns noplēsa auduma strēmeli no sava mūka tērpa malas un pārkoda to divos gabalos.

-    Ņem, Tesa, aizsien viņiem acis ar šo. Sintija, Laimi, klausieties. Turieties pie Tesas un Aumas un vienkārši lieciet ķepas soli pa solim. Viss būs kārtībā.

Viltība izdevās. Neveikli taustīdamies, abi izbiedētie zvērēni pieķērās Tesai un Aumai, kuras, kaut arī baidījās no šūpīgā, nokarenā tilta, atklāja, ka lielu daļu baiļu aizgaiņā rūpes par Sintiju un Laimi.

Tikai Sems Vāvere bez baiļu devās pāri tiltam. Vienā brīdī Timām nācās viņu sarāt par to, ka vāverēns ar savu mundro soli svārsta tiltu.

-    Hei, ej rāmāk, Sem, viņš satraukti iesaucās. Uz šā tilta ir ari citi, kas neprot šķērsot bezdibeņus tik veikli kā tu.

-   Ai! Piedod, Tim. Neuztraucies, esam jau gandrīz galā.

Matimeo centās neskatīties lejup, bezdibeņa dzīlēs. Viņš ārkārtīgi vēlējās, kaut atkal varētu spert ķepu uz cietas zemes.

Aizas šķērsošana izdevās bez starpgadījumiem. Droši nonākuši otrā pusē, visi atviegloti nopūtās. Bendesmaiss aizveda viņus mazliet tālāk, līdz krūmiem.

-    Tur ir dīķis. Dzeriet, cik lien. Trijnag, pieraugi, lai viņi tiek pabaroti un dabū padzerties, tad nostiprini kopējo ķēdi. Pusasti, nāc man līdzi.

Bendesmaiss piegāja atpakaļ pie aizas malas. Kamēr Pusastis viņu vēroja, lapsa pārgāja pār tiltu. Tad maskā tērptais radījums izņēma kramu un tēraudu. Nepagāja ilgs laiks, līdz sausās virves aizdegās. Tiklīdz tās bija liesmās, lapsa uzlēca uz tiltiņa un pārsteidzoši ātri pārskrēja atpaka|. Klukstēdams smieklos, viņš noskatījās, kā virves sadeg. Tilts sašūpojās un, koka līstītēm klabot, iebruka un atsitās pret aizas sienu. Bendesmaiss paņēma Pusasta dunci un pārzāģēja resnās virves, kas turēja tilta smagumu. Viņš atlēca nost visa ietaise nokrakšķēja, nočīkstēja un aizslīdēja bezdibenī.

Viņi brīdi pagaidīja, no aizas dziļumiem nenāca ne skaņa tikai klusums.

Bendesmaiss pasmaidīja.

Redzi, tikai bezdibenis. Tagad mums neviens vairs nevarēs sekot!

11. NODAĻA

DZiļajā alā pilnā sparā ritēja pilnsapulce. Ūdriene Vinifreda sāpīgi saviebās, kad māsa Meja lika kompreses un zālītes uz viņas dziļi saskrāpētās muguras.

-   Āāāi! Rāmāk, mās, tā ir mana vienīgā mugura. Au! Māsa Meja turpināja veikt savu darbu, neņemot vērā

protestus.

-   Stāvi mierā, muļķa ūdriene! Tev tika teikts nešķērsot Lielo zāli, bet tu neklausīji. Pārstāj izlocīties, kamēr es apkopju šo skrambu tavā ausī.

-   Au! Ko tu grasies darīt, noraut man ausi? Ar to ausi man jāpietiek visam mūžam, vai zini!

Konstance norādīja uz Vinifredu.

-    Kā jūs visi redzat, viņa tika ievainota tikai tāpēc vien, ka mēģināja šķērsot Lielo zāli. Jums jāpaliek šeit lejā. Dzelzknābis un viņa putni gaida galerijās, un, ja kāds no mums kaut ūsu pabāzīs Lielajā zālē, tiks nogalēts. Vinifredai paveicās, viņa bija pietiekami naska, lai paspētu aizbēgt. Nekādā ziņā jūs nedrīkstat pamest šo telpu. Un kur gan jūs ietu?

-    Nu, piemēram, es ietu uz savu mazo vārtu namiņu, atbildēja Rudzupuķe. Vai salasītu svaigus augļus un dārzeņus un atnestu ūdeni. Man šķiet, ka mēs šim Dzelzknābim Jaujam visu, kas vien tam tīk.

Atskanēja piekrišanas saucieni.

Abats aicināja visus ievērot kārtību.

-     Lūdzu! Mūsu galvenā rūpe ir visu šejienes radību drošība. Mums jāpaliek tur, kur ir droši. Krājumi mums ir bagātīgi. Plaukti un pieliekamie ir krietni piepildīti, virtuvē ēdiena netrūkst, un mums pieejams arī viss vīna pagraba krājums. Esmu aprunājies ar brāli Trugu, un vienīgais, kā mums trūks, būs ūdens. To drīkstēs izmantot tikai dzeršanai. Mazgāšanās un vannošanās nu jāaizmirst.

Atskanēja skaļas gaviles no Rollo un citu mazuļu nometnes zem galda.

-    Man prieks, ka kāds to atbalsta. Konstance pasmaidīja. Nu, ja tā, tad mums kādu laiku būs vien jāsamierinās ar situāciju.

-   Samierināties ar situāciju, kā tad! Džons Baznīcpele sašutis nosprauslājās.

Rudzupuķe skaļi iesmējās.

-   Ak, Džon, nu tu izklausījies kā mans Matiass.

Pieminot karotāja vārdu, iestājās klusums.

-    Es patiešām ceru, ka mūsu jaunuļi ir drošībā. Baznīcpeles kundze klusu nopūtās. Kad iedomājos par maniem Timu un Tesu, un Semu Vāveri, un Matimeo, un Sintiju, kur viņi tagad varētu būt, ko tie nelieši ar viņiem dara… Ak, es nudien ceru, ka Matiass viņus pārvedīs atpakaļ pie mums sveikus un veselus.

Viņa izplūda asarās.

-   Nu, nu, mīļā, Džons sacīja, maigi viņu noglāstīdams. Neraudi, ar viņiem viss būs kārtībā.

Mazulis Rollo, no galdapakšas izlīdis, sāka glaudīt viņas svārku malu, atdarinādams Džonu Baznīcpeli.

-   Nu, nu, mīļā. Nelaudi, būs kāltībā.

Visi smējās, un pat Baznīcpeles kundze pamanījās caur asarām pasmaidīt.

Ambrozijs Ērkšķis uzcēla Rollo uz galda.

-    Tā turēt, veco zēn Rollo. Tu iepriecini visus vecos īgnumpodus. Nu, kas būs nākamais, mazais huligān, ko?

Sīkais stnipastēns sarauca purniņu un izteica vienu vārdu:

-   Plāniņš!

Ezis atzinīgi šūpoja galvu.

-   Skat, no nevainīgu mazuļu mutes. Plāns! Tieši to būtu teicis Matiass, ja būtu šeit, lai stingst manas adatas. Viņš negribētu, lai mēs te skumtu un raudātu.

Rudzupuķe piecirta ķepu pie zemes.

-   Tev taisnība, Ambrozij. Ķersimies pie domāšanas. Protams, ja gribam vēl kādreiz brīvi staigāt pa mūsu klosteri, lasīt mūsu pašu augļus mūsu pašu dārzā vai vienkārši mierīgi sēdēt uz mūriem un noskatīties saullēktā pār Redvolu. Lai nu viens saka; neļausim tam putnu bariņam mūs sakaut!

Konstance pielika ķepu pie purna.

-   Kušš! Klusāk. Nekad nevar zināt, vai kāds nenoklausās.

Kamēr āpsiene runāja, ūdriene Vinifreda piezagās pie kāpņ-

apakšas, kas atdalīja Dziļo alu no Lielās zāles un pacēla rāceni, ar kuni bija rotaļājies mazulis Rollo. Uz ķepu galiem uzlavījusies līdz kāpņu vidum, viņa uz mirkli apstājās un tad svieda rāceni no visa spēka.

Bum!

Atskanēja dobjš troksnis, rācenim trāpot pa knābi, tam sekoja skaļš, žēlabains ķērciens.

Vinifreda apmierināti māja ar galvu.

-    Labs trāpījums! Lai nu viņš iet un par to pastāsta vecajam Dzelzbiksim!

-   Ja reiz mēs kaļam plānus, vai kādam ir ierosinājumi? abats klusi vaicāja.

-    Ho harr, man i. Ja jūs nevar iet caur Liel' zāl' un iet ār' no kloster', kāpēc lai es un man' kurmj' neizrok tunel'?

Priekškurmja loģika bija neapšaubāma, un Konstance pirmā izteica savu piekrišanu.

-   Brīnišķīga ideja. Grūti pat iedomāties, ko varētu izdarīt, ja mēs izraktos ārā no šejienes, Dzelzknābim to nezinot. Tomēr es prātoju par to, ko viņš teica vakarnakt. Ja viņš ir nolēmis iekarot Redvolu, tad agrāk vai vēlāk viņš uzbruks mums šeit lejā. Viņš taču saprot, ka mums šeit ir pietiekami pārtikas ilgam laikam, tāpēc, nespēdams mūs izdzīt no šejienes aiz bada, viņš uzbruks Dzijajai alai. Es domāju, ka mums vajadzētu aizbarikadēt kāpnes, lai viņi šeit nevarētu iekļūt.

Visi vienbalsīgi piekrita domai par tuneli un barikādēm, un rosīgie redvolieši sparīgi ķērās pie darba.

Saules kveldētajā tuksnesī Matiasa un viņa sekotāju gaita palēninājās no raita marša soļa uz lēnu šļūkšanu. Bazils Briedis Zaķis sakrustoja ausis virs galvas, cenzdamies sagādāt kaut niecīgu ēnu.

-    Uff! Vai zināt, es vairs nekad pat nepaskatīšos uz karstu plāceni, zinot, ka tas ir nācis no krāsns, kurā ir tāda svelme kā šeit.

Balamutis vārgi paplikšķināja pa savu sauso degunteli.

-   E, sojos marš, puiši, sekot man. Mums vajadzēja pārvietoties pa nakti tā vietā, lai klausītu tevi, lutausi.

Bazils sapurināja nokarenās ūsas.

-   Ja man pietiktu spēka, es tev kārtīgi iespertu, puis.

Pār Matiasu piepeši krita plata melna ēna, taču viņš turpināja soļot, priecādamies par vēsumu un nedomādams, no kurienes tas radies.

-   Gulies!

Karotājpele tika nogāzts zemē, Džesai uzmetoties viņam virsū no mugurpuses. Novēlies putekļos, Matiass juta virs viņa pārskrienam strauju gaisa pūsmu. Viņš pagriezās un paraudzījās augšup.

Virs galvas riņķoja divi lieli klijāni, tie meta lokus un riņķoja, gaidīdami iespēju notvert kādu neuzmanīgu zvēru.

Lagalags pacēla akmeni, ielika to lingā un gurdi nopūtās:

-    Karstums, slāpes, tuksnesis, lieli putni. Kas būs nākamais?

Lingām uz klijāniem bija mazs iespaids, jo lielie putni labi

redzēja tuvojošos akmeņus un viegli no tiem izvairījās.

Orlando apturēja lingotājus.

-    Stāt, stāt! Jūs tikai izšķiežat spēkus. Neliksimies par viņiem ne zinis. Nu, ne gluži ne zinis, ja saprotat, ko domāju, paturēsim acīs. Matias, ja tu pieskatīsi ierindas priekšgalu, es uzmanīšu aizmuguri. Ja viņi pielidos pārāk tuvu, mums varētu gadīties iespēja likt lietā zobenu vai kaujas cirvi, un tas darītu galu viņu nekaunībai.

Itin kā sajutuši, kas notiek lejā, abi klijāni uzbruka ierindas viducim. Viņi piķēja tik strauji, ka neviens nepaspēja kaut ko pasākt. Atskanēja kliedziens, lielie plēsīgie putni pacēlās gaisā, uzraudami līdzi cirsli. Kur gadījies, kur ne, viņiem pievienojās vēl viens liels putns, kurš planēja lejup plaši ieplestiem spārniem.

-   Paskat, tagad viņi ir trīs.

-   Tas nav klijāns, kas viņiem uzbrūk!

Savādais putns kā tarāns metās virsū klijāniem, dzina tos lejup un piespieda palaist vaļā cirsli, tas novēlās zemē putekļu mākoni. Skrāpēdams un knābdams, šis putns, kurš bija druknāks un īsāks par klijāniem, dauzīja tos ar spārniem un nagiem, spalgi kliegdams, līdz aizdzina tos projām. Apmetis loku, lai pārliecinātos, ka plēsēji ir padzīti, putns piķēja lejup un nosēdās lidzās Orlando.

Tas bija sers Harijs Mūza.

-    Jel lūdzu mani atvainot Un sirdi manu atvieglot Man spārnos bija jāceļas, Tak atpakaļ ir jāgriežas.

Matiass skriešus metās sveikt dzejisko pūci.

-   Lieliski izvēlēts bridis, ser Harij. Paldies par palīdzību!

Pūce saulē samiedza acis.

-    Daudz labprātāk par saules tveici Es mēnessgaismā ceļu veicu.

Nav pūcei piedienīgi sust Tak varētu tā svelme zust!

Klijānu notvertais cirslis nebija stipri cietis. Viņš atvēra somu un piedāvāja pūcei pusi ciršļu plāceņa, kuru bija pietaupījis. Sers Harijs to pieņēma, pieklājīgi paklanījās un tad kāri aprija plāceni pavisam necienīgā manierē.

-   Mmmm, gards gan, ham ham, lielisks!

Dzejiskā pūce gāzelēdamies gāja blakus Matiasam, un karotājpele izskaidroja viņam ceļinieku stāvokli.

-   Diemžēl man jāteic, ka mūsu pārtikas krājumi ir ļoti knapi. Mēs jūs varētu barot tikai ar tādu pašu devu, kāda paredzēta katram no mums. Nestāstiet, ka mocījāties sirdsapziņas pārmetumos, ser Harij. Jums noteikti bija kāds cits iemesls lidot šo garo gabalu, lai panāktu mūs.

Līdz rītam tērgāt es spēju Ar knābi samelot vēju, Ne tādēļ šurp nācu, patiesi, lr grūti būt vienmēr par viesi, Kaut svētkos galdi vai lūst, Tie beidzas sirds vienatnē sūrst. Uz Redvolu ceļš jums kad griezīsies, Vai arī man mājas tur radīsies?

-   Phe! Tas nejaukais putns tak izēdīs mūs no klostera! Bazils īgni nosprauslājās.

Matiass pārmetoši paraudzījās uz zaķi.

-   Bazil! Pieklājība un labas manieres mums neko nemaksā.

Vecais zaķis pikti noblisināja acis un atlocīja ausis.

-   Ek, labi, kad jau, tad jau. Droši vien nebūtu slikti, ja viņš dzīvotu mūsu Redvolā. Uh, paglābtu mani no pārmetumiem ik reizi, kad pazūd kāds kumāsiņš ēdamā, ko?

Sers Harijs līksmi palēcās.

Kāds prieks, ka domas saskan Nav vārdi lieki jātērē man. Un esmu gatavs atbildīgs būt Par to, ka krājumi rūk.

-    Neuztraucies, tā arī darīšu, veco zēn, Bazils nomurmināja.

Viņus panāca Orlando, apēnojis acis ar lielo ķepu.

-   Vai atceries to garo melno līniju kartē, Matias? Man šķiet, ka redzu to. Mums pie tās vajadzētu nonākt ap saulrietu.

Matiass izvilka karti.

-   Hmm, jā, kaut kāda plata melna svītra. Nez kas tas varētu būt? Bazils joprojām pie sevis purpināja: Mhm, droši vien drīz mēs

to uzzināsim. Ja tas ir kaut kas ēdams, varu derēt, ka pūce pie tā tiks pirmā. Phe, dzeja, kā tad!

Orlando aprēķins izrādījās precīzs. Tiklīdz saule sāka zust aiz rietumpuses apvāršņa, viņi apstājās milzīgā bezdibeņa malā. Vai valodu zaudējuši, viņi raudzījās uz vareno aizu, kas šķēla zemi uz pusēm. Orlando un Matiass palūkojās pār malu.

-   Ka tevi kažoks, ka tevi nagi! Paskat tik!

-   Kā gan mēs šķērsosim tik platu aizu? Sers Harijs atsēdās uz astes spalvām.

Lai arī es dzejdaris cēls, Man zuduši vārdi diemžēl!

Lagalags atvēzēja lingu un iešāva akmeni bezdibenī. Nebija nekādas skaņas, nekādas atbalss.

Orlando pēc atmiņas nocitēja dzejo|a rindas:

«Bīstiet zemes, kas augļus nest nemāk. Skatiet pamatu cik tas ir cēls. Akmens dziļi krīt skaņas kur nav.»

Jabecs izbrīnīts šūpoja galvu.

-   Tātad tā izskatās platā melnā svītra no kartes.

12. NODAĻA

pusapēsti augĻi, daži no tiem iepuvuši, bija izmētāti starp otrādi apgrieztajām gultām, saplēstajiem palagiem un notraipītajām sienām reiz kārtīgajā guļamtelpā. Logs bija r izsists, lai žagatas un krauķi varētu lidot iekšā un ārā, kad vien ienāk prātā. Ģenerāļa Dzelzknābja cīnītāji bija druskās sašķaidījuši mazās koka lādītes un galdiņus. Viņi gulšņāja šajā postažā, daži ēda, citi gulēja. Dzelzknābis bija pārvērtis lazaretes telpas par savu štābu. Mangizs izpētīja plauktiņus un skapīšus, bāzdams savu knābi māsas Mejas zālīšu un ārstniecības līdzekļu kolekcijā.

-    Jagga! Kādēļ tie stulbie zemesložņas glabā beigtas lapas un zāli? Tos nevar ēst, tad kāda jēga no tādiem?

Dzelzknābis uzmetās uz māsas Mejas koka ķeblīša.

-   Kas to lai zina, Mangiz. Ar mūsu problēmu tam nav nekādas saistības. Esmu pārliecināts, ka zemesložņām ir daudz ēdamā un dzeramā tajā vietā, ko dēvē par Dziļo alu. Nāk laiks, kad mums būs jādomā par uzbrukumu. Dosimies tur iekšā un izvilksim viņus ārā.

Mangizs stāvēja uz zāļu skapīša, purinādams galvu.

-   Tas būtu gluži tāpat kā ar lielu laukakmeni mēģināt nospiest skudru, manu ģenerāli. Esmu pārliecināts, ka jābūt labākam problēmas risinājumam.

-   Tad pastāsti man to, Mangiz. Tu esi mans gaišreģis. Vai tēli tavā prātā atkal kļūst skaidri?

-   Manas vīzijas joprojām aptumšo pele bruņās, taču es nepaļaujos uz sapņiem un vīzijām; drīz būšu izprātojis kādu ģeldīgu ideju.

-   Kač! Tad domā ātri, Mangiz, vai arī vasara būs galā. Kad vējš kļūs auksts un nopūtīs brūnās lapas, es gribēšu, lai tie zemesložņas ir tikai blāvas atmiņas, jo tad sarkanakmens mājā valdīšu es!

Priekškurmis nebija velti šķiedis laiku. Viņš un viņa komanda bija izrakuši tuneli no Dziļās alas līdz dārzam. Viņi izbāza purniņu siltajā saules gaismā pie rietumpuses mūra.

-    Harr harr, mūs, kurmj's, nelaist tur, kur mēs grib iet, ir tas pats, kas smelt ūden' ar siet'.

-   Jā, Jārdž, kurp taga?

-   Mandomāt, jārok vien' līdz to dīķ'.

-   Urr, un tad vien' līdz Rudzpuķ' jaunkundz' namiņ' pie vārt'.

-   Un neaizmirst vien' kārtīg' tunel' uz augļ' dārz'.

Drīz vien tapa pamatīgs tuneļu tīkls.

Rollo nebija diez ko apmierināts. Lielais galds bija paņemts barikādes vajadzībām, un tagad viņam nebija kur celt nometni. Taču drīz vien mazulis atplauka Ambrozijs Ērkšķis ļāva viņam palīdzēt barjeras kraušanā un naglošanā. Krēsli un soliņi, skapīši un plaukti kopā ar lielo mielasta galdu tika novietoti uz Dziļās alas kāpņu pēdējā pakāpiena. Ambrozijs un Vinfreda bija visu pamatīgi pārdomājuši. Barikādē bija atveres, caur kurām šaut bultas, spraugas šķēpiem un pīķiem, turklāt arī sols, uz kura aizsargi varētu nostāties, lai ar lingām laistu akmeņus uz ienaidnieku.

Abats un māsa Meja bija veikuši pamatīgu pārtikas uzskaiti pieliekamajos kambaros un dzērienu vīna pagrabā. Krājumu aptrūkšanās briesmu nebija.

Konstance pārbaudīja ieročus. Bez ierastajiem karošanas rīkiem bija arī daudz virtuves piederumu, kurus varēja izmantot kaujā. Āpsiene domīgi ķepā vicināja kastroli ar vara dibenu.

-   Ko tu domā, Rudzupuķe?

-   No tās tev iznāktu glīta ķivere, Konstanc.

Brālis Grīslis izrāva to no āpsienes ķepām.

-    Vai jūs gribat Ķērpjziedu meža sautējumu ar klimpām vai bez? viņš dusmīgi vaicāja.

-   Piedošanu, es nezināju, ka grasies izmantot to kastroli.

-   Še, ņem mīklas rulli. No tā sanāks laba milna. Un, lūdzu, noliec to cepampannu. Es gatavoju jāņogu pankūkas ar ābolu šķēlītēm, brālis Grīslis sašutis paziņoja āpsienei.

-   Ak, ē, labi! Vai šo pannu drīkst aizņemties?

-   Protams. Tad man nebūs jātaisa lazdu riekstu mērce, ko uzliet pankūkām.

Konstance aši nolika pannu.

-     Bez lazdu riekstu mērces, neiedomājami! Brāli Grīsli, man nupat ienāca prātā lieliska doma. Tev vajadzētu uzaicināt putnus te lejā uz pusdienām, lai tie pārēdas līdz nāvei. Hahaha!

Brālis Grīslis kareivīgi pacēla kausu.

-   Vai tu apvaino manu pavārmākslu, āpsien?

Rudzupuķe smieklos trīcēja.

-   Ak, nē jel. Esmu pārliecināta, ka viņa šo piezīmi bija domājusi kā komplimentu. Nāc, Konstanc, paraudzīsim, vai mums varētu noderēt kaut kas no dārza rīkiem.

Viņas ķiķinādamas aizgāja, atstājot brāli Grīsli nikni šķēlējam ābolus.

Priekškurmis parādījās tuneļa ieejā Dziļajā alā un pamāja abatam.

-   Paskat, harr, serr 'rdalf, papilnam svaiga ūdens!

Kurmji izrāpās no tuneļa, pa divi uz maikstēm nesdami spaiņus ar ūdeni pierādījumu, ka tunelis uz dīķi ir pabeigts.

Abats bija ļoti apmierināts.

-   Paldies, Priekškurmi. Tagad mums ir viss, kas vajadzīgs. Palūk, Baznīcpeles kundze, svaigs ūdens, cik vien mums vajag.

Baznīcpeles kundze naski atrotīja piedurknes.

-    Brīnišķīgi! Man šķiet, ka ir pēdējais laiks dažam labam nomazgāties.

Rollo šausmās iesmilkstējās un centās iesprukt tunelī, bet saskrējās ar GafFeru, kurš rāpās ārā.

-    Harr, kundz', reku i. Nu jūs noberž to maģ' rakar' tīr' un kārtīg'.

Skaļi protestējošais mazulis Rollo tika aiznests projām, neraugoties uz viņa saucieniem: Glibu būt kulmis. Kulmis vannā nelien!

Mangizs bija krietni padomājis.

-   Manu ģenerāli, pēdējo reizi, kad biju Lielās zāles galerijās, es redzēju peli bruņās. Tā nebija īsta, dzīva pele, bet gan attēls uz liela auduma, kas piestiprināts pie sienas. Zemesložņām tas noteikti ir ļoti dārgs.

-   Un ja tā arī ir, Mangiz? Auduma gabals ir auduma gabals. Kā tas mums var palīdzēt?

-   Varbūt viņi to vērtē tik augstu, lai mestos to aizstāvēt.

-   Kas notiek tavā galvā, Mangiz? Stāsti!

-    Es domāju, ka mums nebūs jāuzbrūk zemesložņām. Ja viņi ieraudzīs, ka mēs mēģinām noņemt lielo audumu ar peles attēlu, viņi iznāks no patvēruma un uzbruks mums, lai to glābtu.

Dzelzknābis asi noklakšķināja knābi.

-   Čakka! Mēs viņus notversim atklātā vietā. Tas ir labs plāns. Mangiz, tu esi mans labais spārns.

Saules stari slīpi iespiedās Redvolas klostera logos. Tie apspīdēja gobelēnu Lielās zāles mierā un klusumā.

TREŠĀ GRĀMATA MALKARISS

.

1. NODAĻA

Vēsā vasaras rīta gaismā bezdibenis neizskatījās šaurāks.

Jabecs Celms izmisīgi šūpoja galvu. Vieglāk būtu akmenim pārpeldēt upi nekā nogādāt visus šos zvērus pāri tai milzīgajai tumšajai bedrei.

Brokastis bija pieticīgas, arī ūdens krājumi jau bija tuvu izsīkumam. Draugi ēda un dzēra klusumā. Bazils Briedis Zaķis ilgpilnu skatienu nolūkojās uz krūmiem un augiem aizas pretējā pusē.

Varu derēt, ka tur pāri ir dabonami maigi jauni dzinumi un daudz ūdens, ko? viņš sapņaini noteica.

Balamutis izdzēra savu ūdens devu vienā malkā.

-   Kaut nu tu pārstātu vāvuļot par ēdienu un ūdeni, Bazil. Ūdriem ūdens ir vajadzīgs vairāk nekā kaut kādam vecam, izkaltušam sakārnim no zaķa, vai zini.

Orlando drūmi staigāja ap nomelnējušajiem stabiem, kas reiz bija turējuši tiltu.

-   Tā lapsa! Viņš nudien ir padomājis par visu, vai ne tā?

Džesas skatiens vērās tālumā. Viņa domīgi noglāstīja asti, tad

paraudzījās pār aizas malu.

-    Hmm, iznīcinājis tilta balstus abos galos, ko? Hmm. Matias, kā tev šķiet, vai mūsu draugs pūce varētu ielidot aizā un pameklēt tilta atliekas? Man ir ideja.

Matiass jautājoši paskatījās uz seru Hariju. Pūce izpleta iespaidīgos spārnus.

Šis darbiņš man tīrais nieks, To paveikt viens divi prieks. Jel nāciet un skatiet, ko varu, Cik drosmīgi uzdoto daru.

Saules gaisma spīdēja cauri sera Harija izplestajiem spārniem, kamēr viņš graciozi pacēlās gaisā. Strauji piķēdams, viņš drīz vien pazuda skatienam tumšajā bezdibenī.

Džesa deva norādījumus Orlando par plāna nākamo daļu.

-   Iedod man savu kaujas cirvi, mans lielais draugs. Uff! Nē, ja tā labi padomā, turi to pats. Un tagad dari, kā lieku. Noliec to stateniski pret tiem stabiem, kas kādreiz turēja tiltu. Labi! Lagalag, vai vari atnest kādu gabalu virves?

Ciršļu vadonis parakņājās somā, līdz atrada nelielu virves rituli.

-    Te būs, bet tur nepietiek, lai mēs tiktu kaut mazu gabaliņu pāri tai aizai.

Džesa attina virvi.

-     Es nemaz nedomāju šķērsot aizu ar šo virves gabaliņu, Orlando. Turi cirvi nekustīgu, kamēr es piesienu to pie stabiem.

Sers Harijs parādījās pār aizas malu.

-   Šodien jums veiksme smaida, To droši teikt nu varu es Kas cēlo putnu aizā gaida,

Ko spārnu vēdas lejup nes? Tilts dzīļu iznīcībai lemtais Nav bezdibenī iekritis Tas aizķēries aiz klinšu radzes. Būs vīlies lapsa neģēlis.

Džesa nostiprināja cirvja kātu stateniski.

-   Labi pastrādāts! Es zināju, ka tāda gara un kustīga uzparikte kā virvju tilts nevar iekrist dziļi, nekur neaizķeroties. Līstes man nevajag; tās neietilpst manā plānā. Vai varat atnest man vienu no garajām virvēm? Vai jums vajadzēs nazi?

Sers Harijs sašutumā blisināja acis.

-   Kamdēļ man ieročus cilāt? Ne duncis, ne nazis man ģeld. Debesu valdniekam piedien Ar nagiem un knābi zvelt.

Iebrēcies un nosvilpies viņš iešāvās atpakaļ aizas dzīlēs.

Džesa vainīgi paraustīja plecus.

-   Ceru, ka neesmu viņu aizvainojusi.

Bendesmaiss nervozi raudzījās apkārt. Viņi devās cauri jaukam, krūmainam apvidum, kurā šur tur vīdēja pa kokam. Viss apvidus atstāja uz Matimeo tādu iespaidu, itin kā reiz senos laikos tas būtu kopts un apstrādāts. Viņš soļoja ierindā kopā ar draugiem pa taciņu, kas izskatījās pēc izbijušas terases celiņa. Nelielos puduros visapkārt joprojām auga puķes, un akmeņi bija salikti taisnā līnijā tos zemē droši vien bija guldījušas čaklas radības neatminamā pagātnē.

Tesa no aizmugures iečukstēja viņa ausī, un Matimeo salēcās no piepešās skaņas.

-   Kāpēc te nedzied putni? viņa vaicāja.

Jaunais pelēns samulsa.

-    Tev taisnība, Tesa. Es nekādi nespēju saprast, kas man šeit liek justies tik neomulīgi, bet tu uzreiz kā naglai pa galvu! Šeit nav nekādu skaņu ne sienāžu čirkstināšanas, ne putnu čivināšanas, nekā no tā, ko parasti dzird jaukā vasaras dienā. Pat Bendesmaiss šeit neizskatās diez ko laimīgs.

Tesa klusi nošķindināja ķepu važas. Skaņa palika karājamies nekustīgajā gaisā.

-   Tomēr te ir skaisti. Es te gribētu apstāties un pasēdēt kādu bridi. Vai zini, dīvainā kārtā šī vieta man atgādina mūsu klosteri. Paskat, tur ir ogu krūmi ar gatavām ogām un ari margrietiņas, un rozes.

Sems, kurš soļoja priekšgalā, lūkojās tālumā.

-    Es redzu divas augstas klintis, kas atgādina āpša galvu un lielu zvanu.

-    Klusumu tur aizmugurē, vai arī nenodzīvosiet līdz krēslas stundai. Kustiniet ķepas un soļojiet naskāk!

Vičs neapzināti paklausīja pavēlei un paātrināja soli, līdz apdzina vadoni.

Bendesmaiss viņu nikni iedunkāja.

-   Kur tu domā skriet? Lasies atpakaļ un pieskati gūstekņus, un nemaisies man pa kājām, žurka.

Orlando šaubīgi lūkojās uz Džesas izveidoto uzparikti. Augstu virs viņa galvas tilta resnā virve bija piesieta cirvja galam. Virve stiepās pāri aizai, stāvā slīpumā tiecoties lejup, līdz sasniedza stabus pretējā pusē, pie kuriem sers Harijs bija to cieši nostiprinājis tuvu zemei. Lielais āpsis pakasīja purniņu.

-   Kā tas darbojas, Džesa? viņš nedroši vaicāja.

-   Pavisam vienkārši. Matias, vai iesi pirmais un parādīsi viņam, kā tas darāms?

Karotājpele žigli uzrāpās stabā. Noņēmis jostu, viņš to ar vienu ķepu pārmeta pāri virvei un satvēra tās otru galu. Viņš stāvēja, ķepas satinis jostas galos, kas karājās abpus tilta virvei.

-   Gatavs, Džesa, viņš sauca.

Vāvere uzrāpās pie viņa un kārtīgi iestūma.

Ar spēju švīkstu šķeļot gaisu pār aizu, Matiass taisnā lejupejošā līnijā traucās pa cirvja galvai piesieto virvi un, pacēlis asti, piezemējās putekļu mākonī. Pielēcis kājās, viņš triumfējoši māja ar ķepām. Lagalags un viņa ciršļi skaļi uzgavilēja.

Džesa smaidot pievērsās Orlando.

-   Lūk, tā!

-   Es gan neesmu pārliecināts, Džesa. Es varētu būt par lielu un smagu.

-   Tad tu vari iet priekšpēdējais, vāvere apņēmīgi sacīja.

-   Kurš ies pēdējais?

-    Es, protams. Tu taču gribi dabūt atpakaļ savu kaujas cirvi, vai ne? Nu, re. Es atsaitēšu tilta virvi, uzsiešu tavu cirvi sev uz muguras un virvē pāršūpošos pāri aizai. Neuztraucies, es esmu prasmīga kāpelētāja. Es ielēkšu tieši aizā, turēdamās virves galā, apstāšos pie aizas pretējās sienas un uzrāpšos augšā.

Orlando ar putekļainu ķepu noslaucīja pieri.

-   Man prieks, ka to darīsi tu, nevis es. Starp citu, lūdzu, pacenties tur lejā nenozaudēt manu kaujas cirvi.

-   Ak, pārstāj satraukties par niekiem, lielais lamzak, un palīdzi tam cirslim tikt līdz virvei.

Džesas plāns bija labi izprātots, un viss gāja gludi bija tikai pāris sīku aizķeršanos. Sers Harijs visu laiku bija aizņemts ar lidošanu šurpu turpu, lai atnestu jostas tiem, kam to nebija. Kad pienāca Orlando kārta, viņš turējās braši. Tomēr viņa lielums un svars lika kaujas cirvja kātam sašķiebties un virvei ieliekties. Āpsis iestrēga vidū un bīstami karājās virs bezdibeņa. Palīgā devās Matiass un draugi, ar visu svaru metoties virsū virvei, līdz tā sāka vibrēt un svārstīties, bet Orlando lēni šļūkt pareizajā virzienā. Kad viņš nonāca līdz bezdibeņa malai, Bazilam, Balamutim un vairākiem ciršļiem bija jāuzvelk viņš uz kraujas dzegas. Kad beidzot bija Džesas kārta, Redvolas kāpšanas čempione šķērsoja aizu ar īsti bravūrīgu eleganci. Atraisījusi virvi, viņa uzsēja Orlando kaujas cirvi sev uz muguras un metās tieši iekšā bezdibenī, satvērusi tilta virves galu. Viņa krita lejup, tad piepeši apstājās, ar lietpratīgu kustību iešūpojās un uzrāpās pa virvi, soli pa solim.

-   Klau, Orlando, viņa elsa, pasteidzies, noņem to blāķi man no muguras. Zem tā smaguma nespēju nostāties taisni.

-    Atstāšu tevi pie tā piesietu, ja vēlreiz nosauksi manu kaujas cirvi par blāķi, vāvere.

Krūmu ieskautais dīķis bija kā vēsa oāze. Viņi noskaloja putekļus, peldējās un plunčājās skaidrajā ūdenī. Visi, izņemot Jabecu Celmu, kurš sēdēja un zelēja suņburkšķus.

-    Tā nav zvēra cienīga nodarbe, šitā mazgāšanās, citādi mēs būtu piedzimuši par zivīm, ezis iebilda.

Pārtikas sagādnieki atrada veselu pārpilnību ogu, augļu un augu, pat mežābeli, pilnu mazu, zeltainu ābolīšu. Draugi laiskojās, ēda un snauduļoja, gandriz negribēdami atstāt šo pārpilnības patvērumu.

Lagalags skrubināja savvaļas selerijas kātu, sniegdams atskaiti Matiasam.

Izlūki ir uzgājuši pēdas, tās ved uz dienvidiem, tāpat kā līdz .un. Tās ir viegli izsekojamas.

Matiass pamāja ar galvu, lūkodamies kartē un dzejoli. Jā, izskatās pēc vienkārša pārgājiena. Priekšā nav nekādu Šķēršļu, tikai tās divas klintis āpsis un zvans!

2. NODAĻA

onstance, abat! Putni mēģina nozagt mūsu gobelēnu!

Brālis Trugs paklupa uz mūka tērpa malas un nokrita, steigdamies lejup no barikādes, kur bija stāvējis sardzē.

Ķeriet lingas, bultas un šķēpus. Ātri atvelciet malā galdu!

Aizsargi skriešus devās augšup pa kāpnēm uz Lielo zāli.

Trīs žagatas pūlējās atraisīt smagā gobelēna stiprinājumus. Viņi nelikās ne zinis par uzbrūkošajiem redvoliešiem un apņēmīgi turpināja iesākto.

Pirms Redvolas iemītniekiem bija iespēja izvietot spēkus kaujai un atklāt uguni, viņus ielenca putni. Krauķi brāzās lejup no galerijām knābdami un skrāpēdami. Ģenerālis Dzelzknābis un Mangizs neliela karapulka priekšgalā viņiem sekoja. Jucek|a vidū Konstancc ieraudzīja, kas notiek: Dzelzknābis centās nogriezt viņiem ceļu .itpakaj uz Dziļo alu. Viņa apsviedās riņķī un smagi iezvēla kādam krauķim, kurš ar nagiem centās ieķert āpsienes skausta spalvās, putns aizlidoja griezdamies.

-    Atpakaļ, atpakaļ! Atgriezieties Dziļajā alā, visi, visi. Pasteidzieties! viņa izrīkoja.

Divi krauķi mēģināja aizvilkt projām māsu Meju, saķēruši viņas virsvalku no aizmugures, taču Džons Baznīcpele pamatīgi iebelza tiem ar šķēpu.

-   Uhh, škic! Nāc, māsa, seko man! viņš sauca.

Mazā māsa Meja rāmi izšāva bultu.

-   Trāpīju! Ha, tas nu nesēdēs veselu gadalaiku. Saņem, briesmīgais putns! Ak, jā. Nāciet, Baznīcpeles kungs, es jūs aizsargāšu.

Ambrozijs Ērkšķis skriešus metās virsū bariņam putnu, kuri uzbruka Rudzupuķei. Cieši sarāvies kamolā, viņš iedrāzās uzbrucēju vidū kā lidojoša adatu bumba, un tie ķērkdami pacēlās gaisā.

Konstance vicināja ķepās cepampannu, un ik reizi, kad viņa kādam trāpīja, atskanēja skaļš rībiens.

-   Lasieties projām no mūsu klostera, jūs, maitasputni!

Bumin!

-   Uzmanīgi, jums aiz muguras, abat!

Bumm!

Konstance brāzās virsū Dzelzknābim un Mangizam. Draudīgā aina lielā āpsiene ar atieztiem zobiem lika viņiem palēkt malā. Viņa rūca un ņurdēja kā mežonīgs zvērs, pārdroši uzbrukdama abiem lidoņiem tā, ka tiem nācās pacelties gaisā. Pārējie putni sekoja vadoņa paraugam.

Udriene Vinfreda ieraudzīja atbrīvojamies ceļu uz Dziļo alu.

-   Šurp, visi! viņa iesaucās.

Viņi nodipināja lejup pa kāpnēm un iestūma galdu atpakaļ vietā pašā pēdējā brīdī. Dzelzknābis bija sapratis, ka viņa lamatas ir izjauktas, un dzina vairākus no saviem putniem lejā pa kāpnēm.

-   Pakaļ zemesložņām! Tie nedrīkst izbēgt!

Vinifreda un Konstance jau putnus gaidīja.

-   Aiziet!

Divi šķēpi izšāvās no bultu spraugām barikādē. Viens krauķis nokrita bez dzīvības. Vēl vienam šķēps trāpīja kājā. Lēkdams uz vienas kājas un ķērkdams, tas sekoja saviem biedriem, kuri steidzīgi atkāpās augšup pa kāpnēm. Šķēps rībēdams vilkās pa pakāpieniem, karādamies no caururbtās kājas.

Ambrozijs Ērkšķis piestūma solu pie aizsargvaļņa.

-    Stājieties uz šā te, stopšāvēji. Paraugiet, vai varat aizsniegt līdz tām žagatām.

Vairāki klostera brāļi un māsas ieņēma vietas un sāka šaut bultas uz zagļiem. Tās krita nožēlojami tuvu, taču vismaz atturēja citus uzbrucējus no došanās lejup pa kāpnēm.

Konstance smagu ķepu iebelza pa sienu.

-   Tie zaglīgie, nekrietnie garnadži, kā viņi uzdrīkstas nolaupīt mūsu Karotāja gobelēnu!

Priekškurmis viegli paraustīja viņas kažoku.

-   Piedošan', kundz'. Par ko jūs neliek lietā mūs' tuneļ'?

-   Tuneļus? Bet kā? Kāds no tiem būtu labums?

-   Harr, jūs varēt* šiem uzbrukt no galven' dur's. Šamēj' to nebūt' gaidījuš'.

-    Protams. Cik lieliska ideja! Konstance izsaucās. Puse no jums, palieciet šeit kopā ar abatu. Pārējos es vedīšu caur tuneli uz tuvāko izeju ārpusē. Ja rīkosimies pietiekami ātri, varam tās žagatas pārsteigt nesagatavotas, atņemt tām gobelēnu, atkāpties ārā no klostera ēkas un atgriezties caur tuneli. Nāc, Vinifred, Ambrozij, Rndzupuķe; un Priekškurmi, vai tu un daži no taviem kurmjiem arī gribētu nākt?

-   Protams, kundz'. Mēs šiem sados pa krāg', harr, ai, kā sados!

-   Es nākšu, es nākšu! Es alī!

-   Nē, Rollo jaunskungs, jūs labāk paliek šaut bult's,

Ašknābis un viņa brāļi atraisīja pēdējos stiprinājumus, ģenerālis Dzelzknābis un viņa cīnītāji bija nolaidušies uz Lielās zāles grīdas un stāvēja slēpnī kāpņaugšā abpus sienai, gaidīdami nākamo uzbrukumu no Dziļās alas.

-    Čakka! Nākamreiz kārtīgi aizsprostojiet kāpnes, un būsim viņus notvēruši. Tu, Urķnag, un tu, Lupatspārn, palieciet pie manis. Centieties izknābt acis tam lielajam strīpsunim.

Cilastis un Spožmugura atraisīja pēdējo cilpiņu no āķa sienā. Lielais gobelēns noslīdēja uz grīdas.

-   Jagga! Tas ir mūsu, brāļi!

-    Redvooolaaa!

Konstance, dārdinādama kaujas saukli, metās viņiem virsū no atvērtajām durvīm. Cilastis ar vienu smagās ķepas vēzienu zaudēja krāšņās astes spalvas. Spožmugura un Ašknābis uzšāvās gaisā kā izbiedētas mušas. Rudzupuķe, Ambrozijs un Vinifreda steigšus saritināja gobelēnu, kamēr Priekškurmis un viņa komanda vicināja lingas.

Mangizs viņus pamanīja.

-   Kragga! Zemesložņas ir tur, Dzelzknābi!

Ģenerālis krauklis lēkšus metās uz priekšu, viņam sekoja krauķi. Viņi neviļus atsedza muguras uz kāpņu pusi. Putnus piepeši pārsteidza bultu un lingu akmeņu krusa no barikādes. Dzelzknābis pamuka malā no uguns līnijas, acij smeldzot pēc lingota akmens trāpījuma.

-   Pakaļ viņiem! Šurp, jūs, tārppauri, projām no kāpnēm!

Viņi bija tikuši līdz Lielās zāles vidum, kad ieejas durvis aizcirtās un gobelēna glābšanas komanda bija nozudusi.

Dzelzknābis dusmās dalīja sitienus ar aso dzelteno knābi pa labi un pa kreisi.

-   Nejēdzīgie, stulbie dulburi! Pamuļķi gatavie, cietpaurainie salašņas! Kur ir tās žagatas bailules? Ašknābi, ved savus brāļus āmurgalvas ārā, un paraugiet, kur palikuši tie zemesložņas.

Abats priecīgi un atviegloti smaidīja, kad kurmji no tuneļa izstūma garo gobelēna rituli.

-   Jūs rīkojāties drosmīgi, mani draugi. Mārtiņš ir atgriezies mūsu vidū.

Rudzupuķe pievērsās Priekškurmim.

-   Vai ir tunelis arī līdz manam vārtu namiņam?

Priekškurmis sarauca purniņu.

-   Jā, kundz'. Pats raku.

-    Lieliski. Māsa Meja, vai šonakt nāksi turp man līdzi? Tuneļi taču jāizmanto. Man ir kāda doma. Tā varbūt nesakaus Dzelzknābi, taču noteikti liks viņam un tiem putniem pagrozīt galvu.

Mazulis Rollo ieritinājās gobelēnā un ķiķināja, kamēr kurmis Gaffers viņu kutināja. Džons Baznīcpele bargi palūkojās pār brillēm.

-   Pārstāj šai pašā mirklī, Rollo. Ko padomātu Mārtiņš?

Baznīcpeles kundze nosmējās.

-   Viņš droši vien nodomātu, ka ir jauki pavadīt laiku jaukā sabiedrībā pēc tik ilgas stāvēšanas pie sienas vienatnē.

Ģenerālis Dzelzknābis plosījās pamatīgas dusmās, soļodams šurpu turpu pa lazaretes telpām. Mangizs un trīs brāļi žagatas stāvēja ka sastinguši, gaidīdami, kad niknums tiks izgāzts pār viņiem. Viņi nebija atraduši nekādas pēdas, nekādas norādes uz viltīgi izrakto kurmju tuneļu ieejām un izejām.

-   Kač! Jūs, apdauzītie stulbeņi, vai gribat man teikt, ka nespējāt alrast pāris zvēru stiepjam lielo drānu?

Ašknābis nodūra skatienu un lūkojās uz saviem nagiem.

-    Mēs meklējām, skatījāmies visur, Dzelzknābi, nekur nebija manāma ne radība.

-   Ne radība? Tu runā muļķības. Viņi ir zemesložņas, ne putni. Viņi nevar aizlidot. Kur viņi palika?

-    Mums uzbruka lielais strīpsuns, ģenerāli. Mēs pret to nevarējām cīnīties. Kad jūs nosūtījāt mūs ārā, viņu pēdas vairs nebija atrodamas. Mēs negaidījām, ka viņi tā iebruks pa durvīm. Jums taču bija viņi jāiesprosto tajā telpā pie kāpnēm.

Dzelzknābis pārvietojās zibens ātrumā. Viņš piespieda Ašknābi pie sienas un nogāza zemē ar spēcīgu smagā knābja triecienu.

-     Jagga! Tu man nestāsti, kas man darāms. Tu aizmirsties, žagata. Es esmu vadonis. Mangiz, vai tavas vīzijas ko rāda? Vai tava prāta acs teic, kurp devušies zemesložņas?

Vārna nervozi mīņājās.

-    Manas vīzijas joprojām ir miglā tītas, pavēlniek.

Krauklis viņu nicīgi nomērīja ar skatienu.

-   Jak! Taču ne jau atkal tas peļu karotājs?

-    Dzelzknābi, es redzu to, ko redzu. Bruņās tērptā pele traucē manas vīzijas un jaucas manās domās. Es to nevaru izskaidrot.

-    Hakka! Vai šis ir tas pats Mangizs, kurš kalpoja man ziemeļzemēs? Man šķiet, ka šī sarkanakmens māja pārvērš tevi par vecu strazdu. Tā pele ir tikai attēls uz auduma stērbeles. Mēs to esam redzējuši, mēs zinām, ka tā ir patiesība. Es neesmu redzējis šeit staigājam peli bruņās, ari tu neesi, taču cel trauksmi un sēj paniku.

-   Pavēlniek, manas vīzijas ir miglā tītas. Bruņās tērpta pele jaucas manās domās.

-    Kač! Pazūdi no manām acīm. Domāšu pats. Tu manas cerības esi pievīlis, Mangiz.

Kad Mangizs pagriezās, lai ietu, aiz durvīm atskanēja švīksti un čiepstēšana. Dzelzknābis lēkšus metās uz priekšu.

-   Zvirbuļi! Ķeriet viņus!

Pieci zvirbuļi, kuri bija klausījušies pie durvīm, aizlaidās. Dzelzknābis un Mangizs metās vajāt bēgļus, kas ātri pazuda no kāpņu telpas un lidoja lejup uz Lielo zāli.

-   Zvirbuļi! Ķeriet viņus! Mangizs kā atbalss atkārtoja vadoņa vārdus patruļām galerijās.

Zvirbuļi laidelējās šurp un turp, nebūdami droši, kurp doties tālāk. Vienu no tiem panāca krauķu knābji un nagi. Izredžu šajā cīņā viņam nebija.

-   Čirksti, Čirksti, šurp, lejā! no Dziļās alas atskanēja Konstances balss dunoņa.

Kā četras taisnas, precīzas bultas Čirkstu karotāji šāvās lejup pa kāpnēm, pāri barikādei, un nolaidās savu Redvolas draugu vidū. Sparīgi lingotu akmeņu krusa atturēja Dzelzknābja cīnītājus no pakaļdzīšanās.

Visi klostera iemītnieki sapulcējās Dziļajā alā, lai noklausītos, ko ziņos četri izdzīvojušie zvirbuļi, vienīgie, kas bija atlikuši no karalienes Kaujknābes mazās, drošsirdīgās armijas. Viņi stāstīja par ilgām neauglīgu meklējumu dienām pa maldīgām pēdām tālajos Ķērpjziedu zemes dienvidos, par vanagu uzbrukumiem un nemierīgām naktīm, kas pavadītas savādos kokos, par visiem viņu piedzīvojumiem, līdz pat brīdim, kad atrada Matiasu un viņa draugus nāves briesmās. Tad sekoja sirdi plosošs stāsts par smagi izcīnīto uzvaru kaujā, kas beidzās ar karalienes Kaujknābes un gandrīz visas viņas armijas nāvi. Daudzi redvolieši raudāja, nekautrēdamies asaru, jo Kaujknābe un viņas kaujinieki bija labi draugi un īsti redvolieši.

Skumjas pagaisa, to vietā nāca dziļi izjusts atvieglojums un gaviles, visiem izdzirdot ziņas, ka Matiass, Bazils un Džesa kopā ar vecajiem biedriem ciršļiem un dažiem jauniem ceļabiedriem ir dzīvi un veseli un joprojām min uz pēdām ļaunajai lapsai un viņa bandai, klostera jaunuļu nolaupītājiem.

Abats norīkoja, lai tiktu atnests ēdiens nogurušajiem zvirbuļiem, kuri dienu un nakti bija lidojuši, lai atgrieztos Redvolā, un tad informēja putnus par notikumiem viņu prombūtnes laikā: ģenerāļa Dzelzknābja ierašanos un nežēlīgo iebrucēju veikto Čirkstu vecīšu un putnēnu noslepkavošanu.

Viens no zvirbuļiem izstāstīja aiz lazaretes durvīm noklausīto.

Rudzupuķe sparīgi sasita ķepas.

-   Es zināju. Ak, man bija taisnība! Mārtiņš Karotājs mūs tiešām sargā. Ak, es tā priecājos, ka jau agrāk izprātoju savu nelielo plāniņu. Tagad ir pat labāk, zinot, ka tie nelietīgie putni bīstas no tā, ka mūsu klosteri sargā karotāja gars. Tagad es domāju, ka mana iecere nudien īstenosies!

-    Man šķiet, ka tev jāizstāsta mums savs plāns, pirms meties darīt kaut ko uz savu galvu, jauno pelīt, abats stingri noteica.

Rudzupuķe ņēmās klāstīt savu plānu.

Mangizs tupēja galerijā kopā ar Dzelzknābi. Abi putni vēroja Lielās zāles grīdu tālu lejā.

-   Ģenerāli, kā jums šķiet, vai zvirbuļi dzirdēja mūsu sarunu? Mangizs prātoja.

-   Čag! Kuram gan rūp pāris zvirbuļu? Rau, Mangiz, tu uztraucies par muļķībām. Ir tā, kā es teicu, tu jau sāc baidīties pats no sava spārna ēnas. Atstāj mani vienatnē, jo tagad es esmu tas, kam jāizdomā visas domas. Tu nedrīksti traucēt mani ar runām par zvirbuļiem un bruņotām pelēm.

-   Lai notiek, pavēlniek.

Mangizs saīdzis pacēlās spārnos un aizplivinājās uz guļamtelpām.

Ambrozijs Ērkšķis un brālis Dens izmeklēja garu mucas dēlīti un ķērās pie tā grebšanas ar kokapstrādes rīkiem. Ezis strādādams murmināja: Zobens, tāds kā Mārtiņa varenais zobens, kurš tagad ir Matiasa ierocis. Kaut tas būtu šeit kā paraugs. Tomēr es tīri labi atminos, kāds tas izskatās.

-    Laimīgā kārtā es atceros mūsu Karotāja zobenu visos sīkumos, brālis Dens novīpsnāja.

Ambrozijs, tāpat vīpsnādams, viņam atbildēja.

-     Redzi tur to oktobra alus mucu? Man jāpaUir prātā, ka tai jāieliek tapa līdz rudenim. Redzi tās sidra mucas, man jāatminas tām pievienot medus tuvāko dienu laikā, vai arī sidrs sarūgs. Un tā lielā zemeņu dzēriena muca, tā man jāatceras izkāst krūzēs šāvakara maltītei, lai dzēriens būtu auksts un dzidrs. Tāpēc turpini vien atcerēties, ko vien gribi par Karotāja zobenu, Den. Man pietiek, ko atcerēties, paldies.

Bija klāt vakars un krāšņi sarkans saulriets, kad Rudzupuķe un māsa Meja vairāku kurmju pavadībā izslīdēja no tuneļa izejas vārtu namiņā.

Aizbultējis durvis, Priekškurmis piegāja pie logiem un pārliecinājās, ka viņi nav pamanīti.

-   Nevien' spalvmais', kundz'. Mēs i drošīb".

Rudzupuķe iegāja guļamistabā un atvēra lādi, kurā Matiass glabāja savu karotāja tērpu.

-   Re, tas viss ir šeit, māsa Meja, bruņas un viss pārējais. Mans Matiass līdzi paņēmis tikai zobenu. Viņam patīk ceļot bez smagām nastām.

Māsa Meja nāca talkā Rudzupuķei izkravāt bruņucepuri un lielu aizsargus. Nolikusi līdz spīdumam nopulēto bruņu krūšu aizsegu uz gultas, viņa to dziļdomīgi nopētīja.

-    Ak vai, tas viss ir briesmīgi smags. Vai esi pārliecināta, ka spēsi paiet ar to visu mugurā?

Rudzupuķe paraustīja plecus.

-   To es nezināšu, līdz nebūšu pamēģinājusi, bet esmu diezgan spēcīga. Palīdzi man uzvilkt plecu aizsargus, esi tik laba.

Drīz vien viņa žvadzēdama izsoļoja viesistabā, pilnās bruņās tērpusies.

Priekškurmis apbrīnā nošūpoja galvu.

-   Harr, tas nu gan i vien' varen' skat, kundz'. Es neko tād' nav nekad redzej's. God' vārds, ja ne jūs' sej', es teikt', ka Mārtiņš i atpakaļ pie mumsīm.

Durvīs parādījās māsa Meja ar smalkas marles gabalu ķepās.

-     Neuztraucieties, Priekškurmja kungs. Es uztaisīšu masku viņas sejai, un tumsā tā izskatīsies gana bāla un spocīga. Jāteic, Rudzupuķe, ka tajās bruņās tu izskaties nudien liela un iespaidīga.

Rudzupuķe žvadzēdama staigāja pa istabu, lūkodamās lejup uz mirdzošo metālu.

-   Cerēsim, ka šī maskarāde šovakar piemuļķos putnus.

3. NODAĻA

Bazils lēkāja apkārt rietošās saules staros.

Lai nu viens saka, puiši, paskat, šis noteikti ir bijis garšaugu dārzs. Ahā, piparmētra. Ņam ņam, es nespēju būt vienaldzīgs svaigu piparmētru. Apčī! Uz veselībām, te kaut kur tuvumā ir timiāns. No tā es allažiņ šķaudu. Apčī! Ā, te tas ir, hmm, un ļoti gards turklāt. Apčī!

Pēddziņi bija apmetušies sen iekoptajā dārzā, ciršļu ugunskuri sarkani kvēloja vakara krēslā, un gaisā virmoja gards aromāts. Balamutis nogaršoja virumu no pavārnīcas.

O, brīnišķīgi. Kas tas ir?

Lagalags ar zobenu sakapāja savvaļas cigoriņus un iemeta katlā.

-    Tas ir īpašs ēdiens. Šeit joprojām aug tik daudz visa kā, ka mums ir plaša izvēle. Es to saucu par mednieku sautējumu. No dzērieniem gan ir tikai ūdens, bet es gatavoju ābolu pankūkas ar medu saldēdienam.

Džesa Vāvere raudzījās uz diviem melniem siluetiem tālumā āpša un zvana klinti.

-   Kas par apbrīnojamu skatu, Matias. Nudien, varētu padomāt, ka šie apveidi ir īsti.

Matiass bija nevaļīgs, kopā ar Jabecu Celmu un seru Hariju atkal pētot karti un dzejoli.

-   Nu, tas būtu āpsis, kas skauj zvanu, bet šīs nākamās rindiņas i/.klausās pagalam šausmīgas:

«Milzis pār klajumiem ceļu tiem rādīs. Kad vasaras vakara mierā Kapa akmeni nāve veļ nost, Visas cerības saslēdziet vienā Kas spēj varoņu jostu jozt.»

Viņi klusēdami sēdēja ap ugunskuru, apdomādami ļaunu vēstošos vārdus.

Sers Harijs aizgāzelējās līdz lielajam katlam, paošņāja aromātu un atgriezās uzmundrināts.

Baisi lāsti nebiedē mani, Kad pusdiengalds priekšā tiek klāts. Rullī tīti vārdi ko spēj? Kad man pavāri virumu lej.

Bazils kāri tiesāja salātlapu.

-    Labi teikts, manu veco spalvuģīmi. Es jūtos tieši tāpat. Pēc pusdienām nāvei pretī varu stāties jebkurā laikā; vienīgais, kas mani uztrauc, ir tas, ka varu nokavēt tējas dzeršanu un vakariņas, vai ne?

Sera Harija cēlais svarīgums bija iedragāts. Viņš nikni palūrēja uz Bazilu un aizslāja projām.

Matiass uzsita pa karti.

-    Mani uztrauc šis te. Tādas kā divas līnijas, slīpā leņķī viena pret otru, ar tādām kā mazām skabardziņām abās pusēs visā līnijas gammā.

Lagalags paklaudzināja pa katla malu ar pavārnīcu.

-    Sanāk, sanāk, neņemiet galvā nāvi un nolemtību, un noslēpumus, sautējums ir gatavs. Stājieties rindā. Nekādas līšanas pa priekšu, Bazil. Ej, stājies rindas galā, ej vien!

Līksmības un smieklu burzmā ciršļi sastājās vienā rindā ar Matiasu un viņa draugiem, lai saņemtu vakariņu tiesu. Bazils kāri pastiepa savu bļodiņu, lai saņemta porciju mednieku sautējuma, kad atskanēja baisma balss:

-   Nelaime! Neeelaiiiime!

Lagalags apstājās, pavārnīcu dziļi iemērcis katlā.

-   Kas tas bija?

Bazils pašūpoja savu bļodiņu.

-   Nezinu, veco zēn. Piepildi manu bļodiņu, lūdzams, esi tik labs.

Matiass un Orlando paķēra ieročus, taču Balamuta sauciens

viņus nomierināja:

-   Viss kārtībā. Te pieklīdis viens vecs trusis.

Jaunpienācējs bija trušu sirmgalvis. Viņam pat bija kušķaina,

sirma bārda. Viņš iesteberēja ugunskura gaismas lokā, vicinādams ķepas un trīcošā balsī klaigādams:

-   Nelaime, nāve, nolemtība un nakts. Nelaime, klausieties! Neeelaiiiime!

Bazils pielieca ausis uz sirmgalvja pusi.

-   Klau, veco zēn, čāpo prom un ļauj puišiem ieēst sautējumu, ja?

Visi sapulcējās ap trusi. Matiass viņam paklanījās.

-   Es esmu Matiass, Redvolas Karotājpele, un šie ir mani draugi. Mēs nevēlam jums ļaunu. Kāds ir jūsu vārds, kungs, un kā sauc šo vietu?

Trusis lūkojās taisni uz priekšu.

-   Nelaime. Visapkārt ir nelaime!

-   Ak, liecies nu mierā, vecais savādniek, Bazils izsaucās, skubinādams Lagalagu ķerties pie pavārnīcas, vai arī es palikšu nepabarots. Nelaime, nelaime, nāve un nolemtība! Vai nevari pateikt ko tādu, kas nesāktos ar «N»?

Sirmais trusis noslīga zemē, ķepām no vecuma drebot. Matiass Iruša priekšā nolika savu ēdiena bļodiņu un trīcošos plecus apsedza ar maisu. Sagumušais stāvs nelikās par ēdienu ne zinis un turpināja murmināt par nāvi un nelaimi. Balamutis cieši nopētīja veco trusi.

-   Viņš ir traks. Pilna galva melniem putekļiem. Ūdrēns pavīpsnāja.

Bazils bargi paraudzījās uz ūdrēnu.

-   Uzvedies pieklājīgi vecāko priekšā.

Matiass tikpat bargu skatienu pievērsa Bazilam.

-   Paklau tik, cita acī skabargu redz, pats savā baļķi ne. Tu Balamutim nekādu labo piemēru vis nerādi.

Karotājpele notupās sirmgalvja priekšā un norādīja uz augstajām klintīm.

-   Sakiet, kungs, kas ir aiz tām klintīm?

Pirmo reizi trusis šķita sadzirdam jautājumu. Viņš palūkojās uz āpsi un zvanu, purinādams galvu.

-   Nāve un nakts, šausmas un ļaunums! viņš noskandēja, tad apklusa un vairs neteica neko.

Orlando atspiedās pret kaujas cirvi.

-    Nav jēgas, Matias, nabaga večuks ir pārbijies līdz neprātam. Atstāj viņu turpat ar visu maisu un ēdienu. Varbūt viņš vēlāk atjēgsies un sāks runāt.

Džesa Vāvere papurināja asti.

-    Nez, kas ir par iemeslu tam, ka viņš ir tāds? Jānotiek kaut kam tiešām briesmīgam, lai liktu kādam tā izturēties. Skat, Matias, viņš ceļas kājās.

Sirmais trusis lēni piecēlās. Tuvodamies Matiasam, viņš glaudīja ap pleciem aplikto maisu, gluži kā tas būtu mīksts rītatērps. Apstājies karotājpeles priekšā, sirmgalvis atraisīja no zāles uzpītu aukliņu, kas bija apsieta viņa ķepai. Tajā karājās akmens veidojums. Ne vārda neteicis, viņš iespieda to Matiasa ķepā un aizklimta nakts tumsā, ietinies maisā kā apmetnī.

Lagalags un Jabecs nostājās viņa ceļā, taču Matiass norādīja, lai tie atkāpjas.

-    Lai viņš iet, nabaga radījums. Šķiet, ka viņam ļoti patīk tas maiss. Varbūt šo viņš man iedeva apmaiņā pret maisu.

Bazils aplūkoja akmeni, kas karājās zāles pinuma aprocē.

-   Jocīgs nieciņš. Kā tev šķiet, kas tas ir?

-   Nav ne jausmas. Tas izskatās pēc maza peles atveida akmenī. Droši vien kāda greznumlietiņa, ar kurn viņš gribējis pateikties par mūsu viesmīlību.

Karotājpele apmeta zāles aukliņu cilpā ap savu zobena jostu un apsēdās, lai pabeigtu vakara maltīti kopā ar draugiem.

Pusmēness neskaidri apspīdēja augsto klinšu pakāji. Vasaras nakts bija silta, taču baisma un klusa. Laimis miegā šņukstēja, un Tesa glāstīja viņa galvu, līdz ezēns rimās. Auma lūkojās augšup uz savādajām, drūmajām klintīm, kas tumsā slējās kā divi sargi.

Man šeit nepatīk, viņa nodrebinoties sacīja. Visu mūžu esmu nodzīvojusi Rietumu līdzenuma piekalnē. Tā ir saulaina un (Ii.iudzīga; šeit tā nav.

Tims pastiepa ķepu un pieskārās klints sienai, kura joprojām glabāja saules siltumu.

-  Tās ir tikai klintis, tādas pašas kā visas pārējās. Tikai daba tās izveidojusi citādas, viņš mierināja Aumu.

-    Klusumu! Acis ciet un gulēt, citādi dabūsiet just manu nūju.

Trijnags pieso|oja pie viņiem, vēzēdams savu vītola vicu. Viņš

pārliecinājās, ka visi guļ nekustīgi un klusi, tad devās pie Bendesmaisa.

Viltīgā lapsa stāvēja starp klintīm, zīda maskai kā košam krāsas traipam izceļoties uz tumšā fona. Trijnagam tuvojoties, viņš pagriezās.

-   Viss rāmi?

-   Jā, viņi uzvedas klusi, pavēlniek.

-   Tas labi. Drīz tiksim no viņiem vaļā.

-   Kur ir tā vieta, uz kurieni jūs viņus vedat, Bendesmais?

-   Vai tu pratini mani, Trijnag? lapsa asi vaicāja.

-   Nē, pavēlniek. Es tikai prātoju, kad beigsies visa tā soļošana un kur mēs būsim, kad tas notiks.

-   Neuztraucies, Trijnag, es parūpēšos par tevi un pārējiem. To es tev saku tikai tādēļ, ka zinu tev var uzticēties. Klau, draugs, tu allaž esi bijis tas, uz kuru varu paļauties. Daži no tiem pārējiem, īpaši Pusastis un tas mazais Vičs, ir jāuzmana. Drīz vien es došos projām uz dienu vai divām. Gribu, lai tu manis dēļ kaut ko izdari: paturi viņus acīs. Atstāšu tevi par galveno.

Trijnags sajutās lepns un apmierināts ar sevi. Viņš nekad nebija dzirdējis, ka maskotā lapsa kādu sauktu par draugu. Viņš jutās īpašu godu izpelnījies, stāvēdams te un runādams ar vadoni kā līdzīgs ar līdzīgu.

-    Atstāj to manā ziņā, pavēlniek. Es viņus uzraudzīšu, kamēr būsi projām. Pusastis un Vičs, sermulis un žurka, kurš tad tiem uzticētos? Tev vajadzīga uzticama zebiekste, tāda kā es.

Bendesmaiss paplikšķināja Trijnagam pa muguru.

-    Tu man gluži vai izņēmi vārdus no mutes, Trijnag, viņš ieklukstējās smieklos. Tu esi mana īstā zebiekste. Klausies, kad tas viss būs galā, man vajadzēs uzticamu biedru par manu labo ķepu, ar kuru dalīties varā un bagātībās. Norunāts?

Zebiekste sirsnīgi paspieda Bendesmaisa ķepu.

-   Norunāts, pavēlniek. Paļaujies uz mani!

-    Es paļaujos. Tagad ej un sargā to salašņu baru.

Trijnags sparīgi salutēja un, galvu augstu pacēlis, aizsoļoja.

-    Muļķis! Bendesmaiss noņirdza zem zīda maskas, noskatīdamies, kā zebiekste aiziet.

Pusastis snauduļoja, atspiedies pret zvana klinti, kad viņam piebikstīja Bendesmaiss.

Sermulis centās izlikties, ka ir modrs.

-    Vai tas esat jūs, pavēlniek? Es te tikai tupēju slēpnī un vēroju gūstekņus, viņš aizbildinājās.

-    Labi, labi. Es bieži vien esmu ievērojis, ka tu esi vienīgais, kurš paliek nomodā un pierauga notiekošo, Pusasti.

-   Tiešām? Ak, ē, jā, jā. Kādam taču tas ir jādara, droši vien.

-    Es zinu, ka varu uz tevi paļauties. Bieži saku sev, tas nekas, ja es nosnaudīšos, Pusastis visu pieskata. Klausies, mans labais draugs. Man drīz būs jādodas nelielā ceļojumā. Atstāšu tevi šeit par galveno, bet nesaki neko. Es gribu, lai tu cieši uzraugi Trijnagu. Viņam pēdējā laikā drusku sakāpis galvā. Es viņam neuzticos.

Pusastis gudri māja ar galvu.

-   Nedomājiet, ka ari es to neesmu ievērojis, pavēlniek. Zebiekstes ir visas vienādas, nekad neesmu tām uzticējies.

-   Tas tādēļ, ka esi tāds pats kā es, Pusasti. Tu esi prātīgs, un tev Ir dabas dots vadoņa talants. Turies kopā ar mani, draugs, un es pielūkošu, lai tu tiktu labi atalgots. Es par tevi parūpēšos.

Pusastis iepleta acis.

-   Vai jūs to nopietni, Bendesmais?

-    Protams. Uzticama kalpošana allaž labi jāatalgo. Starp citu, vai neesi manījis Vicu?

-   Jā, viņš ir tur, pie tiem krūmiem.

-   Aha, aiziešu, pārmīšu ar viņu kādu vārdu. Varbūt man nāksies viņu paņemt līdzi uz dienu vai divām. Ielāgo, turi muti ciet un acis vaļā. Es ar tevi rēķinos, Pusasti.

-   Varat man uzticēties, Bendesmais.

Viltīgā lapsa apsēdās blakus Vičam zem krūmiem. Žurkulēns mazliet sarāvās, bīdamies no Bendesmaisa.

-   Klausies uzmanīgi, Vič. Man tev ir kas sakāms.

-   Bet Bendesmais, es neesmu izdarījis neko sliktu, es visu laiku vē…

-   Klusu, Vič. Nerunā tik skaļi. Es zinu, ka tu neko sliktu neesi izdarījis, patiesībā tu pēdējā laikā esi ļoti labi pastrādājis.

-   Tiešām? Ak, esmu gan. Es tiem redvoliešiem neļauju slinkot un pārējiem ari. Lieku viņiem soļot, cik vien ātri viņi spēj.

-   Jā, es zinu, ka tu tā dari, maskotā lapsa saldā balsī teica. Tāpēc man tev ir sagādāts pārsteigums. Pavisam drīz es došos no šejienes projām un vedīšu vergus sev līdzi, bet pārējos man jāatstāj šeit, lai viņi gaidītu manu atgriešanos. Šajā vietā iesaisties tu, Vič. Es gribu, lai tu dodies man līdzi un palīdzi tikt galā ar gūstekņiem. Tikām pasaki Līkmuguram un pārējiem, lai pieskata Trijnagu un Pusasti. Man šķiet, ka viņi kaut ko perina mums aiz muguras, Vič. Viņiem nevar uzticēties.

Mazā žurkulēna balss noklusa līdz sazvērnieciskam čukstam.

-    Trijnags un Pusastis, tie divi kaušļi, mūždien mani velk uz zoba. Man jau likās, ka viņiem kaut kas ir aiz ādas. Atstāj to manā ziņā, es pateikšu Līkmuguram un Ādķepam un pārējiem, lai uzpasē viņus kārtīgi.

-     Dari tā. Mēs taču negribam, lai viņi sataisītu kādas nepatikšanas, kamēr mēs esam projām, vai ne?

-   Protams! Zemiskie nodevēji. Ē, kur mēs dosimies, pavēlniek?

-   Šobrīd neko daudz nevaru atklāt, Vič, bet pateikšu tev tik, cik spēju. Man vajadzīgs labs palīgs, kas manā vietā izrīkotu. Tas ir darbiņš tādam kā tu, iespēja pierādīt, ka spēj noturēt varas grožus.

Vičs nespēja atturēties, nesaberzējis ķepas satraukumā.

-   Es esmu īstais šim darbam, Bendesmais. To es pierādīšu.

-   Es zinu, ka pierādīsi, Vič. Tieši tāpēc es izvēlējos tevi.

Bendesmaiss aizlavījās projām, lai atgrieztos savā novērošanas punktā starp klintīm, apmierināts ar veiksmīgo plānošanu. No mēness apspīdētās klinšu terases zem āpša un zvana tēla caur siltās vasaras nakts tumsu viņu vēroja citas acis.

Bendesmaiss stāvēja rāmi, neuzdrīkstēdamies pakustināt ne muskuli. No apkārtējās tumsas klusi bija iznākušas pelēkas žurkas. Tagad viņš atradās to ielenkumā. Šo radību bija vesela armija, katrs no tiem bija tērpts melnā un bruņots ar īsu durkli ar platu, lapas apveida asmeni. Neviens no tiem neradīja ne skaņas. Cik vien labi spēdams, Cietsirdis izvērtēja situāciju.

Žurkas bija aplenkušas nometni. Kriīmos zalgoja acis, visur spīdēja durkļu asmeņi, gan ap abām augstajām klintīm, gan šaurajā gravā starp tām. Šī armija skaita ziņā daudzkārt pārsniedza Akmeņraibja bandu, kas sargāja upes krastus. Maskotā lapsa bija ar viņiem sastapies jau iepriekš, šķērsodams šīs zemes. Viņš turpināja stāvēt nekustīgi, gaidīdams kādu zīmi.

Radījumi viņa priekšā pašķīrās, purpursarkanā mantijā tērptai žurkai tuvojoties Bendesmaisam. Šai žurkai durkļa nebija; tā ķepā turēja balta kaula zizli ar galā piestiprinātu peles galvaskausu.

Žurka neteica ne vārda.

-   Tu esi atnācis pēc vergiem. Es tevi gaidīju, Nadaz, Bendesmaiss sacīja, balsij klusumā izskanot dobji.

Par Nadazu dēvētā žurka pakratīja zizli. Galvaskauss nograbēja pret kaula rokturi, un Bendesmaiss apklusa.

Nadazs norādīja ar zizli uz lapsu, tad apsviedās riņķī un norādīja uz guļošajiem gūstekņiem. Atkal pagriezies, viņš pavērsa zizli uz spraugu starp divām klintīm, norādot virzienu, kurā viņi dosies.

Bendesmaiss ar galvas mājienu rādīja, ka ir sapratis.

Tumši stāvi ielenca Matimeo un pārējos pie vergu ķēdēm pievažotos. Pelēns pa pusei pamodās, izdzirdējis Tesu apslāpēti ievaidamies. Mēmas ķepas cieši turēja viņa galvu nekustīgi, un pie viņa mutes un nāsīm tika piebāzts lapu spilventiņš ar dedzinātu zāļu un augu pelniem. Matimeo pretojās, taču smarža bija pārāk spēcīga, lai pret to cīnītos. Tumša migla sabiezēja viņa acu priekšā, un augumiņš klusi saļima pret melna uzsvārča krokām.

Gūstekņu nejūtīgie stāvi tika salikti uz iegareniem vairogiem. Katru vairogu nesa astoņas žurkas.

Viču uzmodināja Bendesmaisa purināšana.

-    Kuš, neizdod ne skaņas. Seko man un uzvedies klusu. Mēs dodamies ceļā, lapsa viņu brīdināja.

Vičs, ceļoties kājās, nejauši uzkāpa uz Slapjdraņķa ķepas. Zebiekste smilkstot pamodās. Ieraudzījis, ka gūstekņi tiek nesti projām, viņš pielēca kājās.

-   Bendesmais! Kur viņus… āāā!

Pēc Nadaza zīmes viena no žurkām nogalēja Slapjdraņķi ar strauju durkļa grūdienu.

Vičs šausmās trīcēja, un tikmēr uz viņa galvas tika uzvilkts maiss. Bendesmaiss viņam čukstēja, kamēr viņa paša galva un maska tika ievīstīta tāpat: Nekrīti panikā, viņi mūs nenogalinās. Vienkārši ej, kurp tevi ved.

Klusā armija kopā ar nemaņā guļošajiem gūstekņiem un diviem vergu dzinējiem devās uz dienvidiem starp klintīm.

Bālais mēness apspīdēja Slapjdraņķa mirstīgās atliekas. Viņš rāmi gulēja nāves miegā, un turpat blakus snaudošie biedri pat nenojauta, kas noticis siltajā vasaras naktī.

4. NODAĻA

TAS pats mēness, kas apspīdēja Ķērpjziedu mežu, raidīja sudrabpelēkas gaismas starus caur Lielās zāles logiem. Divi krauķi augšējās galerijās tupēja sardzē. Pusnomodā, pussnaudā viņi skatījās uz ainu lejā. Tumšas ēnas noapaļoja mēness izgaismoto akmeņu stūrus.

Viens no krauķiem neomulīgi mīņājās.

-    Grā! Labāk ir dienā, kad saule spīd silti un spoži. Viņa pārinieks sapurināja spārnus, lai neaizmigtu.

-    Tev taisnība, Lupatspārn. Man šī vieta tumsā nepatīk.

-    Visi zemesložņas gu) tur lejā, tai Dziļajā alā. Kāpēc mums te jāstāv visu nakti? Te nekad nekas nenotiek.

-    Ka tik ģenerālis nesadzird, ka tu tā saki. Viņš liek mums te dežūrēt visu nakti mēs paklausām pavēlei.

-    Jā, tev taisnība. Kad atkal atnāks tumsa, sardzē būs jāstāv diviem citiem, un mēs gulēsim zemesložņu mīkstajās gultās.

-    Krakka! Tās ir labas gultas. Ziemeļzemēs nebija nekā tām līdzīga.

-   Kas tas, Urķnag? Vai redzēji tur lejā kaut kādu kustību?

-   Grā! Tās ir tikai ēnas.

-   Nē, lūk, tur. Paskat, lielās durvis ir vaļā. Redzi, tur kaut kas kustas!

Lēni izpeldot no tumšās ēnas zonas, mēnessgaismas starā ieslīdēja spocīgs stāvs.

Abi krauķu sargi stāvēja, pilnīgi apstulbuši.

Tā bija pele mirdzošās bruņās, pele no lielā audekla!

Rēgs pavērsās ar seju pret viņiem, taču sejas tam nebija! Tur, kur jābūt sejai, bija tikai pelēka dūmaka. Pacēlis baismīga izskata zobenu, tas norādīja tieši uz izbailēs sastingušajiem putniem un zemā, dārdošā balsī noskandēja:

-   Nāve nāks, ja paliksiet Redvolāāā!

Pirms vēl šie vārdi beidza atbalsoties Lielās zāles sienās, panikas pārņemtie putni šausmās metās bēgt, klupšus krišus, steigā grūzdamies viens otram virsū, lai tikai tiktu projām no rēgainā skata.

Dzelzknābi no miega izrāva Urķnags un Lupatspārns. Lazaretes durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā, un viņi iebrāzās iekšā, spalvām putot uz visām pusēm.

-   Ģenerāli, jagga! Krrrāā! Spoks, spoks!

-   Nāve, tas teica. Nāve! Kraggak! Glāb mūs!

Dzelzknābis izpleta spārnus un iebelza krauķiem.

Klusumu, dulburi! Mangiz, nāc man līdzi. Jūs abi, žigli parādiet, kur to redzējāt.

Četri putni steidzās uz sardzes posteni galerijā.

Lupatspārns norādīja ar pastieptu trīcošu nagu. Viņš nevaldāmi drebēja pie visām miesām.

-   T-tu-t-tur-t-turturtur!

Dzelzknābis viņu rupji pagrūda malā.

-   Muļķi, es neko neredzu.

-    Mēs te bijām, un tad pēkšņi viņš tur stāvēja. Tieši tur! Urķnags centās paskaidrot.

Dzelzknābis lūkojās lejup uz vietu, kurp rādija abi krauķi.

-    Krāk! Tur nekā nav! Labi. Tu, Lupatspārn, izstāsti, ko tieši redzēji, citādi dabūsi no manis baidīties vairāk nekā no jebkura spoka, kādu jelkad esi redzējis. Tagad pārstāj gausties un stostīties un runā lēnām!

-   Nu, pavēlniek, es un Urķnags stāvējām sardzē tieši šajā vietā. Mēs negulējām, ak, nē, mēs bijām pilnīgā nomodā. Tad es viņam saku kas tur lejā kustas? Un viņš man saka tās ir tikai ēnas. Krāk! Kad mēs paskatījāmies vēlreiz, tur stāvēja pele, gluži kā tā karotājpele uz audekla, tikai šai nebija sejas. Tā novicināja pret mums zobenu, lielu, garu zobenu, un teica nāve nāks, ja paliksiet Redvolā. Tas spoks nerunāja peles balsī. Tā bija kā pērkons pār ziemeļzemju kalniem, tā bija kā…

Dzelzknābis draudoši noplivināja spārnu.

-   Pietiks! Esmu dzirdējis pietiekami. Peles spoks, ko?

Urķnags nespēja savaldīties un izsaucās: Pppele visa bruņās,

pavēlniek. Ar lielu zobenu!

Dzelzknābis pacēlās spārnos. Nolaidies lejā, viņš piezemējās uz Lielās zāles grīdas.

-   Un tātad šeit tas stāvēja. Nu, vai tagad redzi spoku, ko? viņš jautāja, vārdiem atbalsojoties visapkārt Lielajai zālei.

Abi sargi stingi papurināja galvu.

Dzelzknābis izsaucās: Kragga! Spok! Es esmu ģenerālis Dzelzknābis, varenākais cīnītājs visās ziemejzemēs. Nāc, spok, paraugi, vai spēsi nobiedēt mani!

Krauklis braši stāvēja mēness gaismas šautrā uz Lielās zāles grīdas. Nekas nenotika.

-   Ģenerāli, lielās durvis joprojām ir vaļā, Mangizs sauca lejup.

Dzelzknābis izsoļoja ārā. Paskatījies visapkārt, viņš atkal iegāja

iekšā. Aizcirtis aiz sevis durvis, viņš uzlidoja augšā galerijā.

-    Redzat, iekšā nekā, ārā nekā. Nekādas peles bruņās, nekāda spoka, sauciet to, kā gribat. Nekā!

Viņš pagriezās pret abiem sargiem, šūpodams nāvējošo knābi viņu acu priekšā, un draudīgā balsī vaicāja: Nu, pastāstiet vēlreiz. Ko jūs redzējāt?

-   Neko, viņi bailēs trīcošām balsīm atbildēja.

-   Tad kas atvēra lielās durvis? Mangizs iejautājās.

Kad vārna ienāca lazaretē, Dzelzknābis viņam tā iespēra, ka viņš nokrita augšpēdus. Mangizs izbrīnā pacēla skatienu augšup. Ģenerālis ari iepriekš bija sitis putniem, taču savam gaišreģim nekad. Dzelzknābis pārliecās pār guļošo.

-   Tas viss ir tavs darbs, vārna, viņš dusmās sēca piesmakušā balsī. Tu un tavas aizmiglotās vīzijas. Kač! Spoku pele bruņās, tie krauķi bija pārbijušies līdz nāvei. Un tad, kad es eju un viņiem pierādu, ka nekāda spoka nav, ko saka mans labais spārns?

Dzlezknābis izsmejoši atdarināja Mangiza balsi:

-   Tad kas atvēra lielās durvis?

Vārna sarāvās un trīcēja, kamēr ģenerālis turpināja:

-   Tātad es viņiem parādu, ka spoka nav, un tu sāc viņus pārliecināt, ka ir gan. Es neesmu nekāds spoks, Mangiz, un tas, ko saku, nav apstrīdams. Es tev iemācīšu nevārstīt knābi nevietā.

Vārna spalgi ieķērcās sāpēs, kad viņa miesā ieurbās lielā kraukļa nagi.

Ambrozijs Ērkšķis nolika Rudzupuķes priekšā bļodiņu karstas seleriju krēmzupas, un māsa Meja tikmēr noņēma viņas bruņucepuri.

-   Nogaršo zupu. Tā tev palīdzēs uzturēt možu garu. Hohohoho!

Konstance smējās, vēderu saķērusi, un slaucīja no acīm smieklu

asaras.

-    Ūhahā, ak vai! Jāteic, tu šovakar bruņās izskatījies spocīgi skaista, Rudzupuķe. Ū hahā hi hi hī!

Nedomādama turpināt vārdu spēles, māsa Meja, locīdama marles masku, vien piebilda: Man prieks, ka tas iedarbojās. Lūk, ko var panākt ar vienu rēgu ak vai!

Viņas sakņupa smieklos.

-    Vai redzēji to putnu seju, kad notēmēji uz viņiem zobenu?

-   Hahaha. Viņi visu laiku grūdās viens otram virsū, kad centās kopā aizlidot.

-    Par to jāpateicas Konstances spoka balsij. Ar to pietiek, lai pārbiedētu jebkuru zvēru. Hohoho! Nu, Konstance, atkārto vēlreiz.

Lielā āpsiene salika ķepas taurītē pie mutes un aizkapa balsī izsaucās: Aaatstāāājiet man arūī to zuuupuuu!

Ārpusē, galeriju sargpostenī, Lupatspārns nodrebinājās.

-   Kas tas bija? Vai dzirdēji, Urķnag?

Otrs krauķis spēcīgi ieknāba biedram sānā.

-   Jak! Nesāc nu atkal, tu mums jau esi sagādājis pietiekami nepatikšanu vienai naktij. Ej gulēt. Tad tu neredzēsi neko tādu, kas tavam plānajam prātiņam liktos ziņošanas vērts.

5. NODAĻA

Bendesmaisa nometnē valdīja nevienprātība un dumpošanās. Vergu dzinēji, tikko pamodušies, atklāja, ka gūstekņi un viņu vadonis ir pazuduši, un vēl ļaunāk kļuva tad, zebiekste Sauspurns atrada savu biedru Slapjdraņķi guļam bez dzīvības.

-     Nelietīgā, slepkavnieciskā lapsa, nodūris manu draugu Slapjdraņķi, viņš izsaucās.

Pusastis mēģināja biedru nomierināt.

-   Muļķības! Bendesmaiss nenogalinātu vienu no savējiem.

-   Ha! Un kā ar Spalvvēderu un Stīvmuguru? Viņš tos abus piebeidza.

-    Sauspurnam taisnība. Nejaucies, Trijnag. Varu derēt, ka tas derdzīgais slepkavnieks maskā ir nogalinājis arī mazo Viču. Paskatieties apkārt. Vai redzat Viču?

-   Vičs nav beigts, Līkmugura iejaucās. Bendesmaiss viņu ir paņēmis līdzi, lai kur ir devies.

Pusastis pavicināja dunci uz Līkmuguras pusi.

-    Lai kur? Kā tas ir, lai kur? Tu spiego un noklausies to, kas uz tevi neattiecas, Līkmugura. Es domāju, ka tu esi pretīgs nodevējs.

-   Pretīgs nodevējs, ko? Kurš gan to saka? Tu pats esi tas, kurš met kažoku uz otru pusi, draudziņ. Bendesmaiss man lika tevi pieskatīt. Un nesāc te vicināt to dunci pret mani, puņķūsa. Man ir divtik liels zobens. Re!

Pusastis metās virsū Līkmuguram, kamēr tas centās izvilkt zobenu. Pārsteigts nesagatavots, sesks bija viegls upuris sermuļa duncim viņš nokrita, nāvējoši ievainots. Pusastis pagriezās pret pārējiem.

-   Lūk, ko saņem spiegi un nodevēji. Vai vēl kāds grib to pašu? Panāk šurp!

Trijnags izvilka bīstama izskata ķeksi.

-   Ei, Pusasti. Tev nu gan būs ko taisnoties. Ko tu iedomājies ka esi te priekšnieks?

-    Esmu ari, ciktāl tas attiecas uz tevi, zebiekste, Bendesmaiss mani atstāja par galveno, kamēr ir projām uz kādu laiku, kā viņš man teica.

Trijnags draudīgi vicināja ķeksi, pamāja ar galvu Blusmuguram un Sauspurnam, un visi trīs lēni virzījās uzbrukumā Pusastim. Trijnags ļauni pasmīnēja.

-   Bendesmaiss atstāja tevi par galveno? Kuru tu te centies piešņākt? Viņš būtu atstājis par galveno vienu no mums, zebiekstēm, vai ne, draugi?

Pusastis paķēra mirušā Līkmuguras zobenu. Viņš to novēcināja pret zebiekstēm un durstīja gaisu ar dunci.

-    Atkāpieties, zebiekstes, lieciet mani mierā, vai arī tad, kad atgriezīsies Bendesmaiss, jums būs lielas nepatikšanas.

Trijnags lēni riņķoja ap viņu, šūpodams ķepā ķeksi.

-    Tev droši vien smadzeņu vietā ir maizes drupačas, ja tu domā, ka lapsa atgriezīsies, tu, stulbeni. Kā tu domā, kāpēc viņš paņēmis līdzi visus vergus? Viņš nemaz nedomā atgriezties. Ha! Nav nekāds brīnums, ka viņu dēvē par viltīgo lapsu.

Sauspurns metās uzbrukumā Pusastim. Sermulis palēca sāņus un iedūra zebiekstei ar zobenu. Viņš sauca palīgā Plataci, otro un pēdējo bara sermuli:

-    Nāc, Plataci. Bendesmaiss atstāja mani par galveno, palīdzi, draugs.

Pirms Platacis paguva piecelties kājās, Kārpnags un Čūskpiesis, divas atlikušās zebiekstes, uzlēca viņam virsū dzelzs ķekši vien nozibēja.

-   Šis ir gatavs, Trijnag, uz priekšu, novāc Pusasti!

Pusastis cīnījās kā jucis, viņš ievainoja Ādķepu un jau gatavojās viņu piebeigt, kad Čūskpiesis no aizmugures trāpīja viņam ar ķeksi. Pusastis bija beigts, vēl pirms atsitās pret zemi.

Dumpī izdzīvojušie sēdēja, laizīdami brūces un tiesādami visus atrodamos pārtikas krājumus. No bandas, kas reiz nolaupīja Ķērpjziedu meža jaunuļus, bija atlikušas vien piecas zebiekstes Ādķepa, Blusmugura, Trijnags, Kārpnags un Čūskpiesis. Viņi neizlēmīgi gulšņāja nometnes vietā. Trijnags iztēlojās sevi par barvedi, taču pēc notikušā slaktiņa nolēma turēties maliņā, ja vien kāds no pārējiem neapstrīdēs to, ka varai jābūt viņa ķepās. Turklāt ko var zināt? Bendesmaiss var atgriezties, un tad būtu īsta ķeza.

Itin kā nolasījis Trijnaga domas, Čūskpiesis sāka skaļi kurnēt:

-    Pamesti, lūk, kas ar mums izdarīts, draugi, mēs esam pamesti, i as zemiskais lapsa ir atstājis mūs dimbā un aizlaidies saņemt atlīdzību par vergiem viens pats. Mani sanikno tas, ka mēs visu laiku •.okojām viņam kā mu|ķu bars, jā, pavēlniek… nē, pavēlniek… I ! Kur mēs tagad esam? Pusgada gājienā uz nekurienes viduci, lūkšām ķepām un arī tukšiem vēderiem, spriežot pēc saplakušaj.im pārtikas somām.

-   Bet kas ar mazo Viču? Blusmugura pārtrauca viņa teikto.

Nez kas noticis ar viņu?

Čūskpiesis uzšāva pa zāli ar savu dzelzs ķeksi.

-     Manis dēj viņš varētu būt kaut vai beigts kā sālīta varde. Kāds sakars vienai vai vairākām žurkām ar mums? Mēs esam zebiekstes, brāl. Oho, ka es tev saku, es gribētu uzšķērst to lapsu ar šo pašu ķeksi tūliņ pat.

-   Drosmīgi vārdi no zemes nelietīgākajiem paklīdeņiem!

Liels āpsis bija klusi ienācis nometnē. Viņš stāvēja, ar vienu ķepu pārbaudīdams liela abpusgriezīga kaujas cirvja asmens smailumu. Zebiekstes pielēca kājās, nesaprotot, kā stāties pretī milzīgajam karotājam bez barveža, kurš tos mudinātu rīcībai.

Orlando vēsi pasmaidīja.

-    Bēgt vai cīnīties, ko, bērnu zagļi? Viņa balss skanēja maldinoši rāmi. Es zinu, ka jums nav drosmes cīnīties. Jūs esat tikai pieci, nevis banda. Ak, ja reiz jūs necīnīsieties, tad jau jums jābēg, kā jau tādiem gļēvuļiem pienākas. Bet ari tad jūs tālu netiksiet, jo esat ielenkti.

Matiass un viņa draugi iznāca no slēptuvēm krūmos un aiz klintīm.

Kārpnags sāka trīcēt pie visām miesām.

-    Tas bija Bendesmaiss. Tas bija viņa plāns. Mēs jau neko. Paskatieties, kā viņš mūs ir pametis.

Matiass norādīja uz kritušajiem.

-   Stāsti, zebiekste, kas šeit notika.

-   Tā maskotā lapsa. Viņš to izdarīja!

-    Tu melo! Mēs no slēpņa visu novērojām. Jūs nogalinājāt savus biedrus. Klausieties. Ja nestāstīsiet patiesību, paši pievienosieties viņiem. Vai skaidrs?

Zebiekstes sparīgi māja ar galvu.

Džesa Vāvere pievērsās Ādķepam.

-   Kurp Bendesmaiss aizveda gūstekņus?

-    Es zinu, ka jūs man neticēsiet, zebiekste izmisīgi vaidēja, bet, kad šorīt pamodāmies, viņš bija pazudis. Un arī gūstekņi, un žurka, vārdā Vičs.

Matiass izvilka zobenu. Visas piecas zebiekstes sāka lūgties:

-   Tā ir tiesa, tā ir tiesa!

-   Lūdzu, kungs, ticiet mums!

-    Redzat tur to beigto zebieksti? Tas ir Slapjdraņķis. Kad pamodāmies, atradām viņu nokautu. Viņš droši vien centies apturēt Bendesmaisu.

Lagalags pavilka Matiasu maliņā un čukstēja: Šķiet, ka viņš saka patiesību. Mani izlūki ir atraduši pēdas. Tās ir labi noslēptas, bet šeit ir bijušas žurkas. Matias, runa nav par bandu vai baru; te bijusi varena armija, īsta orda.

Karotājpele pamāja ar galvu. Viņš pievērsās piecām zebiekstēm.

-    Es jums ticu. Tagad pacentieties atcerēties, vai kāds no jums vakarnakt pamodās un redzēja, kas šeit bija?

-   Nē, kungs, nē.

-   Mēs gulējām.

-   Bendesmaiss sardzē stāvēja viens pats.

Bazils pacēla virves gabalu un sameta tajā piecas cilpas.

-    Nu, panāk šur, zebieksti! riebekļi. Aplieciet cilpas ap saviem netīrajiem kakliem. Beidziet pinkšķēt, pakārt jūs mēs negrasāmies.

Kaut gan tieši to jūs būtu pelnījuši, ko? Neģēļi! Nu, tagad mēs jums ļausim soļot pa priekšu. Vai tas nav jauki no mūsu puses? ladējādi jums būs lieliska iespēja izmēģināt visas sasodītās lamatas, kādas saliktas mūsu ceļā: saindētas bultas, traku varžu pilnus purvus, milzu ērgļus, kas izrauj acis, un tamlīdzīgi. Priecīgāk, puiši, tā tik būs jautrība!

Balamutis atrada Trijnaga vītola nūju un iedeva to Bazilam.

-   Lai nu viens saka, peramā vica. Vai tik tas nav rīks, ar ko dzīt vergus un pa reizei iekaustīt? Šitā un tā, un šitā!

Būkš! Žvīk! Bladāc!

Matiass apstādināja Bazilu. Krūmos atskanēja kaut kāda skaņa, un no tiem iztenterēja vecais trusis, joprojām ietinies maisā. Viņš apgāja apkārt sagūstītajām zebiekstēni, cieši nopētīdams tos asarainām acīm.

-    Nāve, nāve, vai tas ir viss, ko viņš atstājis? Pēdējoreiz, kad maskotais nāca šurp, neizdzīvoja neviens no viņa bandas. Beigti, visi nonāvēti!

Matiass pūlējās viņu izvaicāt tālāk, taču trusis aizklumburēja krūmos, joprojām vaidēdams par nāvi un nelaimi.

Orlando vēroja sirmgalvi, līdz tas pazuda skatienam.

-   Matias, viņš zina daudz vairāk, nekā mēs domājam. Vai dzirdēji? Viņš redzējis Bendesmaisu šķērsojam šo apvidu jau iepriekš. Lapsai tas droši vien ir vecs paņēmiens savākt salašņu bandu, piesolīt debesu labumus, un tad, nonākot pie galamērķa, viņš savus palīgus vai nu pamet, vai nogalē, vienādi vai otrādi. Tad viņš brīvi ievāc netīrā aroda augļus tikai sev.

-   Jā, Matiass piekrita, bet kāds labums viņam no tā? Kāda ir viņa atlīdzība?

Orlando paraustīja plecus.

-    Varbūt mēs to uzzināsim, kad panāksim viņu. Viens gan ir skaidrs tagad, kad viņš ir atbrīvojies no visas savas bandas, galamērķis ir jau tuvu. Kaut arī par to, kur tas ir, esmu tikpat lielā neziņā kā tu.

Matiass nostājās starp divām augstajām klintīm. Viņš izvilka pergamentu.

-   Ceru, ka šis atsijās dažus minējumus, draugs.

Viņš norādīja uz vietu starp āpša un zvana klinti.

-   Šobrīd mēs atrodamies te. Paskatīsimies, dzejolī teikts:

«Āpsi un zvanu vaigā tie skatīs, Milzis pār klajumiem ceļu tiem rādīs. Kad vasaras vakara mierā Kapa akmeni nāve veļ nost, Visas cerības saslēdziet vienā Kas spēj varoņa jostu jozt.»

Jabecs notupās blakus zvana klintij.

-    Līdz pēcpusdienai nav tālu. Atpūtīsimies šeit. Kur ir tas milzis, kas ceļu rādīs?

Viņi nopētīja apkārtni.

Cik tālu sniedzās skats, bija vien zālaini pauguri, izraibināti ar krūmājiem un koku birztalām. Klusajā vasaras rītā nekas neliecināja par šausmām, nāvi vai nolemtību. Viss izskatījās pavisam parasts un nekaitīgs.

Orlando papurināja galvu.

-    Nu, lai kas arī būtu šis milzis, viņš vēl nav atklājies un neko nav mums parādījis. Mandomāt, vajadzētu pēc viņa pakliegt. Varbūt viņš snauž.

Āpsis salika ķepas taurītē pie mutes un auroja tā, ka atbalsojās visā ielejā:

-    Sveiki! Vai klausāties, milža kungs? Šeit Orlando Karacirvis no rietumu līdzenumiem. Nāciet, rādiet mums ceļu!

Atbalsis norima siltajā vasaras gaisā.

-    Nē, nē, tu to dari galīgi nepareizi, vecais strīpaini, Bazils Ķircināja Orlando. Nu, ļauj pamēģināt lāga puisim ar labu audzināšanu.

Bazils nostājās aiz klintīm. Atgāzis galvu, viņš sāka jodelēt drebelīgā tenorā.

-    Sveikiņi! Vadzi, lielais puis', milzi, te Bazils no Ķērpjziedu meža Briežiem Zaķiem, vai nu nezini. Paklau, kāpēc gan tev neizc'āpot laukā un neparādīt ceļu man un maniem draugiem? Tas tik būtu smalki, ko?

Vienīgā atbildes skaņa, ko varēja dzirdēt, bija Orlando ķiķināšana.

Matiass piedāvāja Bazilam ciršļu sarūpēto plāceni, un viņš aizklejoja projām, ēzdams un pie sevis bubinādams: Kas tas par slikto toni! Ko niekus cerēt, ka tam slīmestam pietiktu manieru, lai atbildētu lāga zēnam.

Džesa ari pie sevis murmināja: «Kad vasaras vakara mierā…» Kā lai mēs zinām, kad tas miers iestāsies? Muļķīgs pantiņš, ja gribat zināt manas domas. Kā tev šķiet, Matias?

-   Manuprāt, tas nozīmē laiku pirms tumsas iestāšanās, Džesa. Un vēl kas, «milzim» nemaz nav jābūt dzīvai būtnei.

Džesa bija neizpratnē.

-   Kā tu to zini?

-    Vienkārši. Āpsis un zvans ir klintis. Mēs tos atpazinām pēc apveida. Tad kāpēc arī milzis nevarētu būt klints?

Balamutis nostājās viņam blakus.

-   Vai pat koks.

-   Kāpēc tā saki?

-   Jo es tikko uzrāpos tā paaugstāk tajā āpša klintī un paskatījos apkārt. Vienīgais, kas šajā apkārtnē īpaši izceļas, ir viens koks. Tas atrodas apmēram vienā līnijā ar taku starp šīm divām klintīm, bet mēs to neredzam no šejienes, ja stāvam te lejā.

Džesa gluži kā no loka izšauta bulta uzšāvās augšā pa klinti.

-    Tiešām, Matias, viņa sauca lejup. Es to redzu. Milzīgākā egle pasaulē. Kas par skatu! Tā ir varena!

Agrās pēcpusdienas saule karsēja āpša klints virsotni. Matiass, Džesa un Balamutis stāvēja uz augstās klints un lūkojās lejup uz koku tālumā. Karotājpele satvēra Džesas uzmeistaroto kāpšanas ietaisi.

-    Nāciet, kāpsim lejā un dosimies ceļā. Es gribu nonākt pie tā koka pirms saulrieta. Tagad es zinu precīzi, kas jādara un no kā jāuzmanās!

6. NODAĻA

Matimeo acis lēni atvērās. Viņam bija nelāv ga dūša un reiba galva, taču visvairāk par visu viņš bija nobijies. Pacēlis saķēdētās ķepas, viņš izberzēja acis. Pēdējais, ko pelēns atcerējās, bija tas, ka viņš tika turēts un kāda būtne kapucē spieda kaut ko pie viņa sejas. Nepatīkamais, nelabumu uzdzenošais saldenums joprojām nepameta viņa elpu. Matimeo bija zaudējis laika izjūtu. Kaut ari bija tumšs, viņš juta, ka atrodas kaut kādā telpā. Ārā varētu būt gan nakts, gan diena to viņš zināt nevarēja.

Radības visapkārt stenēja un nemierīgi svaidījās, miegazāļu iedarbībai atslābstot. Tad viņam pieskārās pazīstami smagā Aumas ķepa.

-   Matimeo, vai tas esi tu? Kas notika? Kur mēs esam? āpsiene satraukti jautāja.

-    Es nezinu. Šeit ir pārāk tumšs. Šķiet, ka šī ir kaut kāda akmens telpa, kā Ambrozija Ērkšķa vīna pagrabs Redvolā.

-   Man te nepatīk. Šeit ir arī auksti. Vai mūsējie visi ir te?

Ari pārējie bija pamodušies un rāpoja pie viņiem, uz Aumas balss skaņas pusi. Taču viņu klātbūtne nebija nekāds lielais mierinājums, jaunais pelēns nespēja atbrīvoties no visaptverošās šausmu gaisotnes. Tumsā iešņukstējās kāds cirslis, tad atslēgu žvadzoņa ārpusē liecināja, ka kāds grasās ienākt.

Uzliesmoja lāpas guns, un viņi aizsedza acis, lai pasargātu tās no spilgtās gaismas. Ēnas dancoja pa akmens sienām, kad telpā ienāca lāpas nesējs. Tā bija žurka garā purpurkrāsas mantijā. Viņa acis blāvi zalgoja lāpas liesmu atblāzmā, un, kad viņš runāja, balss tonis bija vienmuļš, taču draudīgs un pavēlniecisks.

-    Es esmu Nadazs, Valdnieka balss, viņš sacīja. Nekustieties un neuzdrošinieties ar mani runāt, citādi to nožēlosiet. Nadazs valda pār elpu, kas nāk no jūsu mutes. Es esmu jūsu visu dzīves un nāves saimnieks. Šeit nav gaismas, nedz arī pārtikas vai ūdens. Jūs šeit tiksiet atstāti līdz brīdim, kad es izlemšu, ka spējat atkal izmantot acis, ēst un dzert. Malkariss ir runājis!

Gaisma nodzisa, durvju blīkšķis un atslēgas pagrieziens.

-    Kas ir Malkariss? Sintija vaicāja. Viņas balss bija dobja un izbijusies.

Tesa tumsā satvēra viņas ķepu.

-   Esmu pārliecināta, ka visai drīz mēs to uzzināsim.

Bendesmaiss sekoja Nadazam. Viņi gāja caur tuneļiem un telpām, Vičam nervozi velkoties pa pēdām.

Dažas no telpām un ejām, pa kurām viņi so|oja, acīmredzot bija meistaru būvētas senos laikos; citas bija raupjas, izcirstas un izgrebl.is no zemes, ar akmeņiem, sablīvētu zemi un koku saknēm, kas bija redzamas visur šai savādajā vietā turekļos pie sienām sastipi ināto lāpu gaismā.

Garš, līkumots gaitenis beidzās pie platas klints dzegas, un Vičs bijīgi pavērās apkārt. Kristāla un vizlas iegulas atstaroja milzīgas apaļas lustras lāpu gaismu, un dzegas malā stāvēja grandioza no balta kaļķakmens tēsta statuja. Tā attēloja milzīga baltā seska pakaļkājās saslējušos stāvu ar kristāla zobiem un mirdzošām melna ahāta acīm. Aiz statujas klints dzega beidzās ar stāvu kritumu zemes dzīlēs. Gar sienām, kas vijās lejup dziļumā, bija izkaltas šauras kāpnes, kuras sākās dzegas kreisajā pusē un pazuda dūmakainajā zaļajā gaismā.

Nadazs ar mājienu lika Bendesmaisam un Vičam nostāties klintī iecirstā nišā kādu gabaliņu no statujas.

Purpurā tērptā žurka lēnā solī devās uz priekšu, līdz nonāca statujas tuvumā.

-   Kas tuvojas Malkarisam? no kristāla zobu starpas atbalsojās svelpjoša balss.

Nadazs atbildēja, joprojām zemu noliecis galvu: Tas ir Nadazs, Valdnieka balss, ak, dziļu ķēniņ, bezdibeņa pavēlniek, tu, saulei nepakļāvīgais! Lapsa Bendesmaiss ir atgriezies, atvedis daudzas jaunas un spēcīgas radības, kas strādās jūsu pazemes valstībā.

Iestājās klusums, tad balss no stātajās ierunājās atkal.

-   Kas ir tas otrs?

Nadazs piegāja pie Bendesmaisa un sačukstējās.

Purpurā tērptā žurka atgriezās savā iepriekšējā vietā.

-   Tas ir jauns žurkulēns, vārdā Vičs. Lapsa teic ja jums tā labpatīk, lai viņš ir dāvana Valdnieka karaspēkam.

-    Viņš nav dzimis Valdnieka karaspēkā, mūsu ieražas nav viņam pazīstamas. Balss skanēja strupi un atvairoši. Žurka, kas nāk no mežu zemēm, nav mums derīga. Pieķēdējiet viņu kopā ,11 vergiem!

No ēnas iznāca divas melnā tērptas žurkas. Tās sagrāba un saķēdēja Viču, un aizvilka viņu projām. Vičs tikmēr kliedza Bendesmaisam: Glāb mani! Neļauj viņiem man to nodarīt! Es tev biju uzticams, es tev labi kalpoju. Palīdzi man, Bendesmais!

Maskā tērptā lapsa pat nepagriezās, lai paskatītos uz Viču. Viņš lūkojās uz Nadazu un paraustīja plecus.

-   Man šķita, ka viņš varētu būt noderīgs, būdams žurka, tāpat kā tu.

Balss pārtrauca Bendesmaisa un Nadaza sarunu: Turiet jaunos vergus tumsā un bez pārtikas, līdz es izlemšu, ka viņi ir derīgi darbam. Bads un gaismas trūkums ir laba mācība radībām, kas pazinušas mežu zemes brīvību. Pajautā lapsai, ko viņš vēlas no manis.

Nadazs atkal klusi apspriedās ar Bendesmaisu.

-   Malkaris, visvarenais. Bendesmaiss teic, lai atgādinu jūsu solījumu, ko devāt iepriekšējā reizē, kad viņš atveda vergus: ka atdosiet viņam visu zemi virszemē, no bezdibeņa līdz jūsu valstības

dienvidu robežām. Viņš teic, ka uzticīgi kalpos jūsu interesēm un būs jūsu balss virszemē.

-    Saki lapsai maskā, lai brīdi paciešas. Noved viņu lejā un parādi to darbu, kas tiek veikts, lai pabeigtu manu pazemes valstību. Es viņu kādu laiku vērošu un tad, kad būšu izlēmis, ka viņa balss virszemē kalpos man tikpat labi kā tava kalpo man pazemē, tad sūtīšu pēc viņa.

Bendesmaiss tikko spēja sagaidīt, kad Nadazs atsoļos līdz viņam. Viņš bija skaidri dzirdējis Malkarisa teikto.

-   Paklau, žurka, pasaki savam saimniekam, ka es savu darījuma daļu esmu izpildījis. Viņš man apsolīja to zemi; tagad ej un pasaki viņam, ka man ir tiesības uz šo teritoriju!

Nadazs pagrabināja galvaskausu zižļa galā. Maskoto lapsu piepeši apstāja melnā tērptās žurkas, turot durkļus gatavībā. Valdnieka balss nostājās Bendesmaisa priekšā.

-    Tu man nepavēlēsi, lapsa. Tev šeit nav nekādu tiesību, un neuzdrošinies kaut ko paģērēt no Malkarisa. Tava audience ir beigusies. Tagad nāc man līdzi. ]a bezdibeņa valdnieks vēlēsies tevi atalgot, viņš to darīs, kad pats vēlēsies. Līdz tam pievaldi mēli.

Nadazs un viņa kalpi aizveda visnotaļ neapmierināto lapsu lejup pa klintī kaltajām līkloču kāpnēm.

Ar rombu rakstu rotātā maska plīvoja lapsas elpā, Bendesmaisam kāpjot lejup zaļajās dzīlēs. Pakāpieni vijās zemes dziļumos, līdz sasniedza alas dibenu, kur zaļa gaisma cēlās no kurināmā lāpās un ogļu pannās, kas izgaismoja plašās un sarežģītās šahtas.

Skats, kas pavērās, atstāja iespaidu uz viltīgo lapsu. Šeit klintī bija izkalti mitekļi, viņa priekšā stiepās ielas un prospekti, dažas no tām brīžiem izskatījās tā, itin kā būta kādas citas būves daļa no seniem laikiem. Pulciņi jaunu, ārkārtīgi izkāmējušu un klinšu putekļu klātu meža zvēru strādāja zem nežēlīgo vagaru pātagu švikstiem, pārvietoja klintsbluķus un skaldīja un tēsa akmeņus Kvadrātveida un taisnstūrainos klučos. Bendesmaiss uz īsu brīdi pamanīja kādu pārdabiski baisa izskata radījumu, taču nespēja noteikt, kas tas ir.

Nadazs skubināja viņu iet garām vergu grupai, kas maisīja javu. Savādi veidotu amfiteātru un augstu, velvētu alu vietā nāca vaji apgaismota eja, tad gājēju pulciņš apstājās sienas priekšā. Tajā bija izgrebts savāds un neparasts cilnis ar Malkarisa stāvu vidū.

Nadazs pagriezās pret viņu.

Šeit beidzas mūsu šahtas. Tagad ej, mani melnsvārči aizvedīs tevi uz tavu kambari, un tur tev jāgaida, līdz pavēlnieks Malkariss paziņos savu lēmumu. Tu esi veiksmīga lapsa. Bez tām radībām, pār kurām valdu es, tu esi vienīgais, kurš redzējis pazemes valstību.

Kamēr melnā tērptās žurkas veda Bendesmaisu projām, viņš vēroja Nadazu pa maskas acu spraugas stūrīti. Purpurā ģērbtā žurka pieskārās baltā seska atveida kreisajai ķepai, un cilnis atvērās uz iekšpusi. Kad Nadazs devās cauri atverei, Bendesmaiss paguva otrpus tās saskatīt gaismas staru, pirms cilnis tika atstumts atpakaļ vietā.

Viltīgā lapsa prātā piezīmēja, ka šī ir slepena izeja, tad klusumā ļāva sevi uzvest atpakaļ augšā pa klinti izkaltajiem pakāpieniem. Bendesmaisam nepatika Malkariss un Nadazs, un viņš tiem neuzticējās, taču bija pārliecināts, ka var tos abus pārspēt viltībā. Kādu dienu viņš valdīs pār visu šo zemi gan virszemē, gan pazemē; šobrid viņš bija ar mieru pagaidīt. Vergu piegādāšana bija viņam sniegusi iespēju iekļūt šajā savādajā pasaulē. Malkariss droši vien domās, ka viņš ir prasmīgs kalps, un drīz sekos paaugstinājums amatā. Bendesmaiss gaidīs izdevīgu brīdi; maskotā lapsa nav neviena kalps, viņu interesē tikai viens absolūta un neierobežota vara.

Pēcpusdiena jau sāka gaist iesārtā rieta gaismā, kad Matiass un viņa draugi nonāca pie lielā koka. Tā bija milzu egle, kas viena pati slējās lauka vidū.

Orlando nostājās pie koka un izstiepās pilnā augumā.

-   Zvēru pie savām svītrām! Tas ir tik liels, ka liek man sajusties kā mazam olim pret veselu kalnu. Varu derēt, ka vajadzētu milzum daudz ūdru gammu, lai izmērītu šā stumbra apkārtmēru, ko, Balamuti?

Jaunais ūdrēns paplikšķināja pa ārkārtīgi resno stumbru.

-   Gluži manas domas. Vai esi kādreiz redzējusi ko tādu, Džesa?

Vāvere apbrīnā papurināja asti.

-    Nekad. Cik brīnišķīgs skats! Žēl gan, ka egle te ir viena pati, jo pa to iespējams kāpt tikai augšup vai lejup, uz citu koku pārlēkt nevar. Tuvākie koki ir, lūk, tur. Redzat? Tur, kurp dodas Matiass. Hei, Karotāj, kurp esi sataisījies? Man šķita, ka tu gribēji apskatīt šo koku.

Matiass vienmērīgi soļoja taisnā līnijā, acis pievērsis zemei.

-    Nē, koku es negribu apskatīt, tikai tā ēnu.

Bazils viņu panāca.

-    Ko tev vajag no tās nejēdzīgās ēnas, veco zēn?

Matiass turpināja apņēmīgi soļot.

-     Atceries dzejoli: «Milzis pār klajumiem ceļ tiem rādīs. Kad vasaras vakara mierā.» Nu re, šis koks ir milzis, kas ceļu rādīs, un vasaras vakars jau gandrīz klāt. Ēnas šobrīd ir visgarākās. Paraugies uz mūsu ēnām, tās ir daudz garākas par mums pašiem. Tātad, ja šis koks ir visaugstākais šajā apkaimē, tam ir visgarākā ēna. Man ir tāda doma, ka šīs ēnas galā mēs atradīsim to, ko meklējam.

Pārējie steigšus sekoja. Kā svinīgā gājienā viņi soļoja noliektām galvām, sekodami milzu ēnas iezīmētajai takai.

Tā beidzās pie kupraina klintsakmens, kas slējās virsājā netālu no jaunaudzes. Viņi sapulcējās ap klintsakmeni.

-   Tā, te nu tas ir.

-   Nu, un ko tagad?

Matiass uzsita pa to ar zobena spalu. Izklausījās, ka klints ir visai blīva. Lagalags to paskrāpēja, Džesa pa to palēkāja, Orlando pūlējās to izstumt no vietas. Visdažādākajos veidos viņi pūlējās likt klintij atklāt savu noslēpumu, taču veltīgi. Bazils, visā gammā izstiepies, atgūlās klintsakmens virsotnē, lūkodamies augšup strauji zūdošajā dienas gaismā.

-     Man tā tava ideja nešķiet neko lāga, veco zēn. Galīga neveiksme, ko? Klints ir tikai klints, un šī te noteikti nav kas vairāk.

Matiass apdauzīja ķepu pret akmeni.

-   Au! Dzi, es esmu pārliecināts, ka šī ir īstā vieta, dzejolī teikts, ka šeit «kapa akmeni nāve ve| nost».

-   Tad jau labi vien ir, ka mēs to tā ari neatradām, Balamutis noelsās.

Bazils nolēca no klintsakmens.

-    Ahā, bet mēs vēl varam pagūt atrast. Arī es kaut ko atminējos: mūsu veco izēdāju spēli no robežas izlūku un pakaļkāju cīņu pulka laikiem. Redz, mēs katrs krāvām šķīvjos ēdienu, cik vien augsta kaudzi spējām. Tas, kura šķīvis meta visgarāko ēnu, laimēja visu sakrauto. Pats gan es nekad nepiedalījos, ēdiens ir pārāk nopietna lieta, lai ar to riskēta. Bet vasaras dienā viss bija citādi. Es zināju, ka tad būšu uzvarētājs, jo vasaras dienā ir pašas garākās ēnas.

Matiass sāka kļūt nepacietīgs.

-    Vasaras dienā kurā vasaras dienā, Bazil? Vasarā ir daudz dienu.

-    Tas tiesa, Jabecs Celms viņu pārtrauca, bet mums, vecajiem meža zvēriem, ir tikai viena vasaras diena; tieši pašā viducī.

Orlando viedi māja ar galvu.

-   Jā, vasaras saulgriežu diena. Tā man stāstīja tētis.

-   Paldies! Matiass nopūtās. Bet ko tas dod mums? Mēs nezinām, cik tālu ēna kristu vasaras saulgriežu dienā.

-   Nē, nezinām, Džesa piekrita. Tomēr varam izdarīt minējumus, balstoties uz pieredzi un zināšanām. Mēs vismaz redzam šā koka ēnas virzienu.

Viņi sastājās cits aiz cita ēnas rādītajā virzienā.

-    Protams, koks varēja būt arī augstāks tai laikā, kad dzejolis rakstīts, Džesa izsaucās. Tas ir ļoti vecs un kādā vētrā varbūt zaudējis kādu gabalu galotnes, piemēram. Nez kur tai ēnai vajadzētu beigties?

Tas bija jaunaudzē!

Viens no Lagalaga ciršļiem pirmais atrada meklēto. Viņš pacēla ķepu.

-   Šeit, paskatieties! viņš satraukti iekliedzās.

Viņu meklētais bija akmenī kalts pakāpiens krūmu aizsegā. Pāris Orlando kaujas cirvja vēzienu attīrīja apkārtni no krūmiem, atklājot tādus pašus pakāpienus, veselu kāpņu posmu, kas veda lejup zemē un tur pazuda skatienam. Matiass uzmanīgi novilka ar ķepu pa pirmā pakāpiena mazāk nodeldēto malu. Viņš pacēla skatienu uz pārējiem ar apstulbināta izbrīna izteiksmi sejā.

-   Es zinu, kas šī ir par vietu!

Orlando paraudzījās uz iegrebtajām rakstzīmēm.

-    Ķīlis. Ko tas nozīmē?

Matiass apsēdās uz pakāpiena, ķepu nolicis tajā vietā, kur vārds beidzās.

-    Pārējā vārda daļa ir nodeldēta. Šī ir bijusi Ķīļzeme. Peles, kas dibināja Redvolas klosteri kopā ar Mārtiņu Karotāju, nāca no Ķīļa klostera. Tās devās projām no turienes šausmīgas slimības dēļ, kas nesa nāvi daudziem zvēriem. Atceros, kad biju mazs pelēns, dižais abats Mortimers vēstures stundās stāstīja par dibinātājiem. Abate Žermēna atveda klostera brāļus un māsas no vietas, vārdā

Ķi|a klosteris, taču neviens nezināja, kur tieši tas atrodas. Tagad mēs to esam atraduši.

Matiass pastūma malā pāraugušu zāļu kumšķi no pakāpiena malas, atklājot skatienam akmeni kaltu peļu figūriņu rindu. Vidējās peles trūka. Viņš izņēma no jostas kabatas vecā truša doto lalismanu. Tas precīzi iederējās brīvajā vietā.

-    Re, te ir trūkstošā pele. Tas ērmotais trusis zināja, kur reiz bijusi vecā Ķīļzeme, un šo te man iedeva tāpēc, ka tas bija vienīgais viņam piederošais vērtīgais priekšmets. Varbūt arī viņš reiz bijis vergs un pamanījies no šejienes izbēgt, kas to lai zina. Dižais abats Mortimers mēdza teikt, ka Ķīļa klosteris bijis gandrīz tikpat liels kā Redvolas.

Orlando paklaudzināja pakāpienu ar kaujas cirvja kātu.

-   Kam tas te lejā vajadzīgs? Vai šīs ir pagraba kāpnes?

Jabecs Celms paraudzījās apkārt pa jaunaudzi.

-    Nē, tās nevarētu būt pagraba kāpnes. Ja šis klosteris ticis sagrauts, tad visa šī zeme būtu noklāta ar gruvešiem un lieliem būvakmeņiem. Tas droši vien noticis tad, kad klintis dejoja.

Orlando pakasīja savas pakauša svītras.

-   Tagad mans prāts ir pilnīgi sajaukts. Ķīļa klosteris šeit ir bijis, bet tagad vairs nav, un vēl kaut kāda klinšu dejošana. Ko tas viss nozīmē?

-    Mēs, Celmu dzimta, esam ilgāk par visiem zvēriem dzīvojuši Ķērpjziedu meža dienvidos pie klintīm, Jabecs paskaidroja. Mans vectēvs mēdza stāstīt par Džoša Celma, viņa vecvecvecvectēva, laikiem. Runā, ka reiz, sensenos laikos, mūsu dzimta mitinājusies klints augšā, bet reiz tā sākusi trīcēt un drebēt, itin kā visas klintis būtu metušās dejā. Kad tas beidzies, vecais Celms teicis es vairs nedzīvošu dejojošu klinšu virsotnē un novedis ģimeni lejā, uz dzīvi Ķērpjziedu mežā. Vairs nekad neviens no Celmiem nav kāpis augšā šajās klintīs, līdz es to izdarīju, lai uzmeklētu mazo Laimi.

Matiasa seja atplauka.

-    Protams, tas sensenais notikums būs bijusi zemestrīce. Tā arī radījusi to bezdibeni, kuru šķērsojām. Jā, un tie dārzi, kuriem gājām cauri. Neviens nekad nav iekopis dārzus tik nelīdzenā vietā. Zeme ir bijusi kustībā! Vai saprotat, kas noticis? Ķīļa klosteri noteikti aprijusi zeme, kad tā sāka kustēties. Šie pakāpieni tad būtu kāpnes uz guļamtelpām vai bēniņiem, un visa ēka noteikti vienkārši iekritusi pati savos pagrabos. Varbūt pat dziļāk, ar visu tās lielo svaru.

Dzelzknābis bija apņēmies stāties aci pret aci ar spoku. Viņš atvēlēja sargiem brīvu nakti. Paņēmis sev līdzi Mangizu, viņš stāvēja sardzes postenī galerijā, kad pēdējais košais, tumšsarkanais saules stars iespīdēja Redvolas klostera logos, pieliedams grīdu krāšņām, tumšām rožsārtas gaismas paltīm. Mangizs to vēroja caur pietūkušiem plakstiem.

-    Varbūt pele bruņās nenāks šurp līdz pusnaktij, manu ģenerāli, viņš gurdi sacīja.

-   Jarrak! Varbūt tā nemaz nenāk šurp, muļķi. Varbūt tādas nemaz nav. Lai to pierādītu, esmu tevi šurp atvedis. Miegainu krauķu nogurušās acis saskatīs kaut vai lidojošas vardes vai akmeņus dējam olas. Es esmu Dzelzknābis, es zinu, ka tādām lietām nav jātic. Tev arī tas būtu jāzina.

Mangizs paturēja savus prātojumus pie sevis, nolēmis, ka piesardzība ir svarīgākā drosmes sastāvdaļa.

Zvirbulis, kurš viņus bija vērojis pa šauru lūciņu, sniedza ziņojumu Rudzupuķei un Konstancei.

-    Putns saka jūs nenākīt, melns vārntārps nav tik drošs. Abi tagad gaidī virs Lielā zāle.

Mazulis Rollo, uzvilcis Karotāja bruņucepuri, bija meties iedomātos piedzīvojumos. Viņš sparīgi vicināja zobenu, skaļi dziedādams:

«Putnu kaut, aiz astes raut, Krauķim zvelt, spārnos celt, Vārnai bliezt, spalvas griezt…»

Rudzupuķe atņēma viņam koka zobenu.

-   Beidz te vicināties, Rollo. Izbakstīsi vēl kādam aci. Tātad ģenerālis gaida, ka spoks atkal parādīsies. Lai viņš pagaida. Kad būs pietiekami tumšs, viņš nebūs vīlies. Mārtiņa Karotāja gars dosies klaiņot.

Konstance uzmanīgi spodrināja mirdzošo krūšu aizsegu.

-    Tev jābūt uzmanīgai. Viņu piemānīt nebūs tik viegli kā tos divus viņnakt. Man šķiet, ka šoreiz mums vajadzīgs labāks plāns.

Rudzupuķe iesmējās.

-   Labi, tad pasēdēsim šeit labi ilgi un izprātosim viltīgu rīcības plānu. Neaizmirsti, ka šovakar bija mūsu kārta dežūrēt virtuvē vakariņu maiņā, bet mēs no tā esam atbrīvotas, jo strādājam klostera atbrīvošanas labā. Džonam Baznīcpelem un Ambrozijām Ērkšķim nāksies gatavot vakariņas.

Konstance apslāpēja smiekliņu.

-   Ak, nē! Džons un Ambrozijs. Virtuvē taču izcelsies karš, kad tie divi satiksies pie katliem un pannām. Labi, ķersimies pie lietas. Padomāsim kārtīgi.

Ģenerāļa Dzelzknābja krauķi bija sasēdušies guļamtelpā. Viņi bijīgā klusumā klausījās, kā Urķnags un Lupatspārns atstāsta savu tikšanos ar klostera spoku, īpaši jau tāpēc, ka abi krauķi nekautrējās piemetināt dažādas detaļas, ja reiz Dzelzknābja un Mangiza nebija klāt.

-   Hakka! Vakarnakt tur ārā bija tumšs. Es jau jutu, ka kaut kas notiks, Lupatspārns iesāka.

-     Krāk! Es arī. Bija tumšāks un drūmāks nekā ziemeļzemju akas dibenā. Tā nu Lupatspārns un es stāvējām sardzē, knābjus un nagus tarēdami gatavībā, ja nu sākas kādas netīras lietiņas, vai ne, brāl? Urķnags piemetināja.

-   Jā, tā arī bija. Tad pēkšņi Urķnags man saka: «Lupatspārn, vai redzi to ēnu tur lejā?»

-    Kā tu varēji redzēt ēnu, ja tur bija piķa melna tumsa? viņu pārtrauca kāds krauķis.

-   Nu, ē, hmm. Caur logiem iespīdēja mēness gaisma. Jā, tieši tā, tur iespīdēja mēness, nu tā vai šitā…

Krauķis atkal iejaucās.

-    Kah! Vecas čaumalas tie jūsu stāsti. Tur bijis tik tumšs kā ziemeļzemju akā, bet pa logiem spīdējis mēness!

Urķnags bezrūpīgi sabužināja spalvas.

-   Kragga! Kas te stāsta redzēto, tu vai mēs? Mēs zinām, ko mēs redzējām. Bet varam to paturēt pie sevis, ja sāksi mūs te ķircināt.

Pārējie krauķi apklusināja gaisa jaucēju.

-    Mēness gaismā mēs ieraudzījām ēnu, Lupatspārns turpināja. Tas ir, vispirms mēs domājām, ka tā ir ēna, bet, ieskatoties ciešāk, sapratām, ka tas ir zemesložņa.

Urķnags nopietni māja ar galvu.

-   Peles spoks, viss tērpies bruņās. Tas uzradās kā no zila gaisa. Grak! Tam ķepā bija garš zobens, un tam nebija sejas. Tas pārvietojās kā spalviņa vējā. Man šķita, ka tas slīdēja pa gaisu, vai tev tā nešķita, Lupatspārn?

-   Jā, tas pilnīgi noteikti slīdēja pa gaisu. Un vēl kas, garo zobenu spoks nesa tā, itin kā tas vispār neko nesvērtu. Tam noteikti piemīt varens gara spēks. Aukstas liesmas kvēloja viņa sejā kā uguns ledū…

-   Man šķita, tu teici, ka tam nav sejas. Kā tad tam varēja būt kvēlojošas acis?

-   Jagga! Vai aizvērsi knābi un klausīsies? Tur, tur, ē, tur spīdēja 1.1 baltā mēness gaisma, jā, tajā gaismā spoka seja, kuras tam nebija, izskatījās tā, it kā tajā būtu divas kvēlojošas acis. Hak! Mēs to redzējām, zvēru pie ligzdas un olām. Vai ne tā, draugs?

-   Tiesa, tiesa. Šķita, ka tas zina, ka mēs to vērojam, jo pagriezās pret mums. Mēs sēdējām postenī, gatavi uzbrukt, ja peles spoks kaut ko pasāktu.

-   Un vai tas kaut ko pasāka?

-   Krakka! Kā tad! Tas notēmēja uz mums ar milzīgo aso zobenu un teica: «Nāve visiem, kas paliks sarkanakmens mājā!»

-   Jā, tieši tā tas teica. Bet tā balss! Kah! Tā skanēja kā pērkons kalnos, brīnos, ka jūs to nedzirdējāt.

-   Mēs gulējām. Nu, ko tad jūs darījāt?

-    Hak! Es tev pateikšu, ko mēs darījām, mēs parādījām tam nagus un teicām: «Pienāc tik tuvāk, spoks, un tad tev būs jāstājas mums pretī. Stāvi, kamēr mēs atvedīsim ģenerāli Dzelzknābi, mūsu vadoni,» Urķnags krietni piepušķoja stāstu.

-   Jā, mēs atkāpāmies, gatavi kārtīgi pacīnīties, ja tas spoks lidinātos augšā uz galeriju. Tad iznāca Dzelzknābis un Mangizs, un Mangizs trīcēja kā tikko apspalvojies putnēns, kuru pametusi māte, Lupatspārns piemetināja.

-   Ko darīja Dzelzknābis?

-    Kah, viņš! Viņš mazliet palidinājās apkārt, nevarēja atrast spoku, tāpēc teica, ka neticot mums, un aizlidoja gulēt.

-   Kur tad palika tas peles spoks?

-   Jak! Es nezinu. Tur, kur paliek peļu spoki, droši vien.

-   Tu gribi teikt, ka varētu būt arī citi?

-   Kagg! Es neko nesaku, bet tas mani nemaz neizbrīnītu. Lielās durvis stāvēja plaši atvērtas, Dzelzknābis to nevarēs noliegt.

Pļāpāšana turpinājās, kļūstot arvien šaušalīgāka ar ikkatru izdomātu detaļu, līdz daži no Dzelzknābja cīnītājiem nolēma, ka sarkanakmens mājas iekarošana nav nemaz tik laba doma.

-   Vai šodien redzējāt Mangizu? Viņš bija pamatīgi piekauts.

-   Jagg! Vai domā, ka tam ir kāds sakars ar spokiem?

Ambrozijs Ērkšķis bezrūpīgi piemeta sauju aso piparu virstošajā garneļu zupā.

Džons Baznīcpele nikni paraudzījās uz ezi pār tvaikos aizsvīdušajām brillēm.

-    Ambrozij, receptē teikts puskarote aso piparu. Kādēļ tu to nenomērīji?

Vecais ezis, skubīgi rosīdamies pa virtuvi, pastūma Džonu malā.

-   Nemāci mani, kā gatavot garneļu un aso piparu zupu. Es savu recepti iemācījos no ūdriem. Sauja, lūk, cik daudz vajag. Paskatīsimies, vai tas rožlapu un gaiļbiksīšu krēms ir gatavs.

-    Neuzdrošinies pieskarties manam krēmam, tu neaptēstais pagraba uzraug! Tas aizies postā, ja cepeškrāsni atvērs par agru. Paej nost.

Ambrozijs nespēja tikt garām Džonam, lai piekļūtu pie krāsns. Viņš nosprauslājās un ņēmās sirdīgi iemīcīt sausserža plāceņu cepienā riekstus. Džons izmisumā sāka plūkāt savas ūsas.

-    Sausserža plāceņiem pašiem kā tādiem ir ļoti maiga garša. Māsas Agneses receptei vajadzīgi dižskābarža augļi, taču tu tur esi salicis ozolzīles un lazdu riekstus. Kur palikuši tie dižskābarža augļi, kūms es nolobīju?

Ambrozijs sarauca purniņu un mīcīja mīklu ātrāk.

-    Ak, tie. Es šos apēdu. Tur bija tikai daži. Man šad tad ļoti sakārojas kāda dižskābarža augļa.

Džons iebelza ar ķepu sev pa pieri.

-   Tu nenomazgāji ķepas. Viss cepiens garšos pēc asajiem pipariem!

Ambrozijs neganti nosmīnēja.

-   Nu un kas? Tas ēdājus drusku atdzīvinās. Dod tik padzerties vairāk kazeņu vīna, un viņi pat nepamanīs atšķirību. Nu, spalvas dlditāj, nomizo tos sīpolus.

Džons nosvieda virtuves cimdu.

-   Mizo pats, mucu vāķītāj!

Dzijā naktī sacēlās vējš. Mākoņi traucās, aizsedzot mēnesi un zimējot kustīgus rakstus uz klostera grīdas zem Dzelzknābja un Mangiza. Klostera zvani īsi iezvanījās, tad pēkšņi aprāvās, atstājot aiz sevis baisu klusumu.

-   Kā zvani var skanēt, ja mēs esam iesprostojuši zemesložņas tajā pagrabtelpā? Mangizs pačukstēja Dzelzknābim.

-    Kagga! Pievaldi knābi, Dzelzknābis viņu apklusināja. Es nezinu, kā viņi skandināja zvanus, un man ir vienalga. Tas varbūt domāts uzmanības novēršanai, lai mēs nevērotu šo telpu. Neatrauj acis no grīdas, tur pie lielajām durvīm.

Viņi gaidīja un vēroja.

To pašu darīja arī krauķi no guļamtelpas, izlavījušies ārā, galeriju tālākajā stūrī. Ziņkārība bija pārvarējusi viņu ģenerāļa pavēli palikt guļamtelpā. Viņi gribēja pārliecināties paši.

Klostera parādes durvis nočīkstēja eņģēs un lēni atvērās.

Krauklis un vārna aizturēja elpu, vērodami notiekošo. Vēja pūsma ienesa zālē dažas sausas lapas, bālā mēness raksti šūpojās uz nodeldētās akmens grīdas, un tumsa ēnainajos stūros šķita sabiezējam.

Kapa klusumu pārtrauca pērkondārdoša balss:

-   Nāve šeit gaida visus, kas paliks!

Mangizs sajuta spalvas uz skausta saceļamies kā pie aukstas ķepas pieskāriena. Parādījās spokainais rēgs. Tas lēni ienāca pa durvīm, apstājās, pacēla skatienu uz Dzelzknābi un norādīja ar zobenu.

-   Re, ģenerāli, te tā ir, pele bruņās! Mangizs iesaucās.

Dzelzknābis neganti iebelza vārnai.

-   Aizveries, muļķi! Es tikšu ar viņu galā reizi par visām reizēm!

Krauklis īsi ieskrējās. Meties spārnos no galerijām, viņš brāzās

lejup uz Lielās zāles grīdu.

Parādība vienu soli atkāpās un… pazuda!

No krauķu slēptuves atskanēja šausmu kliedziens. Ģenerālis Dzelzknābis slīdēdams apstājās. Steigā neveikli piezemējies, viņš aizripoja pa grīdu kā tāds spalvu kamols. Ātri vien atguvis līdzsvaru, viņš izskrēja ārā. Bija pagājušas tikai dažas sekundes kopš spoka izgaišanas, taču dārzs klostera priekšā bija pilnīgi tukšs.

Dzelzknābis svaidījās apkārt, galīgi samulsis. Viņš paplūkāja zāli ar nagiem, tad iesteidzās atpakaļ iekšā. Šurp un turp viņš mētājās pa akmens grīdas plāksnēm. Visbeidzot viņš apstājās, varenajām krūtīm smagi cilājoties no piepūles. Paraudzījies augšup, viņš meklēja kādu, uz kuru izgāzt dusmas. Krauķi galerijas stūrī! Tie čērgādami metās atpakaļ uz guļamtelpu, taču Dzelzknābis ātri vien ielaidās viņu vidū, sperdams pa labi pa kreisi, plēsdams ar nagiem, dauzīdams ar spēcīgajiem spārniem un plosīdams ar vareno knābi.

-    Jagga, krakka! Kāpēc nelidojāt lejā un neķērāt ciet to būtni? Jūs bijāt tuvāk nekā es. Atpakaļ vietās, jūs, purva mušas. Pazūdiet, prom no manām acīm, jūs, mīkstmiesīgie gļēvuļi! Jūs aizmirsīsiet to, ko te redzējāt. Tas bija tikai mēness gaismas acu māns. Ja dzirdēšu kaut vienu putnu par to runājam, salauzīšu tam spārnus!

Krauķi bēga no notikuma vietas, un Dzelzknābis dzinās tiem pakaļ. Mangizs klusi aizlavījās no galeriju pretējā gala, negribēdams sastapties ar ģenerāļa dusmām. Lielajā zālē atkal iestājās miers un klusums.

Aiz pusaizvērtajām durvīm Konstance un Priekškurmis saloi Ija melno drānu, ar kuras palīdzību bija likuši Rudzupuķei pakaisi. Visi trīs redvolieši klusi izslīdēja no Lielās zāles, pazuda niiielī un devās atpakaļ uz Dziļo alu, kur viņus jau gaidīja uzklāts vakariņu galds.

Abats izņēma zobenu no Rudzupuķes ķepām, kamēr viņa atsprādzēja bruņas.

-   Nu, kā gāja? viņš bažīgi vaicāja.

-   Nevainojami, tēvs abat. Es parādījos, putni pārbijās, krauklis lidoja man virsū. Viss bija nevainojami.

-   Dzelzknābis lidoja tev virsū? Kā tu no viņa paglābies?

-    Vienkārši. Konstance un Priekškurmis strauji uzsedza man pāri melno drānu, es metos aiz durvīm, un mēs visi tur paslēpāmies. Dzelzknābis pārmeklēja gan telpas, gan pagalmu, bet aizdurvē nepaskatījās.

Priekškurmis sarauca purniņu.

-   Jarr, tie plāceņ' garšo pēc as' pipar'. Harr, pado man ūden'. Jau tai zupē vien i gana daudz pipar', lai aizdegtos!

Ambrozijs viņu apveltīja ar aizskartas cieņas pilnu skatienu.

-   Pagaršo rožlapu un gaiļbiksīšu krēmu.

Abats to piesardzīgi pabikstīja.

-    Ak, tad lūk, kas tas ir. Man šķita, ka tā ir sabrukusi putna ligzda.

Ambrozijs novīpsnāja un ar paceltu snīpi devās uz vīna pagrabu.

-    Nu, man tas garšoja. Jūs neesat pelnījuši labu pavāru!

Jaunaudzē bija iestājusies nakts. Matiass un Orlando sēdēja uz pakāpiena, asinādami zobenu un kaujas cirvi pret akmeni. Ciršļi pildīja lingojamo akmeņu maisiņus, Bazils ēda, cik tik lien, bet Balamutis un Džesa tēsa šķēpus, norūdot to asmeņus nometnes ugunskura liesmās. Tika pārbaudīti dunči, zobeni un naži, no stingriem zaļiem zariem darināti šaujamloki, bultu uzgaļi rūdīti ugunī. Kad sagatavošanās darbi bija galā, līdz rītausmai bija atlikušas vien dažas stundas. Visi apgūlās, lai brīdi atpūstos.

Pirms iemigšanas Matiass, Džesa, Orlando un jabecs nostājās pie akmens pakāpiena. Viņi sadevās ķepās un deva svinīgu zvērestu.

-    Rītausmā mēs dosimies lejup pa šīm kāpnēm. Mēs neatgriezīsimies bez mūsu bērniem, nedz ari kamēr lapsa būs dzīva.

Orlando pagriezās pret pieciem trīsošajiem gūstekņiem un notēmēja pret tiem kaujas cirvi.

-   Gatavojieties, jo jūs kāpsiet lejā pirmie.

7. NODAĻA

Ģenerāļa Dzelzknābja cīnītāji krauķi bija pārbijušies. Sākumā bija aizraujoši tā sēdēt kopā un runāt par spoku, kad neviens no viņiem neticēja, ka tāds pastāv. Taču tagad viņi to bija redzējuši paši savām acīm, šo šausminošo fantomu, kurš izdvesa drausmus brīdinājumus. Pat Dzelzknābis nespēja tam neko nodarīt; parādība bija acumirklī izgaisusi.

Visu nakti sardzes posteņi stāvēja pamesti, kamēr krauķi, cieši saspiedušies, tupēja tumšajā gu|amtelpā un sačukstējās par baiso notikumu. Urķnagam un Lupatspārnam bija taisnība, tāpat arī viedajam Mangizam. Lielā sarkanakmens māja nudien nebija laba vieta.

Zeltainas saules pielieta rīta atnākšana viņu domas neko daudz nemainīja.

Šis uzdevums palika ģenerāļa Dzelzknābja ziņā, un viņš pie tā ķērās ar visu sparu. Saulstari ieplūda pa izsisto guļamtelpas logu, iekrāsojot vadoņa kraukļa melnos spārnus zaigojoši zaļus, ar zili ietonētiem lāsumiem. Viņš gāzelēdamies soļoja šurp un turp savu padoto priekšā.

-   Jagga! Jūs, prātu izkūkojušo salašņu bars, vai nesaprotat, ka tā ir tikai zemesložņu blēdība, ko viņi ar mums izstrādā?

Krauķi neomulīgi mīņājās, cieši pētīja savas spalvas un raudzījās lejup uz nagiem. Daži no viņiem lūkojās uz Mangizu, taču vārna bija attālinājies no visiem pārējiem un sēdēja uz skapīša, acis aizvēris.

Dzelzknābis turpināja klaigāt.

-     Kāh! Es nolidoju tur lejā, lai uzbruktu šim tā dēvētajam spokam, un vai tas mani nokāva, vai tas man uzbruka, vai tas kaut palika stāvam uz vietas, lai aizstāvētu savu klosteri? Nē, tas paslēpās ar kaut kāda muļķīga stiķa palīdzību. Tas apmānīja jūs visus, bet Dzelzknābi tas neapmānīja, nedz arī nobiedēja. Es esmu dižākais cīnītājs visās ziemeļzemēs. Zemesložņa pele ar bleķa gabaliem mani nebiedē. Es tam stāšos pretī kaut šobrīd, vai tumšas nakts vidū. Mangiz, vai tas, ko saku, ir patiesība?

Vārna gaišreģis atvēra vienu aci. Viņš labi apzinājās, ka nav vērts strīdēties ar vadoni kraukli.

-    Diženais Dzelzknābis nebīstas nevienas dzīvas būtnes. Viņš runā patiesību.

Mazulis Rollo mācījās gatavot ēst. Brālis Dens un kurmis GafTers mācīja viņam cept brokastu pankūkas no kastaņu miltiem un svaiga pieneņu piena, apkaisītas ar kaltētu, sacukurotā medū konservētu saldo plūmju gabaliņiem. Mazo strupastēnu daudz vairāk interesēja pankūku apmešana nekā mīklas jaukšana. Brālis l >ens bija līdz elkoņiem lipīgajā maisījumā, un mīklas pikuči bija pielipuši arī pie viņa ausīm un deguna. Gaffers bija atklājis, ka viņam ir vājība uz konservētām plūmēm. Kurmis atlasīja visizmeklētākos plūmju gabaliņus un nekavējoties tos notiesāja.

Ūdriene Vinifreda, ienākot virtuvē, pieķēra visus trīs kā sagrēkojušos jaunuļus.

-    Kas te par kavēšanos? Vesels bars izsalkušu zvēru tur ārā gaida brokastis! Nu gan, ka tavu astīt! Kas, pie meldra, šeit notiek? Kollo, izbeidz lipināt tās pankūkas pie griestiem, šo pašu brīdi!

Rollo mēģināja apmest pankūku, un tā tiešā tēmējumā lidoja uz griestiem. Jaunais pavārs sastinga, un pankūka noplakšķēja uz viņa galvas, apklājot mazo zvēriņu līdz pleciem. Cita pankūka lēni lipa no griestiem un krita. Vinifreda paķēra šķīvi un metās to ķert.

-   Brāli Den, pārstāj māžoties pa to mīklu kā ezis pa dubļiem un nāc man palīgā.

Vinifreda noķēra krītošo pankūku, kamēr brālis Dens lipīgajās ķepās paņēma šķīvi un devās gaidīt vēl vienu kritēju. Gaffers pūlējās noņemt pankūku no mazuļa Rollo galvas. Strupastēns bija izēdis tajā caurumu, caur kuru elpot. Gluži prātīgi, Gaffers ņēmās kost pankūkā no Rollo pakauša puses.

-    Harr, šito no tav' paur' noņemt nesanāks, Rollo. Labāk pa abiem noēdīs. Harr harr!

Virtuves durvīs parādījās Rudzupuķe. Viņa centās izskatīties ļoti draudīga, taču tai pašā laikā pūlējās apvaldīt smieklus, kuri lauzās uz āru, ieraugot šo komisko ainu.

-   Kauns jums visiem četriem, hahaha, ē, phe! Ko jūs te darāt, hihihī, khem! Gaffer, pārstāj grauzt mazuļa galvu un ņem to pankūku nost!

Kamēr Rudzupuķe runāja, pankūka nokrita no griestiem viņai tieši uz deguna un karājās tur kā tāds galdauts.

Visi pieci apsēdās uz virtuves grīdas, nevaldāmi smiedamies un turēdami sāpošos sānus, kamēr asaras neapturami lija pār vaigiem.

-    Ūūūūhahahahahohohohihihihīī! Labi, ka brokastīs nepasūtījām biezputru.

-   Hohoharrharrharr! Vai zu-zu-harr, harr, zupu, kundz'!

Tālu rietumu līdzenumos liels, tumšsarkans putns sabruka pie zemes starp pienenēm un gundegām un gulēja dzelteno ziedu vidū kā sarkana smilšakmens klints. Lielā putna sāni cilājās un kakls pulsēja, alkatīgi velkot plaušās gaisu. Tā acis, tumši dzeltenbrūnās lodes ar tirkīzziliem lāsumiem un mirdzoši melnām zīlītēm, iepletās un sašaurinājās, putnam vērīgi meklējot debesīs plēsoņas.

Vienu spārnu kārtīgi pielocījis pie muguras, otram ļengani karājoties gar sānu, putns ieskrējās un pacēlās gaisā, lidoja smagi un zvalstīgi, ievainotajam spārnam cilājoties zemāk nekā veselajam. Gaisā noturēties bija pārlieku grūti, un lidonis atkal nokrita, šoreiz atsitoties pret līdzenuma zemi kūleņu kūleņos un visapkārt izsvaidot norauto gundegu ziedlapas.

Putns brīdi atpūtās, lielais, izliektais knābis bija plati atvērts. Apņēmīgi pietrausies kājās, putns kādu brīdi soļoja, ievainotajam spārnam velkoties pa putekļiem, acis piekaltas tālajai ēkai mežmalā. Tur apvidus nebija tik atklāts. Viņas mīļotie kalni bija pārlieku tālu, tāpēc viņa papūlēsies sasniegt šo ēku līdz saulrietam. Gan jau tur būs vieta, kur atgulties un atpūsties, nostūrīši un spraudziņas, kur viņu nevarēs notvert. Atklātos līdzenumos viņa jutās viegli ievainojama; lidojumā viņa bija bīstama medniece un cīnītāja, taču šādi sakropļota viņa varēja tikai slapstīties un cerēt, ka apkārtnē negadīsies citu putnu bari, kas ar lielāko prieku izmantotu iespēju uzbrukt ievainotam putnam, kas piekalts pie zemes.

Plivinot spārnus, lēkājot, rāpojot un lienot, lielais sarkanais putns pārvietojās uz austrumiem uz ēku, kurā cerēja rast patvērumu.

Plakankalnes zemju dienvidu plašumos pār jaunaudzi lēni uzausa rīts. Matiass piecēlās un satvēra zobenu.

-   Laba diena darīšanu nokārtošanai, Orlando.

Āpsis uzmeta plecā savu kaujas cirvi.

-    Mēs esam nākuši tālu ceļu, lai redzētu šo saullēktu, mans draugs. Laba diena.

Ciršļi visapkārt bruņojās kaujai; tika gatavoti loki, bultas, lingas, šķēpi, pat milnas. Bazilam stīvējot piecas sagūstītās zebiekstes sasaitē, tās žēlabaini vaimanāja:

-   Nē, nē, lūdzu, nelieciet mums iet tur lejā!

-   Mūs nogalinās, mums nav nekādu izredžu izdzīvot!

-   Mums nav ieroču, mūs nokaus!

Bazils asi parāva saiti.

-    Nu, naskāku soli, jūs, čīkstīgās zebiekstes. Jūs esat nodzīvojuši mūžu kā gļēvuļi; pacentieties nomirt kā varoņi. Phe! Kā tad, ko, e, draudziņ? Beidz pinkšķēt un noslauki degunu, tu, nelietīgais parazīt.

Viņi izrāvās no Bazila tvēriena un metās zemē Matiasa priekšā, nekaunēdamies zemoties.

-   Apžēlojiet mūs, lūdzu, kungs, apžēlojiet mūs!

Sers Harijs noplivinājās lejup no alkšņa zara.

Par šo nav domas baisākas nevienas Pat neģēlim, spēj nāve pēkšņa būt, Aiz naktīm neseko vairs dienas, Un elpā dzīves spēki zūd.

Orlando iespera zebiekstei pa sežamvietu, kāpdams pari garšļaukus guļošajiem radījumiem.

-    Vai zini, Matias, tur lejā no šiem neģēļiem nebūs ne mazākās jēgas. Viņi noteikti nodos mūs ar savu činkstēšanu un bļaustīšanos. Mutes ciet, jūs, puņķutapas, vai arī piebeigšu jūs šeit un tagad!

Zebiekstes apklusa. Matiass atspiedās uz zobena, pieglauzdams ūsas.

-    Tev taisnība, Orlando, bet ko lai mēs ar viņiem iesākam, ja nesūtīsim sev pa priekšu lejup pa kāpnēm?

Orlando pacēla kaujas cirvi. .

-   Ļauj man viņus piebeigt tūlīt un aiztaupīt mums veselu kaudzi nepatikšanu.

Zebiekstes atkal sāka kunkstēt.

-    Pārstājiet pinkšķēt, vai dzirdat, izbeidziet! Matiass nepacietīgi nosprauslājās. Labi, rīkosimies, lūk, kā, Orlando. Es nevaru ļaut tev viņus aukstasinīgi nogalināt, mēs tā nedarām. Mēs ļausim viņiem iet, uz dienvidiem. Ser Harij, vai pavadīsiet viņus ceļā, lai pārliecinātos, ka viņi neapstājas? Atvainojiet, ka lūdzu jums to, bet tur lejā droši vien nebūs daudz vietas, kur jums lidot, un jums pazemē nebūs ērti.

Sers Harijs paraustīja plecus.

Kā vēlies, Matias, kā teiksi, paties, Ir katram mums pienākums uzticēts. Uz dienvidiem, zebiekstes, ceļš jums ies, Kas kunkstēs tiks tūlīt pat nozūmēts!

Pūce satvēra saites galu knābī un pacēlās spārnos, piecām zebiekstēm klupšus krišus steidzoties viņam pakaļ.

Bazils noraudzījās, kā viņi dodas projām.

-    Žēl gan vecā zēna Harija. Man viņš izskatījās tāds drusku saīdzis. Vai domā, ka viņš aiziet apvainojies, Matias?

Karotājpele pamāja ar galvu.

-   Bez šaubām. Neraizējies, viņš atgriezīsies. Tikmēr es gribētu p.lrmīt dažus vārdus ar visiem klātesošajiem. Sanāciet un paklausieties, kas man jums sakāms.

Mazā armija satupās jaunaudzes ēnā, Matiass nostājās uz senā Ķīļa klostera augšējā pakāpiena un uzrunāja viņus.

-   Vispirms es gribu jums pateikties par palīdzību un to, ka esat lik tālu nākuši man līdzi. Jūs esat atstājuši savas mājas, savas zemes tālu aiz muguras. Orlando, Džesai, Jabecam un man ir iemesls šodien cīnīties uz dzīvību un nāvi. Mums jāatbrīvo bērni. Jums, pārējiem, es nevaru prasīt, lai ziedojat savas dzīvības mūsu lietai; jaunuļi tur lejā nav jūsu bērni.

Bazils Briedis Zaķis piecēlās.

-    Piedošanu, veco zēn, bet tur lejā ir jaunie Tims un Tesa. Ko teiktu mans vecais draugs Džons Baznīcpele un viņa labā sieviņa, ja es atgrieztos tukšām ķepām, bez viņu mīļajiem? Iet tev līdzi? Es saku jā, puis. Pamēģini tikai aptarēt Bazilu Briedi Zaķi, eskvairu!

Balamutis piegāja pie zaķa.

-    Es iešu līdzi Bazilam. Viņš ir vecs lāga plukata, un man viņš patīk, tāpēc tā tam būs būt!

Bazils un Balamutis nostājās līdzās Matiasam. Lagalags izvilka savu īso zobenu.

-   Ciršļi un Cirmesle ir Redvolas draugi. Es nekad neesmu atstājis nepabeigtu darbu, ko esmu uzsācis. Es eju ar jums.

Visi Ciršļu savienības biedri kā viens devās līdzi Lagalagam un nostājās blakus Matiasam.

Orlando pacēla savu milzīgo cirvi. Viņa balss skanēja saspringti, saucot: Nu, Karotāj, ko mēs vēl gaidām?

Matimeo un pārējie vergi bija izvilkti no tumšās celles. Nadazs un vairākas melnā tērptas žurkas aizveda viņus līdz klints dzegas malai, kur stāvēja statuja. Viņiem tika at|auts palūkoties pāri malai dzīlēs.

Caur zajgano dūmaku Matimeo saskatīja daudzus kārnus netīru jaunuļu stāvus: vāveres, ūdrus, ežus, peles. Viņi ar vilcējtrosēm pārvietoja milzīgus akmens bluķus, un viņus vaktēja žurkas ar pātagām un rungām, smagiem belzieniem skubinot vergus pielikt lielākas pūles. Citi jaunuļi ar trīšu blokiem iecēla akmens bluķus tiem paredzētajās vietās, kamēr vēl citi jauni meža zvēri spraugās, kurās bija paredzēts ievietot bluķus, ieklāja javu un kaļķakmens cementu. Dažkārt kāds jaunulis iekliedzās un bezspēkā nokrita, taču žurkas to ņēmās sist, līdz radība cēlās vai arī palika guļam bez dzīvības.

Redzēto šausmu satriekti, jaunie vergi tika aizvesti statujas priekšā un piespiesti noliekt galvas, kamēr Nadazs runāja ar Malkarisu.

-    Es esmu Nadazs, Valdnieka balss. Ak, visas pazemes ķēniņ, šie ir tavi jaunie kalpi. Ko liksi man ar viņiem darīt?

Spalvas uz Matimeo skausta sacēlās stāvus, izdzirdot balsi, kas nāca no statujas mutes caur kristāla zobiem.

-   Viņi ir redzējuši manu valstību. Drīz viņiem būs tas gods man to būvēt, tā pasludināja.

Stāvēdams noliektu galvu, Matimeo pārlaida skatienu vergu rindai. Viņš ieraudzīja tur stāvam saķēdētu arī Viču, kuru turēja divas žurkas. Pelēns piebikstīja Tesai.

-   Paskat, kas tur stāv, mūsu mazais vergu dzinējs saņem atlīdzību par saviem labajiem darbiem. Ceru, ka tur lejā mani uz kādu laiciņu pieķēdēs viņam blakus.

Tesa sparīgi spēra kāju pret klinti, acīm liesmojot.

-    Mani var pieķēdēt, blakus kam vien viņi grib, bet es nebūvēšu nekādu derdzīgu pazemes valstību runājošai statujai!

Jaunās baznīcpelītes dusmīgie vārdi atbalsojās visā klinšu alā. Uz brīdi iestājās klusums, tad atkal ierunājās Malkariss.

-   Aizvediet viņus atpakaļ un ieslēdziet bez gaismas, ēdiena un tldens. Viņi vēl nav gatavi man kalpot.

Kad viņus veda augšā pa drūmajiem, līkumotajiem gaiteņiem, l esa sāka raudāt.

-    Ak, piedodiet, ka es tā izrunājos. Manis dēļ jūs visus atkal ieslēgs tumsā un turēs badā.

-    Nē, tā nemaz nav, Sintija Strupaste drosmīgi sacīja. Es labāk mirstu badā nekā tieku sista līdz nāvei kā tie nabaga zvēri.

Auma viņai piebalsoja.

-   Jā, neraizējies, Tesa. Ja Ui nebūtu neko teikusi, to izdarītu es.

-   Tieši tā, draugi, mēs turēsimies kopā. Redvooolaaa! Matimeo balss skanēja dzidri un skaļi kā klostera zvani.

Žurkas ar šķēpa kātu viņu notrieca pie zemes, tad visus sadzina atpakaļ tumšajā cietumā.

8. NODAĻA

ija pēcpusdienas vidus, un Redvola rāmi gulēja, tveices migliņas ieskauta. Ķērpjziedu mežā aiz ziemeļu un austrumu mūriem nekustējās ne lapiņa, un līdzenuma virsma karstajā gaisā trīsuļoja un ņirbēja, padarot apvārsni izplūdušu.

Lejā, Dziļajā alā, bija iestājies nomākts noskaņojums. Tas bija sācies, kad mazais Rollo un kāds lauku peļu mazulis bija gribējuši iet ārā rotaļāties. Dabiski, ārā sirojošo putnu dēļ abats bija aizliedzis šādas iedomas, tāpēc Anibrozijs Ērkšķis bija viņus aizvedis spēlēties viņa vīna pagrabā. Rudzupuķe apvēdinājās ar ceļmal-

lapu. Tveice šķita piesātinājusi akmeņus, pat Dziļajā alā, kur palasti bija vēss.

-    Nabaga Rollo, viņš tik ļoti gribēja iziet parotaļāties zālītē. Es atceros, kā Matimeo, Tims un Tesa mēdza spēlēties augļu dārzā. Sems Vāvere mācīja viņiem rāpties ābelēs un bumbierēs, un tajā saldo kastaņu kokā pie ērkšķogu krūmiem.

Abats Mordalfs noslaucīja pieri mūka tērpa piedurknē.

-    Ak jā, tas gan bija viens nebēdnis, tas Sems Vāvere. Taču, ņemiet vērā, arī es viņu vecumā biju tāds pats. Kad biju mazs, mani mēdza trenkt gulēt par skraidīšanu pa ārējā mūra augšu. Haha, vecā māsa Paparde mēdza teikt, ka viņai reibst galva jau no tā vien, ka viņa uz mani skatās. Fū! Nezinu par Rollo, bet man nu gan noderētu pastaiga ārā, dārzā. Šeit iekšā ir tik karsts.

Baznīcpeles kundze sapņaini aizvēra acis.

-   Mmmm, es labprāt šādā pēcpusdienā sēdētu un kuļātu ķepas dīķa ūdenī.

Priekškurmis pakalpīgi sarauca purniņu.

-   Jarr, ja jūs dām's kāro paslapināt ķep's, es jūs aizvedīs uz dīķ' pa tunel'.

Ūdriene Vinifreda pielēca kājās.

-   Cik lieliska doma! Ak, lūdzu, vai palaidīsiet mūs, tēvs abat? Mēs būsim piesardzīgas, apsolu. Tiklīdz parādīsies kāds krauķis, mēs pazudīsim tunelī kā kurmji, piedodiet par izteicienu.

Abats Mordalfs noņēma brilles. Iecietīgi smaidīdams, viņš atslīga krēslā.

-     Nu, ir jau skaidrs, ka, ar jums visiem te pļāpājot, nekāda atpūta man nesanāks. Protams, jūs drīkstat iet, taču nepalieciet tur pārāk ilgi un esiet ļoti piesardzīgas. Es palikšu šeit un nosnaudīšos.

Priekškurmis tunelī ielēca pirmais.

-   Es ies papriekš'. Seko man, džentlzvēr'.

Abats nopūtās un atslīga krēslā. Kāds saules stars, kas šķērsoja Lielo zāli, iespiedās pār barikādes augšu un iespīdēja viņa acīs. Abats vēroja mazos zeltainos puteklīšus dancojam gaismas strēlē, viņa acis lēni vērās ciet, un viņš ieslīga pusdienas snaudā.

Rudzupuķe izlocījās no tune|a, viņai sekoja pārējie biedri. Viņa steigšus metās pie miegainā abata un, pat nepapūlēdamās notraukt no sevis smiltis, sāka purināt viņa ķepu.

-    Mostieties, mostieties, tēvs abat, aši! Viņi tam uzbrūk, nabaga radījumam. Ak, to nogalinās, ja mēs kaut ko neizdarīsim.

Abats samirkšķināja acis un pielēca kājās.

-   E, kas? Kāds nabaga radījums, kam uzbrūk, kur?

Vinifreda saķēra otru viņa ķepu.

-   Liels rūsgans putns, daudz lielāks par Dzelzknābja salašņām. Tas ir pie dīķa, un krauķi tam uzbrūk. Ak, esmu pārliecināta, ka tas nav nekāds iebrucējs. Mums viņam jāpalīdz.

Abats nekavējoties sāka rīkoties.

-    Ātri sameklējiet Konstanci. Sasauciet visus brīvos kurmjus un atvediet šurp.

Pēc brīža no virtuves atskrēja Konstance, miltiem noputējusi, ar sīpolu saišķi ķepā. Viņa ierāpās tuneli, izsaukdama norādījumus:

-   Visi paliek šeit, atskaitot kurmjus. Sūtiet viņus iekšā aiz manis. Es ar to tikšu galā!

Lielais putns gulēja pie dīķa. Ar pēdējiem spēkiem viņa bija pārlaidusies pāri klostera ārējam mūrim un ar būkšķi piezemējusies mīkstajā vārtu namiņa dārza augsnē. Ieraudzījusi ūdeni atmirdzam pēcpusdienas saulē, viņa, sāpēs mocīdamās, centās tikt līdz dīķim, lai padzertos. Varenā sarkanā putna rīkle bija izkaltusi, mēle izkveldēta, acu priekšā griezās riņķi. Viņa grīļīgi steberēja un streipuļoja pie ūdens. Jau nākamajā brīdī viņai virsū metās trīs krauķi un sāka plosīt. Viņi knāba un raustīja lielo putnu, spārdīja viņu ar asajiem nagiem. Pusnemaņā un neaizsargāta, viņa pilnībā bija uzbrucēju varā.

Priekškurmis gaidīja Konstances ierašanos tuneja galā.

-    Rau, tur, strīpkundz', viņš teica, norādīdams uzbrukuma vietu. Šie nokaus to putn', šitentie liel' huļigān'!

Konstance izbrāzās no tuneja un metās virsū krauķiem, pirms tie apjēdza, kas notiek.

Pirmo viņa iegrūda taisni dīķī, nākamo ar smagu ķepas vēzienu uzsvieda augstu gaisā. Trešais krauķis pacēlās spārnos, atstājis lielāko tiesu astes spalvu starp āpsienes zobiem. Uzbrucēji klaigādami ielidoja guļamtelpā pa izsisto logu, atpakaļ neskatīdamies, baidoties, ka lielā āpsiene dzīsies pakaļ.

Konstance žigli sāka vilkt lielo sarkano putnu uz tuneli. Tas vārgi pacēla galvu un centās uzbnikt āpsienei. Konstance tikko izvairījās no negantā, izliektā knābja, taču saņēma vairākas skrambas no spēcīgajiem, garajiem nagiem, pirms apdullināja jau pusnemaņā esošo putnu ar ātru ķepas uzsitienu starp acīm.

-   Piedod, bet tas ir tevis paša labā, tu, lielais muļķi. Še, Priekškurmi, kuru galu ņemsi?

Priekškurmis izrāpās no tuneļa, atstājot trīs kurmjus no savas komandas gatavībā saņemt nastu.

-   Atstāj to man' ziņ', kundz'. Jarr, Jārdž, laidis to putn' ar galv' pa priekš', lai aiztaupit spalv' burzišan' pretēj' virzien'. Apmet to virv' ap viņ' nag'. Es sasies knāb'. GafFer, stāv gatav' a to tauksmēr' kastiņ', ja šim kauč kur izrād's pa šaur'.

Dzelzknābis un Mangizs kopā ar vairākiem krauķiem izlidoja pa guļamtelpas logu. Viņi piezemējās vietā, kur bija noticis uzbrukums. Ģenerālis izskatījās īpaši aizkaitināts, jo bija iztraucēts pusdienlaika nomiedzī.

-   Jak! Vispirms pele spoks un tagad liels, sarkans putns, kas pagaist. Kur tas ir, muļķi?

-    Tas bija tieši šeit, ģenerāli. Mēs to knābām un skrāpējām…

-   jā, jā. Un kas notika pēc tam?

-    Lielais zemesložņa, strīpsuns, tas mēģināja mūs nokaut.

-   Un tad jūs metāties bēgt, Dzelzknābis nicīgi noteica.

-    Pavēlniek, mēs neko citu nevarējām iesākt. Tas strīpsuns ir viens mežonīgs zvērs!

-   Cik sen tas notika?

-    Pirms īsa brīža, Dzelzknābi. Mēs bijām pie guļamtelpas loga, kad ieraudzījām pāri mūrim pārlidojam to lielo rūsgano putnu. Tas droši vien bija slims, jo plivinājās un līgojās kā mazs olputnēns.

-   Tad jūs tam uzbrukāt?

-   Ak jā, pavēlniek. Mēs to kārtīgi saknābājām un saskrāpējām.

-    Un jūs to nogalinājāt?

-  Jā, ē, nē. Tas ir, mēs jau taisījāmies, kad uzradās tas zemesložņa.

-    No kurienes uzradās tas strīpsuns?

-   Man nav ne jausmas!

Dzelzknābis ar pļauku notrieca krauķi pie zemes un ar nagiem mīdījās pa tā knābi, un spēcīgi ieknāba tam kājā.

-   Kāh! Pazūdi no manām acīm, sēnalpakausi, man šķiet, ka šīs siltās zemes saule ir sapūdējusi tavas smadzenes. Vispirms tev rādās liels putns, tad tev uzbrūk strīpsuns, un tas viss ir noticis vienā mirklī. Un tagad nekur nemana to zemesložņu, un arī lielais putns ir pazudis bez pēdām. Varbūt viņi abi slēpjas zem ūdens tai dīķī? Vai man tevi iesviest tur iekšā, lai vari viņus sameklēt?

-    Strīpsuns to jau ir izdarījis, spriežot pēc Urķnaga izskata, Mangizs viņu pārtrauca.

Dzelzknābis skumji pašūpoja galvu.

-    Gāh! Arī tu. Man no jums nelabi metas, no jums visiem. Skatieties.

Krauklis izpleta spārnus un sāka lēkāt apkārt, skaļi ķērkdams: Zemesložņa! Rūsganputn! Nāciet ārā un stājieties man pretī. Tas esmu es, ģenerālis Dzelzknābis, ziemeļzemju bieds!

Atbildes nebija. Krauklis pievērsās Mangizam un krauķiem.

-            Redzat? Tas pats, kas ar spoku peli. Pazūdiet no manām acīm, jus visi, bezjēdzīgie salašņas!

Apslēptajā tuneļa ieejā krūmos pie dīķa meldriem klusi ķiķināja brālis Grīslis.

-   Ak vai, ak vai, kas gan būs tālāk?

Lielais sarkanais putns tika ienests Ambrozija Ērkšķa vīna pagrabā. Tur bija vēsi un plaši.

Džons Baznīcpele bijīgi staigāja tam apkārt.

-             Oho! Tas nu gan ir liels putns. Nekad iepriekš tādu neesmu redzējis. Kā tu domā, kas par putnu tas ir, Mordalf?

Abats pacēla skatienu no dziļās skrambas, kuru apkopa.

-             Nezinu, Džon. Šis ir ļoti savāds putns. Tas nav no mežiniekiem, nedz arī no līdzenuma putniem, citādi mēs to būtu redzējuši no klostera mūriem. Nez kas to šurp atvedis?

Māsa Meja darbojās pie putna otra sāna. Viņa lika uz brūcēm zālītes un triepa ziedes, liekot apsējus, kur vien iespējams.

-   Nabadzīte, viņu ir mežonīgi situši.

Putns sāka spārdīties un centās pacelt galvu. Māsa Meja pielēca kājās.

-   Ak vai. Uzmanīgi, viņa mostas! pelīte brīdināja.

Milzīgās lāsumainās acis ar melnajām zīlītēm atvērās.

Konstance aizgaiņāja projām skatītājus.

-            Māsa Meja, abat, vai turpināsiet dziedēšanas darbus? Jūs pārējie, dodieties atpakaļ uz Dziļo alu. Negribu, lai šī radība justos ielenkta. Rudzupuķe, pasniedz man tās šķēres, lūdzu.

Viņa pārgrieza knābja un kāju valgus.

-   Mēs tev nevēlam jaunu. Tu esi pie draugiem. Guli rāmi, viņa laipni sacīja. Tu esi savainota.

Putns ievaidējās un atkal atgūlās.

-   Kurr es irr? viņa jautāja savādā izloksnē.

Abats atpazina šo valodu.

-    Viņa runā kā kalnu vanagi un ērgļi. Taču esmu pārliecināts, ka viņa mūs saprot. Sveiki, es esmu klostera abats, šī ir māsa Meja un šī Konstance. Šo vietu sauc par Redvolu. Mēs ārstēsim tavus ievainojumus. Kas esi tu?

Māsa Meja darbojās ap dziļu brūci putna kājā.

-   Te būs jāšuj. Lūdzu, nekusties. Es tev gribu palīdzēt.

Putns pacietīgi gulēja, vērodama peli. Tad atkal ierunājās: Es,

lūdzu, nekustēsies. Šis putns, vārrdā Strēle Sarkanpiekūns, nāk no lielklints, lielklints.

Abats noslaucīja kurmju smēri no putna kakla spalvas.

-    Ak, lielais sarkanais piekūns, kalnu putns. Esmu lasījis par tiem mūsu vecajās hronikās, bet līdz šim nevienu nebiju redzējis. Ļoti iespaidīgi. Nu, Strēle Sarkanpiekūn, pagūli rāmi, kamēr mēs pacentīsimies tevi izdziedēt.

-   Strēle vajag ūdenspadzerrties.

-    Ak, pareizi. Konstance, vai palūgsi Rudzupuķei atnest mūsu viešņai ūdeni? Saki, Strēle, vai tavs spārns ir lauzts?

Lēni, sāpīgi lielais putns piecēlās kājās. Viņa sašutusi lūkojās uz veco, trauslo abatu.

-   Strēle Sarkanpiekūns varrena lidotāja!

Māsa Meja brīdinoši papurināja ķepu uz lielā putna pusi.

-   Strēle Sarkanpiekūns varena mele. Paskaties uz to spārnu. Tas ir pilnīgi nederīgs lidošanai, un varu derēt, ka esi tā stāvokli tikai pasliktinājusi, cenšoties lidot.

Sarkanais piekūns īgni iekliboja stūrī un apgūlās.

-   Klintsslīd, ligzdkrlt. PfiTI! Kam vajag lidot? Tagad paliek, te pie di raugiem, pie klostrrabats, pie Māršmeja.

Māsa Meja paņēma ūdeni no Rudzupuķes un pacēla to pie lielā plēsīgā putna knābja.

-    Tas viss ir ļoti labi, bet tagad pacenties uzvesties pavisam mierīgi. Un mans vārds ir māsa Meja. Saki, māsa… Meja!

-   Māršmeja, laba un dikti dusmīga!

9. NODAĻA

AR Matiasu un Orlando priekšgalā un Bazilu Briedi Zaķi izlūka lomā sarukusi Redvolas un ciršļu armija klusi kāpa lejup pa kāpnēm uz Malkarisa valstību. Sākumā visapkārt valdīja tumsa, jo mēness spožā gaisma iespiedās ejā tikai nelielu gabaliņu, taču jau pavisam drīz kāpnes ieveda plašā, lāpu apgaismotā gaitenī.

Viņi apstājās, Bazils izlūkoja apstākļus. Kamēr viņi gaidīja, Matiass nopētīja tuvāko apkārtni. Labi noslīpētā akmens eja, tagad apaugusi ar sūnām, kādreiz bijusi augšstāva gaitenis. Koku saknes spraucās caur mūrē-

jumu, dažviet izliecot sienu uz ārpusi, un ūdens pilēja no griestiem, veidojot mazas peļķītes uz nodeldētās grīdas.

Bazils drīz vien atgriezās ar informāciju.

-   Šī nolāpītā vieta ir trakāka par trušu alu labirintu, te ir gaiteņi, alas, ejas un tuneļi, turklāt visi ar slīpumu uz leju. Runājot par ienaidnieku, jau atkal tās ir žurkas, veco zēn. Tās nēsā melnus apmetņus ar kapuci, un viņu ieroči, šķiet, ir īss šķēpa paveids; ne metamais šķēps, saproties, drīzāk vecais labais durklis. Nerādās, ka viņi nēsātu arī kāda cita veida ieročus. Tik lielā vietā kā šī to mūlāpu droši vien ir daudz, es teiktu.

Matiass centās galvā izprātot plānu, apspriezdams šo informāciju ar draugiem.

-    Mums labāk turēties kopā. Nav jēgas sašķelt spēkus. Džesa, tu, Balamutis un Jabecs sargāsiet aizmuguri. Orlando un Lagalag, palieciet te priekšā kopā ar mani. Cirmesles kaujinieki, turiet šķēpus, lingas un šaujamlokus gatavībā. Ja uzduramies mazam pulciņam, tūliņ pat jānogulda viņus pa vienam vien. Neļaujiet viņiem atgriezties pie galvenajiem spēkiem un ziņot par mūsu atrašanās vietu, citādi zaudēsim pārsteiguma elementu. Bazil, vai kaut kur bija manāmi mūsu jaunuļi?

-     Nē, baidos, ka ne. Viņi droši vien ir kaut kur dziļāk šajā sasodītajā labirintā. Es turēšu acis vaļā. Kuru virzienu iesakāt, pa labi vai pa kreisi?

Orlando nolika kaujas cirvi uz grīdas un iegrieza to kā vilciņu ar bultu.

-   Pa labi derēs tāpat kā jebkurš cits virziens. Uzticēsimies veiksmei.

Viņi klusi aizlavījās pa plašo, lāpu apgaismoto gaiteni.

Nadazs atveda Bendesmaisu pie elka statujas klints dzegas malā. Maskotā lapsa satraukti stāvēja un gaidīja Malkarisa lēmumu. No dzīlēm cēlās jauno vergu smagā darba skaņas. Viltīgā lapsa vēroja baltā seska statuju, prātodams nez kāda būtne tajā mitinās. Vai tas bija baltais sesks vai lapsa, tāpat kā viņš? Bendesmaisam patika domāt, ka tā ir lapsa. Viņš uzskatīja lapsas par visgudrākajiem dzīvniekiem. Viņa domas pārtrauca balss no varenās skulptūras:

Nadaz, Ui pastāstīsi maskā tērptajam, ka esmu pieņēmis lēmumu. Viņam jāpiešķir četrreiz pa divdesmit žurkām, un viņš jānosūta pildīt manas pavēles teritorijā virs manas valstības. Saki viņam, ka viņš tiks uzmanīgi novērots. Man ir vēl daudz melnsvārču, kas gaida, kad varēs pildīt manus norādījumus, vairāk nekā rudens vējā ir lapu. Ja lapsa mani piekrāps, tiks nogalināts, gan viņš, gan viņa četrreiz pa divdesmit kaujinieki. Ja, gluži otrādi, viņš paliks uzticīgs maniem rīkojumiem, es viņa armiju desmitkāršošu, kad uzsnigs pirmais sniegs, un nosūtīšu savus vergus, lai tie uzbūvētu viņam cietoksni virs zemes, kur viņš varēs pārvaldīt visu apgabalu no klintīm līdz tālajām dienvidu zemēm. Malkariss ir runājis. Ej!

Bendesmaiss trīsēja priekā. Viņš bija dzirdējis ikkatru vārdu. Viņa zīda maska plivinājās uz priekšu un atpakaļ, kamēr viņš izrieza šaurās krūtis, tīksminādamies par jauniegūto varu, kas viņam tikko bija piešķirta.

Pēc Nadaza kaulu zižļa signāla četrreiz pa divdesmit žurkām parādījās līkumotajās kāpnēs un ieņēma vietu aiz sava jaunā pavēlnieka. Daudzas domas šaudījās pa Bendesmaisa iztēles bagāto prātu, kamēr viņš soļoja sava karaspēka priekšā blakus Nadazam, augšup pa senā Ķīļa klostera līkloču ejām uz plašumiem, kas gaidīja viņu rīta saules gaismā viņa zemi. «Malkariss nav nekāds muļķis,» viņš domāja. «Man piekomandētie astoņdesmit kaujinieki mirs līdz ar mani, ja izrādīsies, ka es krāpjos, tā viņš ir nodrošinājis sevi vēlreiz. Manā pakļautībā esošās žurkas mani cieši vēros, un, bez šaubām, Malkariss ir devis tām slepenu pavēli nogalēt mani, ja darīšu kaut ko pret viņa gribu. Es viņam parādīšu, kurš patiesībā ir īstais viltnieks. Pēc tam, kad būšu kjuvis par milzu ordas pavēlnieku ar savu cietoksni, es likšu Malkarisam vēlēties, kaut viņš nekad nebūtu sastapis Bendesmaisu. Es viņu ieslodzīšu viņa paša pazemes valstībā, un gada laikā viņš vai nu būs beigts, vai ēdīs no manas ķepas. Un šis te, Nadazs, ir tikai statujas kalps. Bendesmaiss nekalpo nevienai statujai; viltīgā lapsa kalpo tikai pats savām iegribām.»

Bendesmaisa plānos nebija paredzēts tas, kas sekoja nākamajā brīdī. Aiz gaiteņa līkuma viņš attapās stāvam aci pret aci ar Orlando!

Varenais karotājs āpsis ierēcās un atvēzēja kaujas cirvi, taču nav žiglāka zvēra par lapsu, kas nonākusi kritiskā situācijā. Maskotā lapsa ienira savu žurku rindās, tuvākās divas no tām pagrūdis cirvja asmens ceļā. Matiass ar zobenu atvairīja kādu durkli. Zemu pieliecies, viņš cīnīdamies devās iekšā žurku ierindā, zobenam zibot, viņš dzinās pakaļ ienaidniekam. Lagalags iekliedzās, un Ciršļu savienības kaujinieki gāza žurkām virsū akmeņu un bultu lietu. Nadazs nokrita, tad kāpās atpakaļ gar sienu. Pielēcis kājās, viņš paķēra lāpu no turekļa un iesvieda to uzbrucēju pulkā, saukdams: Atkāpties! Atpakaļ uz klintsradzi!

Haotiskā jucekļa vidū, pret akmens sienām atsizdamies, šķindēja Orlando kaujas cirvis, āpsim neprātīgi pļaujot žurkas, kas centās pagriezties un bēgt. Matiass bija izcirtis ceļu žurku vidū, taču pazaudējis no redzesloka Bendesmaisu. Pagriezies viņš stājās pretī žurkām, kuras gribēja paspraukties viņam garām. Aizsprostojis ceļu, viņš vicināja zobenu un kapāja žurkas, viņš cīnījās, līdz sastapās ar Orlando, kurš nāca no pretējās puses. Lagalags ciršļu armijas priekšgalā pabrāzās garām viņiem abiem.

Pakaļ ienaidniekam!

Viņi klupa pār kritušo naidnieku līķiem. Eja bija tumša, jo Nadazs pa ceļam izņēma lāpas no turekļiem. Klupdami un atsizdamies pret sienām, meža zvēri neprātīgi skrēja pa melnummelno tumsu, vadīdamies pēc bēgošo žurku radītajām skaņām tālāk gaitenī. Kolonnas aizmugurē atspīdēja gaisma uz priekšu tika palaists Balamutis, kurš bija pacēlis Nadaza nosviesto lāpu un uzpūtis tajā liesmu. Tagad, kad uzbrucēji redzēja, kur sper kāju, viņi spēji metās lejup caur līkloču gaiteņiem un pamestām zālēm, un, neko nenojaušot, arī garām pamatīgi aizslēgtām baļķu durvīm.

Matimeo tumsā piecēlās sēdus.

-   Paklausieties, kas tas? Tur ārā kaut kas notiek! viņš sacīja, priecīgi satraukts.

Visi sadrūzmējās pie durvīm, dauzīdami tās un klaigādami.

-   Šeit, šeit! Palīgā, mēs esam redvolieši!

Taču viņi to sauca tukšam gaitenim. Pakaļdzīšanās trokšņi norima tālumā.

Bēgošās žurkas izskrēja uz klintsradzes ar Bendesmaisu un Nadazu priekšgalā. Neievērojot ceremonijas prasības, purpurā tērptā žurka sauca statujai: Ienaidnieki āpsis un pele ar pulku meža zvēru. Viņi ir tieši aiz mums!

Atskanēja elka balss:

-   Tas ir tavs darbs, lapsa. Tev šurp sekoja. Ar tevi es tikšu galā vēlāk. Nadaz, liec taviem kaujiniekiem aplenkt šo statuju. Izsludiniet trauksmi, lieciet visu manas ordas spēku pretī šiem nekaunīgajiem iebrucējiem!

Žurkas izveidoja aizsargjoslu ap statuju, durkļus uz ārpusi pavērsuši. Nadazs aizsteidzās uz tālāko klints dzegas galu un sāka dauzīt lielu, apaļu gongu, lai izsludinātu trauksmi. Bendesmaiss negaidīja ierodamies uzbrucējus, viņš žigli aizlavījās lejup pa līkumoto kāpņu pakāpieniem, norādīdams žurkām melnsvārčiem, kas traucās augšup viņam garām:

-   Steidzieties uz klintsradzi, visi, visi. Malkariss jūs sauc!

-   Redvola! Ķērpjziedu zeme! Lagalagalagalag!

Meža zvēri, aurodami kaujas saukļus, izbrāzās no gaiteņa uz klints dzegas. Lagalags un Ciršļu savienības karotāji devās uzbrukumā žurkām, kas sargāja skulptūru, taču viņus ātri vien atvairīja fanātiski uzticīgie kaujinieki.

Uz dzegas paaugstinājuma jau bija saradies vairāk žurku. Matiass pārsteigumā noelsās. Pa klintī kaltajiem pakāpieniem augšup dimdināja neaptverami liela orda. Viņš nebija domājis, ka žurku skaits ir tik milzīgs. Kā mutuļojošs melnu skudru pūlis tās plūda augšup no dūmakainajām, zaļajām dzīlēm. Nedomādams viņš metās virsū tuvākajam žurku pulkam. Orlando un Džesa piesteidzās viņam palīgā. Vāvere bija bniņojusies ar īsu ciršļu zobenu.

-   Viņi jāatvaira, mēs nedrīkstam ļaut viņiem tikt uz dzegas! Matiass iekliedzās.

Šķēpa dūriens trāpīja pa Orlando purniņu, un no degungala sāka plūst asinis.

-   Eeeeulāāāāijāāā!

Satracinātais āpsis kā tarāns metās žurku pūlī. Žurkas, kuras centās pamukt no viņa ceļa, tika pārstumtas pār klints dzegas malu un kliegdamas aizlidoja zaļajās, dūmakainajās dzīlēs. Matiass bija kaujas niknuma pārpilns. Viņš ļoti centās saglabāt rāmu prātu, likdams lietā visas sen zināmās īstas karotājpeles zobencīņas prasmes. Atvēzēties, šķelt, cirst, durt; viņš darbojās kā mašīna, nerimstoši cīnīdamies pret lielo pārsvaru. Džesa rīkojās citādi, viņa lēkāja un mētājās, dūra pa labi, pa kreisi, asinis plūda no viņas astes kā sārta lente. Kaut gan īsie durkļi bija neparocīgi lielākos attālumos, tuvcīņā tie izrādījās ļoti efektīvi. Neviens no melnsvārčiem nerunāja un nekliedza. Tie veidoja kompaktas ķīļveida trieciengrupiņas, uzbruka atsevišķiem meža zvēriem, bieži vien nošķirot viņus no pārējiem un ielencot durkļu aplī.

Lagalags bija divreiz atspiests atpakaļ. Otrajā mēģinājumā viņā nokrita, ar durkli ievainots kaklā. Bazils Briedis Zaķis ielēca pārrāvumā.

-     Nu tad tā, Cirmesles puiši. Izveidot trīs ierindas tur. Pašā priekšā, mundrāki Tikai lingas un loki, uguni, notupties un pārlādēt. Virzāmies uz priekšu, taisni tā. Uguni, notupties, pārlādēt, kustībā uz priekšu neapstāties. Tagad veicīgāk. Lieliski nostrādāts!

Žurku aplis tika pārrauts, un tās pārkārtojās, lai aizsargāta statujas priekšpusi no Bazila stratēģiskā plāna. Zaķis bija īsts kaujas manevru veterāns. Viņš sapulcēja nelielu grupiņu ciršļu ar šķēpiem.

-   Lai nu viens saka, jaunais Balamuti, šī būs tava pirmā iespēja pavēlniecībā. Aizved šos puišus uz dzegas aizmuguri, apejiet apkārt tai nekrietnajai statujas padarīšanai un ejiet virsū tiem grauzējiem ar skatu pret mums. Sadodiet viņiem kārtīgi, un neaizmirsti, manu zēn, vairīties un locīties!

Balamutis sparīgi salutēja, kaujas karstumā viņa bailes bija mazinājušās.

-   Tieši tā, Bazil, veco zēn!

Bazils noraudzījās uz aizejošo ūdrēnu, purinādams galvu un smaidīdams. «Viens prātīgs jauneklis, gluži tāds kā es puikas gados,» viņš nodomāja.

-    Uguni! Tagad notupties un pārlādēt, ciršļi. Tieši tā, parādiet tiem pretiniekiem!

Kauja turpināja plosīties, un Nadazs dauzīja trauksmes gongu. Rīboņa atbalsojās starp klintīm, apkārt lidoja bultas, švīkstēja lingakmeņi un dūra durkļi. Matiass cīniņa vidū strauji lūkojās apkārt. Viņa spēki skaitliski bija ievērojami mazāki, un žurku bari joprojām gaidīja uz klintī kaltajiem pakāpieniem. Izlauzies no kaujas mutuļa, karotājpele skaļi iesaucās: Atkāpties! Atkāpilrs! Savāciet ievainotos un virzieties uz to gaiteni, pa kuru ieradāmies!

Ciršļi nesa Lagalagu, izcērtot ceļu atpakaļ uz gaiteņa ieeju. Orlando, Džesa un Jabecs stāvēja sānu pie sāna ar Balamuti, kamēr Bazils kā zvērs cīnījās arjergardā. Matiass šaudījās šurpu lurpu, palīdzēdams pārvietot ievainotos.

Visbeidzot viņi sasniedza gaiteni, bungu rīboņa apklusa, un žurkas atkāpās līdz klints dzegas vidum, aizsargājot klinti kaltos pakāpienus, pa kuriem augšup čumēdami un mudžēdami steidzās viņu biedri, izplešoties pa visu telpu. Žurku pulka vidū stāvēja Nadazs un grabināja peles galvaskausu sava zižļa galā, vērsdams to pret meža zvēriem, itin kā cenšoties uzsūtīt viņiem kādu burvestību.

Orlando notīrīja kaujas cirvi un sāka to asināt pret klints sienu.

-   Nu, mēs ar viņiem kārtīgi pacīnījāmies, kaut arī mūsu skaits bija daudz mazāks, viņš mierinoši sacīja.

Karotājpele apsēdās ar muguru pret sienu, smagi elpodams.

-   Jā, ja pie mums tagad būtu mūsu jaunuļi, mēs varētu atkāpties un doties atpakaļ virszemē. Nelaime tāda, ka es viņus nekur nemanīju.

Āpsis laizīja ievainoto ķepu.

-    Es arī ne, nedz arī lapsu, starp citu. Es šejieni neatstāšu, kamēr viņš būs starp dzīvajiem; tad, ja nevarēšu atrast Aumu, vismaz zināšu, ka viņš vairs nesaņems gūstā nevienu bērnu.

Balamutis stāvēja gaiteņa ieejā un ķircināja melnsvārču ierindu, kas stāvēja pavisam netālu.

-     Ha, plukatas! Jūsu dumjā statuja nav ne apgrauztas zīles vērta. Jūs bez veselas armijas nemaz nespējat stāties pretī īstiem cīnītājiem, vai ne? viņš tos izsmēja.

Bazils un Džesa tikām centās nosaitēt briesmīgo brūci Lagalaga kaklā tā bija dziļa un ļoti nopietna. Bazils papurināja galvu.

-    Paklausieties tikai uz to jauno nekrietneli. Mēs visi drīz tiksim apslaktēti, un viņš tur stāv un apsaukājas kā strupastu meitēns tējas dzeršanas viesībās. Haha, mazais buciņš, tā turēt! Lai nu viens saka, vecais Laga-kānutur, nekusties. Tavai brūcei no tā kļūs tikai sliktāk, zinies.

Ciršļu vadonis pataustīja mitro apsēju ap kaklu. Viņš smagi elsoja.

-   Tā ir ļoti nelāga, draugs, es nebūšu dzīvotājs, viņš griezīgā balsī izmocīja.

Bazils uzmundrinoši kustināja ausis.

-   Blēņas, veco zēn. Mēs drīz vien tevi saārstēsim, būsi gandriz kā jauns.

Lagalags pieslējās kājās un pievērsās Matiasam.

-     Kur ir Flugs? Man viņš jāredz. Matias, man jātiek augšā, dienas gaismā. Es negribu nomirt te lejā, šajā tumsā.

Matiass cieši satvēra drauga ķepu.

-    Es saprotu, Lagalag. Dodies augšā un atpūties. Ar tevi viss būs kārtībā. Flug, vai tu un vēl daži ciršļi uzvedīsiet Lagalagu augšā, dienas gaismā? Rāmāk, uzmanīgi ar viņa kaklu.

-   Matias, skat! Orlando bija uzkāpis uz klints izciļņa sienā un izstiepis kaklu. Viņi pār dzegas malu ir nolaiduši kaut kādu virvi un tās galā ir liels grozs. Man izskatās, ka viņi kaut ko laiž lejā. Nez kas tas ir?

Matiass paraustīja plecus.

-    Esmu tikpat gudrs kā tu. Paklau, Orlando, pavisam drīz viņi uzbruks. Es to jūtu. Mēs kādu brīdi varētu noturēties, bet beigās tiksim pārspēti. Man ir kāda doma, kas varētu mazliet novilcināt laiku, un tad, ja nekas neizdosies, mūsu biedri vismaz varēs bēgt.

Nostājies alas ieejā, Matiass norādīja ar zobenu uz Nadazu.

-   Tu tur, žurka. Es izaicinu tevi uz divcīņu! viņš izsaucās.

Nadazs turpināja skandēt vārdus un purināt šaušalīgo zizli.

Karotājpele mēģināja vēlreiz.

-   Tev ir bail! Ar lielo armiju aiz muguras tu kaut ko vari, bet viens pats ne, ha! Tu neesi nekas vairāk par sīku gļēvuli. Tad sūti jebkuru citu savā vietā. Es esmu Redvolas Matiass, es esmu karotājs, kurš nepazīst baiļu. Vai jūsu vidū ir kāds tāds kā es, vai arī jus visi esat vārgi paklīdeņi?

Melnā tērptās žurkas pievērsa skatienu Nadazam.

-    Mani tu projām nedabūsi, Karotāj, Orlando dusmīgi čukstēja. Es palikšu te lejā kopā ar tevi līdz beigām. Es cīnīšos ar viņu stiprinieku!

Matiass pasmaidīja, purinādams galvu.

-   Orlando, tu esi drosmīgākais zvērs, kādu esmu pazinis. Nē, mans draugs, viņi zina, ka tu vari sakaut jebkuru no viņiem; tieši tāpēc es izaicinu uz divcīņu. Šo žurku vidū noteikti netrūkst tādu, kas labprāt mērotos spēkiem ar mana lieluma karotāju. Bet, ja esi nolēmis palikt, lai tā notiek. Kad es kritīšu, tu varēsi sargāt eju, dodot mūsu draugiem mazliet vairāk laika bēgšanai.

Orlando uzlika smago ķepu uz Matiasa pleca.

-   Redvolas aizstāvi, varbūt tu ari esi pele, bet tavas sirds drosme ir lielāka par manējo. Uzmanīgi, tur kaut kas notiek.

Nadazs tagad bija pavērsis zizli pret pakāpieniem. Žurkas uz tiem pašķīrās, dodot ceļu, un šķita, ka tās pārbīlī spiežas pie klints sienām. Matiass ciešāk satvēra zobena spalu, un viņa elpa uz brīdi iestrēga krūtīs.

Tas bija milzīgs grauzējs, kaut kas pa vidu starp sesku un sermuli. Radījums izskatījās pēc aizvēsturiska nezvēra; tam nebija ausu un gandrīz nebija kakla. Lempīgā galva bija plakani uztupināta uz platajiem pleciem, un mutē ar līkajiem, dzeltenajiem zobiem vīdēja ļauns smīns. Pār visu tā augumu kā resnas virves izspiedās cīpslas un musku|i, un ap tā ķepām un vidukli bija apjoztas saites ar lieliem metāla dzelkšņiem. Tā ķepās bija baismīgi liels durklis un tīkls ar atsvariem.

Nadazs |auni ieķiķinājās.

Redvolas Matias, kurš neviena nebīstas, šis ir tavs pretinieks divcīņā. Seskatis, vergkungs!

10. NODAĻA

Māsa Meja un Rudzupuķe bija pūlējušās ,barot Strēli ar klostera ēdieniem, taču sarkanais piekūns nebija nekāda veģetāriete, peles visbeidzot atrada kaut ko

atbilstošu un iedeva lielajam plēsīgajam putnam veselu tīklu garneļu. Strēlei bija iepaticies vīna pagraba stūris, un viņa iekārtojās uz gulēšanu sūnu un maisaudekla kaudzē.

Turies tālāk no Ērkšķa kunga vīna pagraba, mazais, māsa Meja brīdināja mazuli Rollo. Nekad neej tur lejā viens pats. Ar tādu putnu neko nevar zināt.

-   E, ceru, ka tam neiegaršosies oktobra alus vai plūškoka augļu vīns, tāds milzu lempis iztukšotu manu pagrabu viens un divi, Ambrozijs Ērkšķis kurnēja, ēzdams ābolu un kazeņu pīrāgu.

Abats paraudzījās pār briļļu augšmalu.

-    Ne ātrāk kā vidusmēra pagraba uzraugs spētu iztukšot pieliekamo. Tev taisnība, māsa Meja, Strēle ir brīnišķīgs liels putns, bet viņa nav radusi ievērot mūsu paražas. Žēl viņas spārna. Viņa ir ļoti lepna. Vai redzējāt, kā viņa sabozās, kad ieminējos, ka tas ir lauzts? Es tomēr gribētu to aplūkot.

Rudzupuķe apturēja Rollo neuzkrītošo došanos uz vīna pagraba pusi un apsēdināja palaidnīgo mazuli sev klēpī.

-     Nabadzīte, māsa Meja līdzjūtīgi teica. Acīmredzot viņa uzbūvējusi ligzdu uz zara, kas stiepies ārā no kalna nokares, tad kādu nakti zars lūzis un ligzda nokritusi. Viņa neveikli atsitusi spārnu pret asu klintsakmeni un salauzusi to. Strēle teica, ka gulējusi izpostītās ligzdas atliekās daudzas dienas, nespēdama pakustēties. Viņai nebija putnu vīra, kas viņu aizsargātu, un citi putni viņai uzbruka. Visbeidzot viņa piespieda sevi lidot. Pamazām viņa pārtikusi pāri rietumu līdzenumam, meklējot patvērumu, un tad ieraudzījusi mūsu klosteri.

Konstance ienāca, slaucīdama sviedrus no pieres.

-     Arā joprojām ir karsts. Kur lielais putns? Guļ? Kas par milzeni! Varu derēt, ka viņa varētu pacelt pat mani. Kā jums šķiet, vai viņa kādreiz atkal lidos, abat?

-    Es nezinu, Konstance. Ja mēs varētu apskatīt viņas spārnu, varbūt spētu to noteikt. Tomēr šobrīd mūsu rūpe nav vis lielie sarkanie piekūni, mani uztrauc kraukļi, vārnas un krauķi. Rudzupuķe, tev jāizbeidz tā Mārtiņa Karotāja maskarāde. Es zinu, ka tas kaitina Dzelzknābi, bet tas mums neko nedod. Ir arī vēl kāds iemesls. Tas krauklis nav nekāds muļķis, agrāk vai vēlāk viņš būs gana ātrs, lai jūs noķertu. Tas ir saistīts ar pārāk lielu risku, jums vajadzēs to pārtraukt.

Rudzupuķe sašuta.

-     Bet, tēvs abat, es zinu, ka mana pārģērbšanās par spoku satrauc Dzelzknābi, un tāpēc man jāturpina. Tas ir sācis ari graut viņa krauķu disciplīnu. Viņi ir nobijušies, un tā vārna kāviņtur, Mangizs arī viņš no manis baidās, tas ir redzams. Tā vārna ir ļoti māņticīgs putns, un pārējie ņem vērā viņa teikto. Ļaujiet man to izdarīt vēl tikai vienu reizi, šovakar. Lūdzu!

Mordalfs spodrināja brilles.

-   Rudzupuķe, tu esi lielāka palaidniece nekā tavs dēls un tikpat drosmīga cīnītāja kā tavs vīrs. Lai šovakar būtu pēdējā reize, kad tu spokojies mūsu klosterī.

Mazulis Rollo bija iesnaudies, un Rudzupuķe ielika dusošo bērniņu abata klēpi.

-   Tā arī darīšu, paldies, tēvs abat. Māsa Meja, nāc, mums vēl šis tas ir darāms, ja spokam šonakt jāiet pastaigā. Nāc, Konstance, tu mums esi vajadzīga kā Mārtiņa balss.

Abats noglāstīja Rollo galvu.

-    Un es palieku ar bērnu uz rokām, kā parasti!

Dzelzknābis sēdēja pie izsistā guļamtelpas loga un stāstīja savas nedienas Mangizam.

-    Karotājpeļu spoki, lieli sarkani putni; kas būs nākamais, manu gaišreģi? Zemesložņas ir lejā tajā Dziļajā alā, kur mēs viņiem netiekam klāt. Es esmu iekarojis gandrīz visu šo sarkanakmens māju, sākot ar tās jumtu, un nevaru ļaut tai izslīdēt no maniem nagiem. Ja es tiktu piespiests pamest šo vietu, mums būtu jādodas atpakaļ uz ziemeļzemēm. Tur ir auksti un smagi, Mangiz, tur ir tikai cīņas un nav pārtikas. Mēs kļūstam vecāki un nespēsim izturēt vēl daudzas turienes bargās ziemas. Saki man, Mangiz, vai tavas vīzijas ir atgriezušās? Vai tava prāta acs atkal kaut ko redz?

-    Manu ģenerāli, jums bija taisnība, Mangizs labprāt atbildēja, priecādamies par to, ka ģenerālis atkal ir pret viņu labvēlīgi noskaņots. Es redzu, ka pele spoks ir tikai zemesložņu blēdība, lai aizbiedētu mūs no šejienes. Un, runājot par lielo rūsganputnu, kač! Tā bija tikai izbijušos krauķu iztēle. Šajā zemē dej un trīsujo svelmes viļņi, un tajos var saskatīt vairāk dīvainību nekā tumšā ziemeļzemju naktī.

Dzelzknābis bija uzmundrināts.

-    Prātīgi teikts, Mangiz, mans labais spārns. Ko vēl tu redzi? Vai zīmes pareģo labu tavam ģenerālim?

-   Zīmes rāda labu. Tagad viss kļūst skaidrāks par skaidru. Dzelzknābi, mēs dzīvosim jauku un vieglu dzīvi šajā sarkanakmens mājā, ēdiena būs papilnam, gadalaiki būs jauki, saltas ziemas nespēs mums kaitēt šajā augstu koku meža ieskautajā vietā. Kad zemesložņām apniks spēlēt tās muļķīgās spēlītes, mēs notversim viņus atklātā vietā, un tajā dienā viņi tiks nogalēti. Tad vairs nebūs palicis neviena, kas stātos mums pretī. To es patiesi redzu, manu ģenerāli.

Dzelzknābis piecēlās un izstiepa spārnus, un Mangizs pieliecās, lai netiktu izstumts pa logu.

-   Kačaka! Tas ir labi, Mangiz. Arī es savās spalvās jūtu, ka būs labi. Man šķiet, ka es uzlidošu augšā un kādu brīdi pasēdēšu uz savas lielās sarkanakmens mājas jumta. Saki krauķiem, lai labi atpūšas, un izgulies arī pats. Tu izskaties noguris un pārkarsis.

Dzelzknābis pacēlās spārnos no palodzes un šāvās augšup, uz klostera jumtu.

Mangizs atviegloti uzelpoja un iekārtojās uz snaudu karstajā saulē. Šī bija pirmā reize, kad viņš bija melojis Dzelzknābim par savām vīzijām. Tās joprojām miglā tina karotājpele, taču vārna to negrasījās teikt Dzelzknābim. Tas, ko ģenerālis šobrīd nezina, viņam noteikti nekaitēs, un komplimentus saņemt bija patīkamāk nekā spērienus.

Kad pār Redvolu un Ķērpjziedu zemi iestājās nakts, Rudzupuķe sāka ģērbt un sprādzēt bruņas. Taču māsai Mejai bija labāka doma, tāpēc viņa bruņas atsprādzēja un klausījās. Konstance aizklāja muti un kratījās apspiestos smieklos, kad viņai tika izklāstīta nodomātā viltība.

-   Ak jā, darīsim tā. Šo es nemainītu pat pret vasaras saulgriežu svinībām!

Krauķi tupēja guļamtelpā pussnaudā, pusnomodā, neviens īsti neiemidzis, jo ģenerālis bija izdevis pavēli viņiem visiem piešķirt brīvu atlikušo dienas daļu. Liela daļa putnu bija nogulējuši visu pēcpusdienu, un viņiem bija grūti aizmigt arī naktī. Bija karsts, un putniem, kas visu dzīvi pavadījuši aukstajās ziemeļzemēs, trūka gaisa. Pilns mēness sūtīja starus caur guļamtelpas logu, pielejot visu telpu ar blāvu, zilganbaltu gaismu.

-   Atstāāājiet mūūūūsu klooooooosteri!

-   Jak! Kas tas bija?

-   Nāve tuvooooojas!

Krauķi sastinga.

-    Nāve gaida ārpus šīs istabaaaaas!

Melna ēna pārslīdēja pār gultām un grīdu. Pie loga kaut kas bija.

Krauķis Lupatspārns lēni un bailīgi pagrieza galvu, līdz saskatīja logu.

Izsistās rūts rāmī, aukstas mēnessgaismas ieskauta, vīdēja Karotāja galva, bruņucepure bez sejas; bāli pelēka migla trīsēja Karotāja vaibstu vietā. Lupatspārns un viņa biedri bija panikā, kas jau robežojās ar neprātu, un bezķermeniskā rēga vārdi bija kā šaušalīga mīkla: «Atstājiet mūsu klosteri». Kā gan viņi var atstāt klosteri, zinādami, ka spoks teicis: «Nāve gaida ārpus šīs istabas.» Bija atlicis tikai logs, un aiz tā lidinājās tā šausmīgā galva. Pat drosmīgākie krauķi neuzdrošinātos kaut pakustēties uz to pusi. Tas bija vairāk, nekā pārbiedētie putni spēja izturēt, tā nu viņi palīda zem gultām, baidīdamies palūkoties ārā vai pakustēties.

Lavoties atpakaļ uz Dziļo alu, Konstance purināja aizkaru stangu, uz kuras bija balstījusies māsas Mejas darinātā spoka galva.

-    Vēl viena ieķiķināšanās, māsa, un es tevi nosūtīšu dežūrēt virtuvē kopā ar Ambroziju Ērkšķi! viņa draudēja.

Rudzupuķe pacēla pie sejas kabatlakatiņu, izlikdamās, ka šņauc degunu. Patiesībā viņa iekodās audumā, lai apvaldītu smieklu šalts izlaušanos.

Konstance nogaidīja, līdz viņas bija tikušas tunelī, ārpus dzirdamības robežām, tad sāka smieties.

-    Hihihī! Es aši ielūrēju pa logu, un tie krauķi bija salīduši zem gultām un centās kļūt neredzami.

Māsa Meja tēlotā līdzjūtībā pašūpoja galvu.

-   Nav nekāds brīnums. Tu viņiem nedevi nekādas plašās iespējas: atstāt klosteri, bet neatstāt istabu. Tiešām, Konstance, kā tu kaut ko tādu izdomāji?

-   Nezinu. Laikam jau vienkārši zaudēju galvu. Hahaha!

Rudzupuķe slaucīja asaras no acīm, atskārtusi, ka jautrība pārvērtusies skumjās un ilgās pēc ģimenes.

-     Mani Matiass un Matimeo būtu novērtējuši tādu joku. Ai dieniņ, ne dienu, ne nakti nespēju viņus izmest no galvas. Ak, Matiass par sevi spēs parūpēties, lai kur viņš arī būtu, bet kā gan iet manam mazajam Matimeo, nez ko viņš šobrīd dara, ceru, ka viņš ir drošībā un paēdis. Piedodiet, draugi, es pēdējā laikā esmu tik

i.iudulīga, grūtsirdīga klīstu apkārt kā tāds nezinkas. Arī māsa Meja sāka raudāt.

-    Nu, nu, mēs saprotam, neraizējies, ar tavu mazuli viss būs kārtībā.

Konstance skaļi nošņaukājās.

-   Protams, būs.

11. NODAĻA

UZ klints dzegas bija iestājies klusums.

Gan draugi, gan ienaidnieki bija norimuši, vērojot, kā cīņā riņķo Matiass un Seskatis. Karotājpele, taisnu muguru, kustējās viegli, vareno Mārtiņa zobenu abām ķepām turēdams pie labā vaiga. Seskatis bija zemu saliecies un durkli notēmējis uz pretinieku, tīklam ar atsvariem brīžiem nošvīkstot pret zemi, nezvēram to pastāvīgi apļojot metienam. Abi cīnītāji nenolaida acis viens no otra, cenzdamies nolasīt pretinieka domas, katrs cerēdams, ka viena kļūdaina ķepas kustība dos viņam priekšroku cīņā.

Matiass centās turēties ar muguru pret ieeju, kur gaidīja Orlando un draugi, taču Seskata viltīgā izveicība piespieda viņu griezties arvien tālāk, līdz Matiass aizmugurē sajuta žurku ordu. Seskatis ļauni ierūcās un devās uz priekšu, vicinādams durkli uz pretinieka pusi. Matiass visu uzmanību pievērsa durkļa smailei un virpuļojošajam tīklam; tikai tad, kad jau bija par vēlu, viņš sajuta melnsvārci žurku ar durkļa kātu iezveļam viņam pa kājām no aizmugures. Karotājpele nokrita atmuguriski. Seskatis metās uz priekšu, durkli izstiepis, taču Matiass izlocījās malup, saķēra tīkla galu un asi to pavilka, paātrinot ienaidnieka kustību.

Atskanēja gārdzošs kliedziens, Seskatim paklūpot un žurkai, kas bija paklupinājusi Matiasu ar durkļa kātu, uzduroties uz Seskata durkļa smailes. Matiass ar aso zobena smaili iešņāpa pretinieka pēcpusē krietnu skrambu. Seskatis trakoja un kliedza, nokratīdams beigto žurku no durkļa un mezdams tīklu pāri plecam. Atsvari trāpīja pa Matiasa pakausi. Viņa acu priekšā sagriezās melna tumsa, piebārstīta krāsainām zvaigznītēm, un viņš drīzāk sajuta nekā ieraudzīja durkli traucamies uz viņa kaklu, Seskatim uzbrūkot pagriezienā. Atskanēja skaļa šķindoņa, Karotāja zobenam dodot pretsitienu durkļa asmenim.

Galvai noskaidrojoties, Matiass izveicīgi lēca uz priekšu, iebelza pa Seskata noslienāto žokli un iecirta ķepā, kas turēja durkli. Par spīti uzbrukuma negantumam, Seskatis iespēra Matiasam pa vēderu un pātagoja viņa augumu ar salocīto tīklu. Viņš atspieda pretinieku gandrīz līdz dzegas klinšu sienai. Matiass savicināja zobenu un metās uz priekšu, spēcīgi atspēries no klintsakmeņiem.

Redvooooola!

Straujais, niknais uzbrukums atspieda Seskati atpakaļ. Viņš saņēma divus prāvus šķēlienus sānos un tikai pēc tam iegāza Matiasam pa seju ar durkļa asmeni un uzmeta peļu karotājam virsū tīklu. Matiass zināja, ka ir lamatās. Viņš nevarēja izmantot zobenu, un tīkla svars viņu spieda pie zemes. Seskatis pieliecās, lai savilktu kopā tīkla galus un notvertu viņu pilnībā. Saskatījis tajā vāju cerību, Matiass uzkāpa uz zemei pieliktā durkja asmens, likdams Seskatim papūlēties to atbrīvot.

Citu iespēju Matiasam nevajadzēja. Viņš ar spēku lauzās uz priekšu un ietriecās Seskatim krūtīs. Spēcīgi grūzdams ar galvu un ķepām, viņš iesvieda ienaidnieku žurku rindās.

Matiass nosvieda zobenu un nometās zemē, ķepas cieši piespiedis pie sāniem. Seskatis klupdams lauzās cauri žurku pūlim. Turēdams tīklu aiz viena stūra, viņš pavilka to. Tīkls noslīdēja no Matiasa, kurš saķēra zobenu, pielēca kājās un metās uzbrukumā tieši virsū žurkām, kapādams pa labi un pa kreisi, cenzdamies piekļūt Seskatim.

Atkāpies no turienes, pieskati aizmuguri, Matias! Orlando auroja no alas ieejas.

Matiass kā pa miglu sadzirdēja Orlando. Mārtiņa garam ritot viņa dzīslās, Matiass griezās karotāja riņķadejā. Augšā, lejā, pa vidu, varenais zobens bija vienlaikus visur kā spožs tērauda aplis. Žurkas grūstījās, lai izbēgtu no tā.

Seskatis izlauzās caur žurku pūli, nostājās otrpus Matiasam, un ap viņu atkal izveidojās brīvs laukums. Kad karotājpele griezdamies izbrāzās no ordas rindām, viņš ieraudzīja Seskati un turpināja uzņemto nāvējošo kursu. Matiasam joprojām griežoties ap savu asi, viņa zobens iecirtās tīklā, sadriskājot to nekam nederīgā virvju kaudzītē un izraujot to no pretinieka ķepas. Seskatis pagrāba nokritušu durkli, apbruņojoties divkārši. Durdams un bakstīdams viņš krustoja ieročus ar Matiasu. Zobena asmens šķindoņa pret durkļiem atbalsojās pār klintsradzi, abiem pretiniekiem neprātīgi cīnoties uz priekšu un atpakaļ, cērtam un šņāpjam, atvairām cirtienus un dūrienus baisā nāves ritmā.

Matimeo un draugi bija nelaimīgi gulējuši tumšajā cellē, līdz bija zaudējuši sajēgu, vai ir diena vai nakts. Vairākas reizes viņi Itija mēģinājuši atgrūst vaļā durvis, taču ik reize bija veltīgāka par iepriekšējo. Viss Aumas rumpis sāpēja no tām daudzajām reizēm, kad viņa bija triekusies pret smagajām, nepakļāvīgajām durvīm, un Sema zobi bija nejūtīgi no cenšanās sagrauzt baļķus. Matimeo, Tims, Tesa, Laimis un pat Sintija bija izmēģinājušies šā un tā, taču

i

viss beidzās ar asiņojošām, skabargām piedzītām ķepām. Viņi noskumuši sēdēja tumsā. Sintija sāka raudāt.

-   Nu, nu, kuš. Mēs tiksim no šejienes ārā, Tesa viņu mierināja.

Auma atspieda sāpošo muguru pret sienu.

-    Es arī gribētu domāt, ka mēs no šejienes izkļūsim, bet kurp gan mēs iesim?

-    Jebkur! Matimeo balss trīcēja. Man nebūtu nekas pretī izkļūt no šejienes kaut vai tikai tāpēc, lai mirtu, cīnoties ar tām žurkām uzsvārčos tā vietā, lai iznīktu šeit lejā kā tāds kukainis. Tas noteikti būtu labāk par dzīvi zem vergtura pātagas.

-   Kuššš!

-   Kas to teica?

Sems pierāpās tuvāk Matimeo.

-   Es. Klausies, vai dzirdi kaut ko?

-   Nē, un tu?

-    Neesmu pārliecināts, bet izklausās pēc gonga dunoņas tālumā un balsu skaņām.

Sintija Strupaste skaļi iešņukstējās.

-    Es to zināju. Viņiem tur ir kaut kādas dzīres, un mūs no šejienes izvilks ārā un apēdīs. Esmu par to pārliecināta!

-   Ak, pārstāj muļķoties, Sintij! Tesa nepacietīgi iesaucās. Cik aplama doma. No kurienes nāk visas tās skaņas, Sem? Es neko nedzirdu.

Auma piecēlās.

-   Es dzirdu. Semam taisnība, izklausās pēc gonga dunoņas, kaut kādas skandēšanas un klaigāšanas. Lai kas tas ari būtu, mums tās nebūs nekādas dzīres. Varbūt Sintijai ir taisnība.

No tumsas atskanēja Tima balss.

-    Nudien, Auma, tikai ne tu. Balsis, gongs, skandēšana. Man šķita, ka tu esi pārāk prātīga, lai biedētu citus.

-    Ek, es neko nedzirdu, bet piekrītu Aumai. Dažreiz ir prātīgāk gaidīt to sliktāko. Tādā veidā nekad nebūsi vīlies, Laiinis dziļdomīgi novilka.

-     Paldies par uzmundrinājumu, ezi, Tesa zobojās. Te nu mēs esam, ieslēgti cellē dziļā pazemē, saķēdētām ķepām, mums nav ne cerības, ne ieroču, un tu pļāpā par mūsu pasniegšanu pusdienās kādā baisā ceremonijā…

-    Kuš, Sems viņu pārtrauca, es dzirdu tuvojamies soļus un ari kaut kādu šļūcošu skaņu!

Sintija klusi iekliedzās.

Matimeo apņēmīgi piecēlās.

-    Nu, lai viņi nāk, un mēs tam pieliksim punktu vienā vai otrā veidā. Papūlēsimies izdarīt to, ko šādā strupceļā darītu mūsu vecāki vai Mārtiņš Karotājs: pārdot savas dzīvības par augstu cenu. Mums ir ķepu dzelži, un tos var pārvērst par ieročiem. Lai nāk, kas nākdams, un papūlas mums ko nodarīt.

Fluga un divu citu ciršļu balstīts, Lagalags mokpilniem soļiem tuvojās virszemei pa līkumotajām ejām. Ciršļu vadonis iestenējās un lēni noslīga zemē, atspiezdams muguru pret kādām durvīm.

-   Lagalag, vai viss kārtībā? Flugs bažīgi vaicāja.

Viņš gurdi pamāja ar galvu.

-    Man šeit brīdi jāpasēž. Viss ceļš līdz jaunaudzei iet kalnup. Ļaujiet man atpūsties un atvilkt elpu.

Ciršļi apsēdās viņam blakus.

-   Kad nonāksim virszemē, jums mani jāatstāj, viņš teica, pievērsies Flugam. Atgriezieties un palīdziet mūsu draugiem. Flug, tu daudzus gadus esi bijis mans labs biedrs un brālis. Tagad klausies. Kad atstāsiet mani un manis jūsu vidū vairs nebūs, Ciršļu savienībai būs vajadzīgs jauns vadonis. Tas būsi tu, Flug. Aizmirsti savu vārdu; tagad tu esi visas Cirmesles Lagalags.

Flugs dusmīgi trieca zobena spalu pret durvīm.

-   Nē! Nerunā tā. Tev jādzīvo!

Lagalags pielika ķepu pie kakla ievainojuma.

-     Tu nevari man neklausīt. Cirmesles likums un noteikumi noteic, ka tā tam jābūt. Ja šeit būtu upe vai strauts, es kāptu uz baļķa un dotos savā pēdējā kuģojumā. Tad tev nebūtu izvēles. Dzirdi, esmu runājis. Kas tas bija?

Kāds dauzīja pa durvīm no otras puses.

Flugs dauzīja pretī. Pielicis muti pie aplodas, viņš iesaucās:

-   Lagalagalag!

Par atbildi atskanēja vēl daži būkšķi, kam sekoja saucieni:

-   Redvooola! Ķērpjziedu zemeeee!

Lagalags ar grūtībām piecēlās.

-   Šo balsi es pazītu jebkur. Tā ir gluži tāda pati kā viņa tēvam. Tas ir Matiasa dēls. Veriet tās durvis vaļā, Cirmesle!

Uz durvīm bija smags aizbīdnis un piekaramā atslēga, taču viens no ciršļiem, vārdā Šķobis, izvilka no kabatas mazu duncīti.

-   Pakāpieties malā. Ļaujiet man pamēģināt ar šo, Šķobis teica pārējiem.

Laimīgā kārtā slēdzene bija veca un vienkārša. Šķobja duncis pāris reižu notrīcēja un pagriezās, tad atskanēja klikšķis, un viņš izņēma piekaramo atslēgu no aizšaujamās bultas riņķīša.

Celles iekšpusē Auma stāvēja, pielikusi ausi pie durvīm. Viņa uzmanīgi klausījās.

-    Klusu. Mēs esam viņus izaicinājuši, tagad paskatīsimies, ko viņi darīs.

-   Vai viņi tur kliedz klakaklak vai kas nu tas viņiem par saukli? Laimis iepīkstējās. Pilnīgi nejēdzīgs kaujas sauklis, ja gribat zināt manas domas.

-   Mēs tev neko nejautājām, Laimi. Stāvi klusu, Matimeo strupi pavēlēja. Kas notiek tur ārā, Auma?

-   Man šķiet, ka viņi slēdz vajā durvis, Matimeo.

-   Tā, tas brīdis ir pienācis. Turiet ķepu dzelžus gatavībā un cīnieties, cik vien sparīgi spējat. Ja vairs nesatiksimies, mani draugi, palieciet sveiki.

Aumas balss bija aizsmakusi un neatlaidīga.

-    Viņi ir atslēguši durvis, pagaidiet, tām jāveras uz ārpusi…

Matimeo tumsā sataustīja biedru ķepas.

-   Kādēļ gaidīt? Pārsteigsim viņus ar triecienu.

-   Uzbrukumāāā!

Viņi ietriecās durvīs. Tās plaši atvērās. Matimeo metās virsū pirmajam radījumam, kas gadījās viņa ceļā. Tims un Sems uzklupa kādam citam. Pat blāvais gaiteņa apgaismojums žilbināja viņu acis, kas bija pieradušas pie pilnīgas tumsas. Cīņas karstumā vārtīdamies pa grīdu, jaunais pelēns izdzirda parupju, zemu balsi saucam viņa vārdu:

-    Matimeo, tas esmu es, Lagalags!

Matimeo bija sažņaudzis Fluga rīkli. Viņa ķepas, dzelžiem nošķindot, atslāba, un viņš iesaucās: Stāt, tie ir draugi!

Cīņa nekavējoties apstājās.

Matimeo un viņa biedri stāvēja lāpu izgaismotajā gaitenī, berzēdami acis.

Šķobis atzinīgi pašūpoja galvu.

-    Kas par brašu jaunu karotāju pulku. Neberzējiet acis pārāk stipri. Ļaujiet, es ar duncīti atslēgšu tos ķepu dzelžus.

Sintija atkal sāka šņukstēt, taču šoreiz tas bija no laimes.

Draugi uzsmaidīja cits citam. Pakāpeniski viņi sāka atskārst, ka vairs nav Malkarisa, Bendesmaisa, Nadaza vai cita ļaundara gūslekņi.

Matimeo smiekli iedimdināja gaiteņa sienas.

-   Hahahaha, brīvība! Mēs esam brīvībā. Tie ir mana tēva draugi, Cirmesle!

-   Paties, šī ir jūsu laimīgā diena, jaunuji, jūsu vecāki ir šeit. Te ii Matiass, Orlando, Jabecs, Džesa, pat vecais Bazils Briedis Zaķis. Mēs apvienojām spēkus ar viņiem, lai uzmeklētu jūs. Viņi ir lejā uz lielās klintsradzes, cīnās ar Malkarisa ordu.

Matimeo tikko spēja noticēt dzirdētajam. Viņa tēvs, Redvolas aizstāvis šeit!

Auma izkliedza skaļu pārsteiguma saucienu, Sems palēcās augstu gaisā, Laimis zinoši sarauca purniņu.

-   Es taču jums teicu, es teicu, ka nekur tālu netiksim, ka mans tētis mūs panāks. Vai atcera…

Viņu saķēra Tims un Tesa un iegrieza virpulī, tad viņiem pievienojās ari Sintija.

-   Vecais labais Bazils, redvolieši ir šeit! Urā!

Virpuļojošie dancotāji notrieca zemē Flugu, bet Matimeo palīdzēja viņam tikt uz ķepām. Notraucis no sevis putekļus, cirslis plati pasmaidīja.

-    Zvēru pie ķepas un naga, un pie lagas, man prieks, ka esam jūs atraduši, kaut gan par to jums jāpateicas mūsu Lagalagam. Ja viņš nebūtu nolēmis šeit bridi atpūsties, mēs būtu pagājuši jums garām, un jūs tā arī sapūtu tai cellē.

Laimīgi smiedamies, Matimeo nometās ceļos, lai paspiestu Lagalaga ķepu.

-    Es zināju, ka jūs atradīsiet mūs. Ak, es vienkārši zināju, ka tas kādu dienu notiks. Paldies, Lagalag. Ak, paldie…

Visas Ciršļu savienības Lagalags smaidīja, kaut ari viņa acis bija aizvērušās pēdējo reizi. Viņš bija nodzīvojis pietiekami ilgi, lai turētu draugiem doto solījumu. Viņš bija atradis viņu bērnus.

Matiass sāka pagurt. Šķita, ka Seskatim ir slēpti neprātīgas enerģijas krājumi. Savādajam nezvēram bija ducis dažādu ievainojumu, bet viņa lielais augums un niknums šķita dodam viņam mundrumu. Karotājpele nostājās paukotāja pozā, zobenu turēdams gatavībā cirst, šķelt un durt, tādējādi iegūstot īsu atelpas brīdi, kamēr Seskatis riņķoja ap viņu, raudzīdams pēc izdevības uzbrukt. Matiass lēni griezās, Seskatim cenšoties nonākt viņa aizmugurē.

Gaiteņa ieejā Orlando stāvēja blakus Bazilam, vērojot smago cīņu.

-   Tas radījums nespēj uzvarēt mūsu Karotāju, bet man šķiet, ka Matiass tagad jau izskatās ļoti noguris. Kā tev šķiet, Bazil, vai tā brūce viņa pierē ir dziļa?

-    Phe! Nieka skramba, veco zēn. Es esmu nodarījis lielāku postījumu salātiem ar karoti. Neļauj Redvolas aizstāvim tevi apmānīt, Orlando, ak nē. Pēc brītiņa vai diviem viņš nolems, ka laiks pusdienot, un sakapās to neradījumu gabalu gabalos, ielāgo manus vārdus!

Bazilam izrādījās taisnība. Tajā brīdī, kad Matiass ieraudzīja, ka riņķojot ir pagriezis Seskati ar muguru pret sienu, viņš devās triecienā kā izbadējies vilks. No klintīm lidoja dzirksteles, Matiasam metoties iznīcinošā uzbrukumā. Šķita, ka viņš atrodas visur vienlaikus, aurodams, cirzdams un belzdams. Pašpārliecinātais smīns pagaisa no Seskata purna, kad viņš attapās, ka cīnās par savu kailo dzīvību. Peļu karotājs cīnījās ar divu spēku, gadiem slīpētā meistarībā. Seskatis ar nežēlīgu piepūli pakāpās nost no klints un mežonīgi metās uz priekšu ar abiem durkļiem ķepās. Matiass pašāvās malā, un viņa zobens kā vasaras zibens šāvās lejup, nošķeļot abu durkļu rokturus vienā varonīgā vēzienā. Karotājpele pēc inerces pagriezās vēl par pusapli, taču Seskatis bija ātrāks par ēnu. Viņš notēmēja lēcienu uz Matiasa neaizsargāto muguru. Ar ķepām sasniedzis Matiasa galvu, viņš sāka žņaugt karotājpeli ar durkļu salauztajiem rokturiem, kurus nebija izlaidis no ķepām.

Kampdams pēc elpas, Matiass ietrieca zobena smaili Seskata pēdā. Ar abām ķepām sagrābis durkļu spalus, viņš zemu pieliecās uz priekšu. Seskatis iebrēcās, pārmetās pāri Matiasa galvai un piezemējās dzegas galā. Matiass pielēca kājās un bruka virsū Seskatim. Ienaidnieks jau gaidīja. Seskatis izstiepa visas ķepas taisni gaisā, un Matiass sajuta, ka paceļas no zemes. Viņš atsitās pret pašu klints dzegas malu un ielidoja bezdibenī ar baiļu kliedzienu uz lūpām.

Ģenerālis Dzelzknābis pērās klostera dīķa saules iesildītajā seklumā. Viņš padzērās lielu ūdens malku, atmetis galvu atpakaļ, spožām lāsēm dzirkstot tumšajās spalvās. Mangizs stāvēja maliņā, nievīgi nolūkojoties šajā skatā. Viņš bieži bija kāri dzēris ūdeni, taču peldēšanās laikā tas bija pilnīgi izslēgts. Ģenerālis krauklis nopurinājās un dižodamies mundri pastaigājās gar ūdens malu. Šodien bija lielu plānu diena. Zīmes vēstīja labu, un viņš jutās spara pilns.

-    Čakka! Tas bija labi. Nu, manu Mangiz, vai tavas vīzijas ir mums labvēlīgas? Vai acs tavā prātā joprojām redz skaidri?

-    Kaia! Viss joprojām ir labi, manu ģenerāli, kaut gan manas vīzijas teic, ka steiga nebūtu vēlama.

-     Kāh! Nebūtu vēlama, kas tā par vecu sētas vistu kladzināšanu? Klausies, mans labais spārn, tu rūpējies par savām vīzijām, un Dzelzknābis tiks galā ar plānošanu.

-   Bet, ģenerāli, es jums vakar teicu, vīzijas vēsta, ka…

-     Klusumu. Kragga! Esmu dzirdējis pietiekami. Ej, atved pie manis manas žagatas un visus manus cīnītājus krauķus. Man ir plāns, kā pielikt punktu visām muļķībām, kas ieskauj šo sarkanakmens māju. Labs plāns, vienkāršs plāns, bez viltībām vai slepenās ložņāšanas kā strazdiem pa dzīvžogu. Kopš šā brīža mēs cīnīsimies tā, kā darījām to ziemeļzemēs; nekādas piezagšanās no aizmugures, kārtīgi tieši uzbrukumi, kaujas spārnu pie spārna, bez gūstekņiem. Tagad ej!

Mangizu pārņēma šausmīga priekšnojauta, taču viņš zināja, ka nav jēgas runāt ar Dzelzknābi, kad to pārņēmusi iekarošanas kāre. Vārna devās projām, cienīgi paklanījies.

-    Ģenerāli, jūsu vēlēšanās man ir pavēle, es atvedīšu pie jums visus mūsu putnus.

Mazā māsa Meja izskatījās pēc lāga dvēseles, taču tas tā bija tikai tāpēc, ka sirds dzijumos viņa bija ļoti gudra un viltīga. Pa nakti viņa bija piebērusi Strēles Sarkanpiekūna dzeramajam ūdenim pamatīgu devu miegazāļu, kuras bija pagatavojusi žagatām dārzā. Strēle bija izslāpis putns un dzēra aizgūtnēm. Tagad, māsas Mejas zāļu varā, lielais sarkanais piekūns dusēja ciešā miegā.

Abats Mordalfs, Džons Baznīcpele, brālis Rufuss un māsa Meja sapulcējās ap bezsamaņā guļošo putnu, katrs no viņiem bija lietpratējs dziedināšanas mākslā, kuni no paaudzes paaudzē nodeva Redvolas klostera brāļi un māsas.

Džons Baznīcpele uzlika uz purniņa brilles un notrauca putekļus no plāna sējumiņa.

-   Hmm. «Vecā Metuzāla putnu kaišu un pretlīdzekļu rādītājs». Ko teiksiet, tēvs abat?

Abats pacēla skatienu no biezas grāmatas, kuru tobrīd pētīja.

-   Jā, tas ir ģeldīgs, Džon, kaut arī daudz kas runā par labu šai lieliskajai grāmatai «Māsas Kokserdes pilnīgais kategoriju saraksts». Tajā ir gandrīz piecas nodaļas par putniem.

Brālis Rufuss palīdzēja māsai Mejai pacelt Strēles salauzto spārnu. Tad viņa rosīgi noslaucīja ķepas priekšautā.

-    Ak vai, lūzums izskatās pagalam nelāgs. Ērkšķa kungs, vai atvelsiet šurp vienu no tām mazajām muciņām, lai varam noturēt šo spārnu pareizajā stāvoklī?

Ambrozijs īdzīgi paklausīja lūgumam.

-   Biešu portvīnam nenāk par labu tāda kustināšana un zvalstīšana. Te būs, es ceru, ka nedomājat barot to milzīgo spalvaino lempi ar manu vislabāko biešu portvīnu.

-    Nebūt ne, Ambrozij. Džons Baznīcpele ieklukstējās smieklos. Kaut gan kādu lāsīti varētu vajadzēt mums pašiem, pirms būsim te visu beiguši.

-   Tad jau es tikpat labi varu palikt te un jums palīdzēt, pagraba uzraugs noņurdēja.

Lauztais spārns tika atbalstīts uz muciņas un droši nostiprināts vietā ar grāmatu slogu. Abats Mordalfs aplūkoja spārna galiņu.

-   Skat, trūkst vienas spārngala spalvas. Māsa Meja, vai paraudzīsi putna astes spalvās, varbūt tur ir kāda, kas pēc lieluma atbilst otra spārna ārējai spārngala spalvai? Ambrozij, lūdzu, pameklē virtuvē kādas stingras zivju asakas. Ak, un mums vajadzēs smalku, ietaukotu auklu un mazliet kaltētu sīpola mizu, un uzmeklē burciņu tā upes dubļu maisījuma, kuni mēs lietojam pret apdegumiem. Esmu pārliecināts par tā dziedējošo spēku.

Viņi turpināja saukt lūgumus pakaļ Ambrozijām, kad tas jau tipināja projām:

-   Atnes smalkāko šujamadatu, kāda vien Rudzupuķei ir.

-   Un neaizmirsti burvjlazdu.

-   Un mazliet mandeļu eļļas.

-     Ieskrien arī Dzi|ajā alā un paķer manu ārstniecības augu somu, lūdzu.

Ambrozijs īgni paraustīja adatas.

-   Jūs taču negribēsiet, lai es vēl atnestu arī launagu, pusdienas, tēju un vakariņas, ko? Phe!

-   Ak, un Ambrozij, vai palūgsi Vinifredai, lai atnes mums šurp launagu, pusdienas, tēju un vakariņas? Šis darbiņš būs ilgs!

Mangizam tuvojoties, Dzelzknābis pārstāja tvarstīt tārpu mauriņā. Ieraudzījis, ka vārna nāk viens, krauklis nikni blenza uz viņu.

-   Jakk! Nu?

-   Manu ģenerāli, nekas no tā, kas ir noticis, nav mana vaina. Ja knābsiet un skrāpēsiet mani, nodarīsiet lielu netaisnību.

Dzelzknābja spožās acis raudzījās te uz klosteri, te uz vārnu.

-   Es izraušu mēli no tava muļķīgā knābja, ja nepārstāsi vāvuļot un neizstāstīsi man, kas notiek.

-   Kāh! Krauķi un brāļi žagatas, manu ģenerāli. Viņi ir iesprostojušies guļamtelpas istabā un atsakās nākt ārā.

-    Kas lēcies tiem pīļpaurainajiem stulbeņiem? Dzelzknābis nosprauslājās.

-    Viņi teic, ka pagājušajā naktī viņiem parādījusies spoku peles galva un brīdinājusi, ka viņiem jāpaliek guļamtelpā.

Vadonis krauklis atvēzēja knābi un iezvēla ar to pa akmeni. Sitiena radītais troksnis pārsteidza Mangizu.

-   Kahagga! Tad man jāiet un jārunā ar viņiem!

Mangizs sekoja ģenerālim pa krietnu gabalu. Viņam nepatika tas, kā Dzelzknābis bija teicis «jārunā».

Krauklis uzmetās uz izsistā loga palodzes; viņa vārna gaišreģis apsēdās zālājā, uzmanīgi klausīdamies.

-    Kāh! Tātad, mani cīnītāji, jūs atkal esat klausījušies spoku pelē. Kas tai šoreiz bija sakāms?

Atskaitot dažus apslāpētus ķērcienus, skaidras atbildes nebija. Dzelzknābis ieurba nagus loga rāmja kokā.

-   Krā! Jūs izvēlaties nerunāt ar savu vadoni. Tad es nākšu iekšā un runāšu ar jums.

Viņš nolēca no palodzes un nozuda gu|amtelpā. Mangizs sakumpa un aizmiedza acis, klausīdamies drausmajās skaņās putnu kliedzienos un krītošo gultu troksnī. Viņš neredzēja spalvas, kuras lidoja ārā pa gujamtelpas logu.

-   Jagga! Kurš šeit dod rīkojumus, peles galva vai Dzelzknābis? Es šeit esmu pavēlnieks. Ārā no šejienes! Ārā, jūs, nejēdzīgie salašņas!

Krauķi metās ārā pa logu, cīnīdamies savā starpā, lai izkļūtu caur šauro aili. Mangizs sāpēs saviebās, dzirdēdams, cik nežēlīgi ģenerālis soda padotos. Ne jau velti šis krauklis bija pazīstams kā ziemeļzemju baisākais cīnītājs.

12. NODAĻA

Diženais Redvolas zobens pazuda bezdibeņa zaļajā miglā. Matiass izmisīgi kārpījās, veļoties pāri klints dzegas malai, ķepām cenšoties saķert jebko, kas apstādinātu kritienu galvu pa priekšu. Viņu glāba virve, ar kuru lejā bija nolaists grozs. Viņš to strauji sagrāba, taču nespēja noturēt ciešā tvērienā un sāka slīdēt lejup, aizas klinšu sienai kā miglas vālam traucoties gar acīm. Seskatis pielēca kājās un nekavējoties ņēmās kapāt virvi.

Skaļi ieaurojies, Orlando metās uzbrukumā, un meža zvēri viņam sekoja. Žurkas krita zem lielā kaujas cirvja

kā labības stiebri zem izkapts. Ar Bazilu un pārējiem sargājot sānu flangus un aizmuguri, Rietumu līdzenuma Karotājs lauzās cauri pretinieku rindām. Par vēlu. Pēdējās virves šķiedras savijās, saira un pārtrūka zem durkja asmens. Matiass bija pazudis.

Seskatis pagriezās un pacēla skatienu. Pēdējais, ko redzēja viņa acis, bija milzīgais āpsis, kas atvēzējis abpusgriezīgu kaujas cirvi viņa virzienā. Orlando niknumā skaļi ierēcās. Niknumā uz sevi par to, ka ļāva Matiasam pieņemt šādu izaicinājumu. Niknumā uz visu šajā ļaunuma perēklī, kas bija atņēmis viņam bērnu, un niknumā, kas deva sparu viņa cīņas garam un kāri cīnīties ar katru, kas stātos viņa ceļā.

Es esmu Orlando Karacirvis! Eeeulāāālijaaa!

Meža zvēru kaujas saukļi skanēja pa visu Malkarisa pazemes valstību, Bazilam, Balamutim, Džesai un Jabecam vadot negantu triecienu žurku ordai. Nadazs dauzīja ķepas pret zemi un spalgi brēca kā jucis, purinādams savu zizli un skandēdams nāves draudus iebrucējiem.

Matiass juta, ka virve atslābst un viņš kā akmens krīt zaļajā miglā. Viņa prātā zibēja Rudzupuķes un Matimeo seja, viņš bija pārliecināts, ka nekad vairs neredzēs savus mīļos.

Būkš!

Karotājpele nokrita uz kaut kā mīksta un pakļāvīga. Tas bija liels, no zāles pīts grozs, iekšpusē biezi izpolsterēts ar sūnām un purpurkrāsas audumu. Kritiena trieciens viņu uz mirkli apdullināja. Viņš gulēja zemē blakus grozam, cenšoties pamudināt sevi kustēties un savākt domas, pārsteigts par to, ka pēc šāda kritiena ir palicis dzīvs.

Saplacinātā groza vāks pakustējās.

No groza iekšpuses atskanēja slienaina ņurdoņa, tad tas apkrita uz sāniem, un no tā izripoja Malkariss.

Radījums uz grīdas blakus grozam it nemaz nelīdzinājās augstajai statujai uz klints radzes. Malkariss bija atbaidošs! Milzīgais baltas, plušķainas vilnas kalns, tagad iedragāts ar Matiasa svaru, kas bija viņam uzkritis no augstās dzegas, bija gluži kā no ļauna murga izkāpis. īsas, šļauganas ķepas ar gariem, raibiem nagiem, kas ļengani karājās gar sāniem, tagad pacēlās augšup, lai izberzēta ar miglainu garozu pārklājušās, no vecuma pa pusei aizlipušās acis. Viņa žoklis atkārās, atklājot skatienam nomelnējušus, aplūzušus zobus.

Matiass grīļīgi pieslējās sēdus. Viss viņam apkārt griezās, un viņš sāka šaubīties, vai tiešām ir palicis dzīvajos, kad ieraudzīja sadragāto ļaunuma murgu tēlu rāpus tuvojamies. Neiespējami, ka tāds radījums jelkad būtu dzīvojis virs vai zem zemes. Kad Malkariss ierunājās, viņa balss skanēja pīkstalīgi spalgi. Statujas iekštelpas nepastiprināta un klintsradzes apkārtējo sienu neatbalsota, tā bija gandrīz tikai nožēlojama činkstoņa.

-   Tu esi redzējis Malkarisu. Tev jāmirst.

Matiass nodrebinājās. Šausmīgais radījums turēja ķepu uz viņa zobena, kas bija nokritis blakus grozam. Kad viņš gatavojās pieslieties pakaļkājās, uz Malkarisa muguras uzkrita klints gabals, un viņš izliecās sāpēs. Baltajam seskam trāpīja vēl viens akmens, tieši pa ķepu. Viņš iesmilkstējās un palaida zobenu vaļā. Viņam virsū sāka birt īsta akmeņu krusa.

Matiass steigšus parāpoja malā, pa ceļam paķerot zobenu. Kārnas, izvārdzinātas radības, pātagu sitienu sašvīkātiem kažokiem, saķēdētām ķepām, tuvojās Malkarisam kā drūma armija. Viņi apmētāja pie zemes pieplakušo radījumu ar akmeņiem. Lēni kūņodamies uz priekšu, vilkdami vergu ķēdes pa zemi, viņi skandēja:

-   Mirsti, ļaundari, mirsti!

-   Mēs tevi apraksim ar tavas valstības pamatu akmeņiem!

Izdēdējuši ezēni, vāverēni, pelēni, kurmēni un ūdrēni abām Ķepām cēla lielus akmeņus no būvgružu kaudzes. Viņi sapulcējās ap kritušo tirānu un svieda tos viņam virsū ar visu spēku, kuru spēja sakopot. Matiass šausmās noskatījās, kā Malkariss tiek iprakts zem arvien pieaugoša akmeņu kalna. Malkariss vairs nebija redzams, taču vergi joprojām turpināja mest akmeņus kaudzē.

Redvolas Karotājs satvēra pusizkāmējušu ūdru un pavilka viņu malā.

-    Klau, piespied ķēdi labi stipri pie tā plakanā klints gabala. Nebaidies. Es esmu draugs.

Ūdrs darīja, kā viņam bija likts, cerībai mirdzot gaiši lāsumotajās acīs.

-   Cērt no visa spēka, draugs! viņš uzsauca Matiasam.

Karotājpeles zobens svilpdams šķēla gaisu. Ar skaļu krakšķi

tas pārcirta ķēdes posmus viegli, kā izkapts nopļauj rasotu zāli. Nekas nespēja turēties pretī Redvolas diženajam zobenam, kurš bija izkalts no metāla, kas nācis no krītošas zvaigznes.

Pārcirtis vergu ķēdi, Matiass ķērās pie gūstekņu atbrīvošanas no ķepu dzelžiem. Jaunās radības neslēpa asaras, daži gavilēja un metās dejā, pārcirstajām ķēdēm karājoties no ķepām. Peļu karotājs atbrīvoja viņus pa diviem reizē, cik vien ātri spēja, jo viņa ausis bija sasniegušas skaņas no kaujas, kas plosījās augšā. Pie viņiem pieskrēja žurka melnsvārcis, draudīgi vicinādams ķepā pātagu, bet, pirms viņš paguva sasniegt Matiasu, iegriezusi ķēdes posmu gaisā, kāda vāvere noguldīja viņu gar zemi.

-   Labi trāpīts, vāvere, peļu karotājs iesaucās. Es esmu Redvolas Matiass. Kā sauc tevi?

Par spīti trauslajam augumam, vāvere iesmējās un iešūpoja ķēdi, līdz tā atkal griezās gaisā virs viņa galvas.

-    Vīksnastis. Mans vārds ir Vīksnastis. Es nopirkšu savu brīvību ar šo ķēdi, kurā tiku saistīts kā vergs!

Tieši tā, Vīksnasti. Kad būšu atbrīvojis tavus biedrus, izdarīsim to kopīgi, draugs!

Vergi uzgavilēja, un jau brīvībā tikušie sašūpoja gaisā savas ķēdes.

Cīņa uz klints dzegas plosījās pilnā sparā. Sānu pie sāna meža zvēri stāvēja ciešā aplī apļa vidū. Ārējā ciršļu līnija ar Džesu un Jabecu dūra un grūda ar zobeniem un šķēpiem, visu laiku pārvietojoties pulksteņa rādītāja virzienā. Iekšējais aplis šāva pāri viņu galvām. Bazila un Balamuta skubināti, viņi ar akmeņu un bultu krusu apbēra cieši sablīvēto žurku ordu, kas no visām pusēm ieskāva meža zvēru spēkus.

Nadaza vadībā žurkas pretojās ar apsēstībai līdzīgu sparu, un daudzi krietni ciršļi krita par upuri viņu durkļiem.

Orlando pastāvēja apļa vidū, līdz atguva elpu, tad ar neprātīgu rēcienu metās atriebties, apkaut žurku ordu, atgriežoties aplī, tikai lai noslaucītu asinis no kaujas cirvja un aplaizītu brūces.

Kad vien Bazils samanīja tuvojamies īpaši negantu uzbrukumu, ari viņš ar augstu lēcienu metās pašā kaujas karstumā, garo ķepu zvēlieniem noguldot žurkas bez elpas, un tās sabradāja pašu armijas masas.

-    Ahāāāā! Še tev, mūdzi! Re, veco zēn, te tev būs zaķa ķepu pīrāgs, un apgulsties uz brītiņu.

Blaukš!

Vēl viena žurka nostiepās uz klints dzegas.

Kaujā iesaistījās vēl vairāk melnsvārču, kuru drūzma tika uzspiesta uz dzegas no klintī kaltajiem pakāpieniem. Nadazs viņus iekvēlināja cīņai.

-     Nokaut! Nokaut! Nāvi iebrucējiem, kas uzdrošinās ienākt Malkarisa zemē.

Džesa Vāvere dusmīgi pavērsa kādas žurkas durkli pret viņu pašu.

-    Pagaidiet, līdz es tikšu klāt tam purpura paltrakā ģērbtajam. Es viņam likšu dziedāt citu meldiju!

Balamutis izlocīja metamo ķepu un izteica savas domas blakus stāvošajam ciršļu lokšāvējam.

-    Viņu vienkārši ir par daudz. Ja mēs zaudējam kādu, mūsu kjūst par vienu mazāk, bet, ja novācam desmit no tiem salašņām, to vietā nāk divdesmit.

Cirslis nomērķēja, izšāva bultu un, apmierināts ar rezultātu, pamāja ar galvu.

-   Tieši starp acīm. Pēc tāda šāviena viņi neatgriežas prasīt vēl. Ko tu tur saki, ūdr? Ak jā, viņus apturēt nav iespējams, vai ne? Tomēr, ja reiz esam parakstījušies uz šo ceļojumu, tad jau varam arī pacensties cīnīties pēc iespējas brašāk, ko?

Pāri kaujas kņadai Džesa ievēroja kustību klints dzegas tālajā galā, pie gaiteņa ieejas. Viņa izlauzās līdz Bazilam.

-    Paskaties, rau, tur. Šķiet, ka mums ir ieradušies papildspēki.

Bazils palēcās īpaši augstu, cenšoties pie viena arī neganti iespert

kādai žurkai pa galvu.

-    Jahahā! Lai vējš nopūš manas vecās ūsas, Džesa, tie ir mūsu jaunuļi. Sveiks, Matimeo. Šurp, tu, mazais rakari! Redvooolaaa!

Kaujas sauciens atbalsojas no cīņas lauka otra gala.

-   Bazil, mēs nākam. Redvooolaaa!

Matimeo un bijušie gūstekņi cīnoties lauzās cauri žurku pūlim. Rīkodamies ar važām kā spriguļiem, pacēluši kritušo žurku durkļus, viņi steidzās pāri klints paaugstinājumam, bīdīdami celles durvis pa priekšu kā vairogu. Grūžot, stumjot, durot un sitot pa labi un kreisi ar visu, kas gadījās pa ķepai, jaunie zvērēni virzījās uz priekšu, lai atkalapvienotos ar draugiem. Nadazs dejoja li ii kliedza arvien skaļāk, skubinādams žurku ordu pielikt lielākas pūles. Nenovēršamā uzvara, kādu viņš bija paredzējis, sāka svārstīties, kaujas gaitai pavēršoties par labu drosmīgajiem mežiniekiem.

Tēvs abats lasīja bargu morāli Rudzupuķei par viņas spocīgo ērmošanos.

-   Es jau no sākta gala neatbalstīju šo riskanto pasākumu, mans bērns. Viens kļūdains solis, un ģenerāļa putni nogalēm tevi un māsu Meju. Arī Konstanci varētu smagi ievainot.

Rudzupuķe vairījās no bargā skatiena.

-    Bet, tēvs abat, mēs esam nobiedējušas putnus. Ja naktīs pa klosteri staigās Mārtiņa spoks, mēs liksim krauķiem pavisam zaudēt dūšu, un viņiem nepatiks dzīvot Redvolā. Varbūt viņi pat aizlidos atpakaļ uz savām ziemeļzemēm un liks mums mieni.

Sirmā pele pacēla ķepu, pieprasot klusumu.

-   Mēs šo lietu jau reiz esam izrunājuši. Sākumā man šķita, ka tas varētu būt devis kādu labumu; varbūt tā ari ir. Taču tu, Rudzupuķe, to visu uztver pārlieku vieglprātīgi, izturies pret to kā pret vienu lielu joku. Manas ūsas to jūt, viena no jums tiks smagi savainota vai sagūstīta. Šai neprātīgai spēlei ir jābeidzas.

Rudzupuķes acīs mirdzēja dumpinieciskas liesmiņas.

-    Matiass to atbalstītu. Varu derēt, ka viņš un Bazils to turpinātu tik ilgi, kamēr putni būtu pārbijušies līdz neprātam.

Mordalfs pikti paraudzījās pār briļļu malu.

-    Man prieks, ka tu pieminēji Matiasu. Vai esi padomājusi par manu abata pienākumu pret viņu? Ja nu viņš atgriežas no dienvidiem ar mūsu jaunuļiem, ko, esmu pārliecināts, viņš kādā jaukā dienā arī izdarīs? Kā tev šķiet, kā es justos, ja man viņam būtu jāatzīstas, ka viņa prombūtnes laikā ļāvu tev izspēlēt muļķīgus jociņus, līdz tiki nogalēta? Saproti, Rudzupuķe, uz maniem pleciem ir tēva abata atbildība par tevi, Matiasu un visām radībām mūsu klostera mūros. Tagad, lūdzu, dari, kā lieku.

Rudzupuķe dziļi nopūtās un paklanījās.

-   Darīšu, kā jūs liekat, tēvs abat, viņa negribīgi sacīja.

Laipnā sirmā pele stīvi piecēlās. Viņš noglāstīja pelītes galvu.

-    Paldies, Rudzupuķe. Tagad, Konstance, lūdzu, aiznes visas Karotāja bruņas uz vārtu namiņu un piesardzīgi noliec tās atpakaļ.

Konstance savāca bruņu daļas un ierāpās tunelī.

Dzelzknābis lavījās gar klostera dīķa malu. Sudrabotais spīdums ūdenī norādīja, ka tur peld zivis. Viņš apbrīnoja pārtikas pārpilnību, kāda bija šiem zemesložņām sarkanakmens mājas mūros: augļu un sakņu dārzi, ēdienu noliktava telpā zem kāpnēm, pat dīķis ar svaigu ūdeni un zivīm, ņem, cik gribi. Kaut kad drīz tas viss piederēs viņam. Viņš raudzījās apkārt apbrīnas pilnu skatienu, lūkojās uz stipro ārējo mūri, kurš neļaus šeit iekļūt citiem zemesložņām. Viņa tumšās acs žiglais skatiens ievēroja kustību pie galvenajiem vārtiem. Lielais strīpsuns bija uzradies burtiski no zila gaisa. Tas kaut ko nesa. Dzelzknābis pieplaka pie zemes niedru aizsegā un uzmanīgi skatījās.

Konstance aši paraudzījās apkārt, vai kāds viņu nevēro. Žigli atslēgusi vārtu namiņa durvis, viņa ieslīdēja iekšā, nesdama bruņas. Durvis aiz viņas aizvērās. Dzelzknābis ieraudzīja, ka atslēga joprojām stāv slēdzenē. Izmantodams izdevību, viņš pacēlās spārnos un aizplanēja līdz vārtu namiņam. Nodomāto viņš paveica vienā acumirklī. Barvedis krauklis aizcirta durvis. Iebāzis knābi smagās dzelzs atslēgas kāta riņķīti, viņš to ātri pagrieza un izņēma no slēdzenes. No iekšpuses atskanēja taustīšanās, tad ķepu dauzīšana pret durvju maslvajiem baļķiem, un āpsiene izsaucās:

-    Rudzupuķe, vai tā esi tu? Beidz māžoties un atver durvis. Atver taču, es zinu, ka tā esi tu!

Dzelzknābis uzvaras priekā uzšāvās gaisā, atslēgu knābī satvēris. Tagad ienaidnieks, no kura viņš tā baidījās, bija nost no ceļa. Nebija atlicis neviena tik spēcīga zvēra, kas spētu atvairīt pēkšņu uzbrukumu. Mangiza vīzijas patiešām kļuva par īstenību.

Vārtu namiņa iekšpusē Konstance pielika aci pie atslēgas cauruma. Nekas nebija redzams. Lai arī kas viņu bija ieslēdzis, tā radība jau bija projām, jo ārā bija pavisam kluss. Āpsiene pieskrēja pie loga. Redvolas klostera ēka bija tālu no vārtu namiņa. Tā stāvēja rāma un mierīga viņpus zālājam, aiz dīķa. Logs bija par mazu, lai pieaudzis āpsis pa to izrāptos, tā nu viņa sāka pētīt mājiņu. Arī pārējie mazie lodziņi katrā no guļamistabām izrādījās nekam nederīgi. Konstance ievēroja skursteņa dūmvadu omulīgajā kamīnā, taču par to nevarēja būt ne runas; viņas apmēni āpsis tur tūliņ iesprūstu. Viņa vēlreiz pamēģināja durvis. Tās bija smagas, ar greznām naglām un dzelzs stīpām pie izturīgajiem ozolkoka baļķiem.

Izpētījusi visas iespējas, Konstance samierinājās ar situāciju. Plauktā bija krūze ūdens un papilnam kaltētu augļu. Viņa apsēdās pie viesistabas loga, skatījās un gaidīja, kad nāks palīdzība.

-   Strēle Sarkanpiekūns grrib atkal lidot. Jālidot, Māršmej!

Māsa Meja gurdi mazgāja ķepas.

-    Nē, nē, tu nerātnais putns. Tev jāatpūšas, līdz spārns būs sadzijis. Tagad sēdi mierā, citādi nedabūsi vakariņas.

-   Negrrib vakarriņas, grrib lidot.

Abats un brālis Rufuss apsēdās blakus Džonam Baznīcpelem un ķērās pie vakariņošanas. Mučele viņiem noderēja par galdu. Džons berzēja skaustu.

-    Uff, kā es vēlos, kaut tas putns būtu nevis lielais sarkanais piekūns, bet gan zvirbulis. Tas būtu bijis daudz vienkāršāk.

Abats Mordalfs iedzēra lielu malku oktobra alus.

-     Tas bija grūti, Džon, taču, manuprāt, tas bija to vērts. Tu brīnišķīgi pastrādāji, saliekot vietā jaunās spārngalu spalvas. Vai visā vadījies pēc Metuzāla grāmatas?

Džons atturīgi paraustīja plecus.

-   Ne gluži, tēvs abat. Es izgudroju jaunu zivju līmi, lai stiprinātu auklu, ar kuru tās piesēju, kaut gan patiesībā man izdevās spalvu galus iedabūt veco spalvu dobumos. Tām vajadzētu ieaugties un līdz gadalaika beigām būt gluži kā jaunām. Un kā ar tevi, Rufus? Kā gāja ar lūzumu?

Brālis Rufuss košļāja savvaļas ķiršu pīrāgu.

-     MmmfF, piedošanu. Mēs to salabojām ar zivju asakām un spalvu stobriem. Tas viss bija mazliet juceklīgi, bet ar abata palīdzību izdevās pavisam vienkārši.

Māsa Meja noslaucīja ķepas.

-    Es liku lietā pilnīgi visas sev zināmās ziedes un Zālītes, lai palīdzētu operācijai. Tagad mums jāgaida.

-    Grrib lidot. Strēle Sarkanpiekūns lidot pārri kalniem kā debessmākonis, lielais putns vaimanāja.

Džons salocīja un nolika brilles.

-   Tagad mums jāgaida? Pamēģini to pateikt viņai.

Milzīgais sarkanais putns sarosījās kustībai. Māsa Meja pacēla

ķepā koka pavārnīcu.

-   Uzdrošinies tikai, dāmīt. Es tev sadošu pa to spalvaino mizu!

Strēle īgni apsēdās, spārnu joprojām balstot uz vīna muciņas ar

grāmatu stutēm.

-   Kas parr karrotāju, Māršmej vajadzēt būt Sarkanpiekūns.

-   Tu tikai iedomājies, nekaunīgais spalvumaiss!

Rudzupuķei grūti nācās noturēt mazuli Rollo projām no vīna pagraba. Viņš trakoti gribēja redzēt lielo putnu.

Šobrīd viņa un Baznīcpeles kundze bija nodarbinājušas mazuli pie Dziļās alas barikādes, kur viņš ar dažiem mazajiem draugiem rosīgi pildīja pašuzdoto pienākumu vērot melnos pagānus. Rollo pieplaka pie grīdas un palūrēja ap sānis sagāztā galda stūri. Pēc brīža viņš atgriezās pie peļusievām, kas bija aizņemtas ar zirņu lobīšanu.

-   Nav pavānu.

-    Viņš grib mums pateikt, ka nav pagānu, Rudzupuķe paskaidroja Baznīcpeles kundzei.

-    Ak, un es domāju, ka viņš runāja par Ērkšķa kungu, sakot, «nav pavāru». Tas jau nav nekāds pavārs.

-   Nudien. Asie pipari plāceņos! Es tonakt būtu izdzērusi sausu klostera dīķi. Kaut arī mūsu Rollo ir sava taisnība. Es tur laukā neesmu manījusi nevienu putnu, ne vakar, ne šodien. Viņiem kaut kas varētu būt padomā. Kā tev šķiet, vai ir vērts to stāstīt abatam vai Konstancei?

Baznīcpeles kundze paripināja mazu zirnīti, lai Rollo būtu ar ko rotaļāties.

-    Nē, es par to neraizētos. Dzelzknābis zina, ka nevar mūs dabūt ārā no Dziļās alas. Viņš izskatītos muļķīgi savu padoto acīs, ja vēlreiz izgāztos. Es domāju, ka viņi dara to pašu, ko mēs, nogaida. Laiks ir pārāk karsts, lai kaut ko iesāktu. Viņi droši vien laiskojas guļamtelpā, ēd un guļ.

Negulēja ne Dzelzknābis, nedz Mangizs vai krauķi.

Viņi bija sapulcējušies klostera dīķa malā un klausījās, kā ģenerālis krauklis izklāsta savu stratēģiju, izšķirošo plānu, kā iekarot Redvolas klosteri.

Dzelzknābis, drūms un nopietns, sojoja šurpu turpu savu padoto priekšā.

-     Jagga! Klausieties uzmanīgi, mani cīnītāji. Es neteikšu, ka spoku peles nav, es saku, ka tā ir viltība, kaut kāds muļķīgs stiķis, ko sadomājuši zemesložņas. Kad mēs viņus sakausim, es viņiem likšu mums izstāstīt, kā viņi to paveica, un tad mēs viņu spoku nosviedīsim no šā sarkanakmens nama paša augstākā jumta. Kāh! Paskatīsimies, vai tad tas atgriezīsies mums rēgoties. Pagātnē es biju tāds pats kā jūs. Reiz ziemeļzemēs, kad stāvēju naktssardzē, es biju miegains, mani spārni nolaidās un acis sāka vērties ciet. Jarrak! Es ieraudzīju varenu zaļu ērgli, baisu putnu. Tā vietā, lai bēgtu, es metos uzbrukumā. Kāh! Tas bija tikai savāda apveida zaļš krūms. Vai saprotat, ko gribu teikt? Nogurušas acis, tumsa, pat koku mestas ēnas, kad snauduļojat, var likt prātam ieraudzīt dīvainus skatus. Tāpēc lai es vairs nedzirdēm par šādām lietām! Tās ir kā olputnēna pirmoreiz ieraudzīts zibens.

Krauķi nebija īsti pārliecināti, taču neuzdrošinājās iebilst.

-    Šovakar mēs gatavosimies pēdējai cīņai, ģenerālis turpināja. Mangizs redz, ka zīmes vēsta labu. Es zinu, ka jūs esat uzticami karotāji. Jūs esat cīnījušies manā pakļautībā ziemeļzemēs. Tagad jūs saņemsiet atlīdzību šajā siltajā zemē, jo mēs visi kopā dzīvosim šajā sarkanakmens mājā, kur ir papilnam ēdiena, saules un rāmas dzīves. Lūk, kā mēs rīkosimies. Es jau divas dienas neesmu norīkojis sardzi. Laiks ir karsts, un zemesložņas atpūšas. Viņiem ir daudz pārtikas, un viņi domā, ka tajā Dziļajā alā ir drošībā. Kajja! Tas ir labi. Lai viņi turpina domāt, ka esam viņus aizmirsuši, tad viņi atslābs. Viņi jau divas naktis nav stāvējuši sardzē pie savas barikādes. Es to esmu redzējis. Stundā pirms saullēkta Ašknābis un viņa brāļi dosies lejup pa kāpnēm. Ja viss būs mierīgi, viņi dos mums zīmi. Krā! Klusums ir galvenais manā plānā. Bez lielā strīpsuņa viņi būs mūsu varā.

13. NODAĻA

auja pazemē joprojām nerima. Matimeo un viņa draugi bija apvienojuši spēkus ar Orlando un meža zvēriem. Bangojoši žurku pūļi spieda viņus no visām pusēm, divkāršais aplis turpināja nāvējošo griešanos, jaunuļu spēku pastiprināts.

Džesa Vāvere stāvēja blakus dēlam Semam, taču cīņas vidū nebija laika ģimeņu atkalapvienošanās priekam. Orlando un Auma divatā pacēla durvis un izmantoja tās kā lielu melnsvārkoto žurku placinātāju. Nadazs turpināja skandēšanu, vaimanādams un spalgi klaigādams, sūtīdams uzbrukumā vienu žurku vilni pēc otra.

Kratīdams baismīgo kaulu zizli, grabinādams peles galvaskausu, viņš norādīja uz mežiniekiem.

-   Nāvi, nāvi! Jūs visi mirsiet šeit. Jūsu kauli trūdēs Malkarisa valstībā. Valdnieka balss ir amājis!

Bazils Briedis Zaķis un Balamutis divatā uzrāva gaisā kādu žurku. Mežonīgi spirinoties, radījums iebrēcās, kad tika pacelts virs zaķa un ūdra galvas.

-   Mēs tevi aizlidināsim pie tava priekšnieka, Bazils viņu informēja. Pasaki viņam, lai pieklusina to gaudošanu un bļaustīšanos. Slikts tonis, saproties. Labi, manu veco zēn Balamuti. Viens, divi, aiziet!

Žurka aizlidoja pa gaisu. Gandrīz trāpījis Nadazam, viņš piezemējās uz ordas durkļu smailēm.

Bazils pārmetoši noklakšķināja mēli.

-    Ak, švaks tēmējums, ser, ko es teicu par tava gala turēšanu augstāk, Balamuti? Nu, nekas. Pacenties, pacenties vēlreiz, tieši tā! Ķer ciet to smerdeli pa kreisi.

Tagad Nadazs stāvēja pie lielā gonga. Viņš to dauzīja abām ķepām neprātīgā ritmā, un skaņa rībēja un dunēja, mudinot žurkas uz klintī kaltajiem pakāpieniem spiesties uz priekšu, uz klints dzegu.

Ezis Laimis un viņa tēvs Jabecs bija neuzvarami. Viņi saritinājās vienā ciešā bumbā un nikni brāzās visapkārt, ar adatām grūžot žurkas pāri dzegas malai, atvairot durkļu grūdienus ar savām adatainajām bruņām.

Taču žurkas joprojām spiedās viņiem virsū.

Tesa un Tims Baznīcpeles kopā ar Matimeo izveidoja ķēžu spriguļu trijotni un pamanījās arī izelst pa vārdam, dauzīdami žurkas ar vergu ķēžu dzelžiem.

-   Uzmanīgi, aizmugurē, Mati!

-   Gatavs, paldies, Tesa. Piesargies!

-   Labi trāpīts, Tim. Vai tev viss kārtībā?

-   UfF, ķepas gurst!

-    Jā, ne gala, ne malas. Paskatieties lejā pa tām kāpnēm. Viņi brāžas augšup pa četri uz viena pakāpiena!

Matiass skrēja augšup pa pazemes ejām, pa ceļam noguldīdams atlikušos sargus un atbrīvodams vergus. Rāpjoties pāri akmeņu kaudzēm un steidzoties cauri puspabeigtiem kambariem, peļu karotājs vēzēja zobenu kā atriebes svārstu, drumslās sašķaidot verdzības važas un sūtīdams nāvē apspiedējus. Abām ķepām sāpot, viņš apstājās un aplūkoja apkārtni: garš gaitenis ar stāvu sienu vienā malā. Caur pustumsu viņš pamanīja klints sienā plašu reljefu. Frizē bija attēloti kopā saķēdēti meža zvēri, un virs tās bija augsts cilnis klints dzegas statuja un tai visapkārt žurkas uzsvārčos. Atslābinājis modrību, viņš atlika malā zobenu un nopētīja reljefu. Acīmredzot tas iezīmēja Malkarisa ļaunās valstības robežu.

Aiz peļu karotāja nostājās Bendesmaiss. Cietsirdis atvēzējās un iebelza Matiasam ar trijpletņu ieroča metāla bumbām. Peļu karotājs krita uz priekšu, smaguma triekts. Smīnēdams zem zīda maskas, Bendesmaiss apgrieza savu upuri otrādi.

-   Tu esi labi pastrādājis, pele. Aiztaupīji man Malkarisa nogalēšanu. Kad orda būs pārspējusi tavus meža zvērus, šeit valdīšu es. Bet vispirms man jāizpilda atriebības zvērests.

Sagrābis Matiasu pie rīkles, lapsa pasniedzās pēc lielā zobena.

-    Hahā! Tā ir lapsa! Nāvi Bendesmaisam!

Kā vilku bars medībās vergi pār akmeņu kaudzēm nāca virsū maskotajai lapsai. Viņš izbailēs skatījās apkārt, meklēdams bēgšanas ceļu. Viņa skatiens apstājās pie dažus soļus attālā ciļņa. Zīda maskai plīvojot satrauktajā elpā, viņš paķēra savu ieroci un pārlēca pāri nokritušajam Karotājam. Satvēris baltā seska atveida i/.stiepto ķepu, Bendesmaiss to pagrieza un pastūma tieši tāpat, kā iepriekšējā dienā to bija darījis Nadazs.

Akmens sesks šūpojoties atvērās uz iekšu. Bendesmaiss iekāpa dziļā, šaurā šahtā, kurā no augšas iespīdēja saules gaisma. Iestūmis izejas durvis atpakaļ vietā, viņš sāka rāpties augšup pa atbalsta turekļiem, ritmiski skaitīdams senu mežinieku pantiņu:

«Ja lapsa gudra aizmukt prot, Vēl dienu jautrai cīņai rod.»

-    Nekas vēl nav galā, Redvolas Matias. Mana dzīve turpināsies, lai atņemtu tavu zobenu, tavu dēlu un tavu dzīvību!

Pretimnākošas ķepas palīdzēja Matiasam piecelties. Viņš grīļīgi purināja galvu, kamēr vergu armija sapulcējās viņam apkārt.

-    Kur ir Bendesmaiss? Viņš taču bija šeit, vai ne? Matiass samulsis vaicāja.

Vīksnastis atdeva Karotājam viņa zobenu.

-   Tu nemūžam neticēsi. Lapsa nozuda tajā klints sienā aiz ciļņa. Mēs nekad netikām laisti šajā šahtas galā, droši vien žurkas pašas izveidojušas to cilni. Katrā ziņā viņš ir projām. Ko pavēlēsi? Kurp tālāk, Matias?

Karotājpele nopurinājās un aizgaiņāja reiboni. Vicinādams zobenu, viņš metās skriešus augšup pa eju.

-   Uz klints dzegu. Pabeigsim iesākto. Sekojiet man un kliedziet mūsu kaujas saukli, lai mani draugi zinātu, ka mēs nākam!

Armija pieauga kā paisuma vilnis, kas veidojas jūras plašumos. Radības plūda ārā no alām, ejām un gaiteņiem, kopā ar Matiasu skrienot uz klintī kaltajām kāpnēm. Viņi sadzirdēja kaujas saukli un atbalsoja to, līdz viņu balsis pieskandēja visu Malkarisa valstību.

-   Redvoooolaaaaa!

Neviens nebija ievērojis, ka Konstances trūkst. Kā allaž, Redvolas iemītnieki varēja brīvi nākt un iet, un tas nebija nekas neparasts, ka āpsiene brīžiem meklēja vientulību un vietu, kur dienu vai divas pabūt vienatnē ar savām domām. Abats nebija gluži priecīgs par izveidojušos situāciju, jo nedienu laikā lielā āpsiene reti kad pameta klosteri. Mordalfs nožāvājās un iekārtojās improvizētajās cisās pie tuneļa ieejas Dziļajā alā. «Kurš gan var pateikt, kas notiek āpsienes galvā? Droši vien, rīt no rīta pamostoties, es to ieraudzīšu rosīgi gatavojam visiem brokastis,» abats nodomāja. Viņš pārbaudīja, vai redvolieši ir droši apguldīti. Mazulis Rollo miegā pīkstēja, ierušinādamies starp Rudzupuķi un Baznīcpeles kundzi, un nakts lāpa blāvi kvēloja tureklī pie sienas. Vecā pele ielocīja brilles mūka tērpa piedurknē. Apmierināti aizvēris acis, viņš noskaņojās uz rāmu naktsmieru.

Ģenerāļa Dzelzknābja cīnītāji arī mierīgi gulēja, satupuši savās vietās guļamtelpā siltajā vasaras naktī. Mangizs un barvedis krauklis snauduļoja uz palodzes, gaidīdami stundu pirms saullēkta.

Vārtu namiņā Konstance bija nemierīgi nosnaudusi visu vakaru. Tagad viņa bija piecēlusies un satraukti klaiņoja pa māju. Visas izmēģinātās ejas bija pārbaudītas vēl un vēlreiz. Āpsiene bija nonākusi pie secinājuma, ka šeit viņu ieslēdzis putns un krauklim noteikti ir padomā kāds plāns, kurš tiks īstenots pavisam drīz. Paņēmusi krāsns kruķi no kamīna, Konstance sāka darboties ap pamatīgi nostiprināto durvju eņģēm.

Gluži kā iekšējas trauksmes izrauts no miega, Dzelzknābis plaši atvēra acis un apskatīja debesis un ārējā vaļņa augšmalu.

Bija stunda pirms rītausmas.

Pamodinājis Mangizu, viņš nolēca lejā uz guļamtelpas grīdas un modināja savus cīnītājus, klusi sarunādamies ar tiem.

-   Kurrah! Ir laiks. Spožmugura, paņem divus krauķus un savus brāļus. Mangizs jums parādīs, kas darāms. Paņemiet koku. Akkah! Uzmanīgi, nenometiet to. Jūs pārējie, sekojiet man.

Mangizs un viņa palīgi pacēla palagos ietītu vidēja lieluma priedes koka dēli. Viņi to klusi slidināja pa grīdu, ļoti sargādamies, lai tas nekur neatsistos, lēni nonesa pa kāpnēm un ienesa Lielajā zālē. Pēc vārnas signāla viņi iekrampēja nagus palagos. Tas nenācās viegli, taču pēc nelielas spārnu izstaipīšanas un izplivināšanas viņi pacēla dēli nelielu gabaliņu virs grīdas. Mangizam to stingri turot priekšgalā, viņi lidoja lejup virs pakāpieniem uz Dziļo alu.

Spožmugura un Cilastis stabili novietoja ar audumu apklātā dēļa pakaļgalu uz trešā kāpņu pakāpiena, un Mangizs kopā ar diviem krauķiem nolika tā priekšgalu uz barikādes augšmalas kāpņu lejasgalā, tādējādi izveidojot taisnu laipu no trešā pakāpiena līdz galda virsmai, kas bija barikādes galvenais balsts. Vārna to izmēģināja. Klusi nogājis pa laipu, viņš pabāza galvu zem Dziļās alas ieejas arkas. Dzelzknābis bija visu labi izdomājis. Šādi putns var itin vienkārši iekļūt Dziļajā alā.

Mangizs no kāpņaugšas trisreiz saplivināja vienu spārnu, Dzelzknābis un viņa krauķi iznāca no ēnas un pievienojās viņiem. Ģenerāļa spožo acu ašais skatiens pārbaudīja skaņu slāpējošajā audumā ievīstīto laipu uz trešā pakāpiena.

-     Karrah! Jūs esat labi pastrādājuši. Mēs iekļūsim iekšā tik klusu kā spalva vēja pūsmā. Turieties aiz manis un gaidiet zīmi.

Redvolieši gulēja, nemaz nemanīdami viņu patvēaimā ielīdušā putna galvu.

Nakts lāpa blāvi plaiksnīja, kad Dzelzknābis ielavījās Dziļajā alā un nostājās barikādes iekšpusē, kur varēja palīdzēt saviem padotajiem putniem. Pa vienam vien krauķi iesoļoja telpā, pieliecot galvas, kad nonāca līdz dēļa galam zem izliektās ieejas arkas.

Dzelzknābis bez vārdiem pavēlēja, lai viņi ieņem katrs savu īpaši norādīto vietu; pie tuneja ieejas, pie diviem pakāpieniem telpas tālākajā galā, kuri veda uz virtuvi, aiz kuras atradās pieliekamie un tālāk arī vīna pagrabs, un pie barikādes malām, lai nejautu to izbīdīt uz ārpusi bēgšanas vajadzībām.

Tad nāca žagatas. Viņš tās norīkoja stāvēt barikādes augšmalā, lai zemesložņas nevarētu izrāpties ārā. Pēdējais ienāca Mangizs. Viņš un Dzelzknābis kopā lēni kāpa lejup, līdz visbeidzot stingri stāvēja Redvolas pēdējā bastiona pašā vidū.

Mangizs nespēja neapbrīnot savu ģenerāli. Dzelzknābis no tiesas bija īsts iekarotājs. Par spīti viltus pareģojumiem un gandrīz līdz neprātam pārbiedētiem cīnītājiem, viņš bija turpinājis valdīt pār viņiem un piepildīt savas ieceres. Sarkanakmens mājas pretestība kritīs viņa spārnu un nagu priekšā.

Konstance nikni darbojās ar saliekto un apdauzīto krāsns kruķi. Viņas skausta spalvas bija saslējušās neizstāstāmās šausmās, un kāda sestā maņa lika viņai pūlēties no visa spēka, dauzot un sitot nepakjāvīgās eņģes. No baļķiem šķēlās skaidas, tie čīkstēja, āpsienei laužot durvis; dzirksteles lidoja, metālam saduroties ar metālu. Drosmīgais zvērs atkal un atkal trieca pret durvīm krāsns kniķi, viņas ķepas jau bija nejūtīgas no svelošajām atsitienu trīsām. Viņai bija jāizlauž durvis, viņai bija nekavējoties jāatgriežas klosteri, lai glābtu draugus no nezināmajām briesmām, kas tiem draudēja.

Smags putna nags ieskrāpēja guļošā abata muguru. Viņš ieņurdējās sāpēs un pamodās.

Jagga! Mostieties, mani mazie zemesložņas, klāt ir tā diena, kad likšu jums dejot nāves deju. Dzelzknābis ir ieņēmis šo lielo sarkanakmens māju. Karragāāā!

Dziļajā alā atbalsojās ģenerāļa kraukļa uzvaras prieka griezīgā balss, un viņa cīnītāju ķērcieni sajaucās ar satriekto klostera iemītnieku apjukuma un šausmu kliedzieniem.

Timu Baznīcpeli bija ievainojis žurku durklis. Viņš nokrita, un divi melnsvārči metās viņam virsū. Matimeo izlauzās līdz drosmīgajam pelēnam kopā ar Sintiju Strupasti, kas viņam blakus izkliedza spalgus kaujas saukļus. Draugi kopīgiem spēkiem atvairīja žurkas, kas bija aplenkušas Timu, un pieslēja viņu kājās.

-   Tim, vai esi ievainots? Sintija bažīgi vaicāja.

-   Jā. Tas ir, nē. Man viss kārtībā. Padod man to durkli!

Orlando un Auma triecienā piesteidzās pie viņiem, lielajam āpsim durvis turot vienā ķepā gluži kā vairogu un ar kaujas cirvi otrā ķepā cērtot pa labi un kreisi, kamēr Auma postīja žurku rindas ar oša koka pagali kā rungu.

-    Nesiet Timu aiz mana tēva muguras. Aši, še, saņem, paltrakotais neģēli! Auma kliedza.

Orlando bažīgi palūkojās uz klintī kaltajām kāpnēm.

-    Rau, tur nāk jauns vilnis. Tur ir vēl, un viņi spiežas augšup. Paklausieties, viņi kaut ko skandē!

Sems Vāvere lēcienā attraucās pie viņiem gluži kā akrobāts. Viņš uzmetās uz durvīm, kuras Orlando turēja paceltas ķepās.

-    Viņi sauc Redvola! Redvola! Matimeo, tas ir tavs tēvs ar vergu armiju!

Orlando pasniedza kaujas cirvi Aumai. Paķēris Matimeo, viņš pacēla pelēnu augstu virs galvas.

-   Saki, jaunuli, vai tas ir tavs tēvs?

Matimeo skaļi raudāja un smējās, un sauca pilnā rīklē:

-   Jā! Jā! Redvooolaaa! Neviens karotājs nespēj atvēzēt Mārtiņa zobenu tā, kā viņš. Tēvs! Es esmu šeiiiiiiit!

Lejā uz klinti izcirstajiem pakāpieniem Matiass izdzirdēja sava dēla balsi skaidri izskanam pār gonga rīboņu un kaujas troksni. Viņu pāršalca milzīgs prieka trīsu vilnis, un viņš sāka cīnīties kā traks. Žurkas pašķīda kur kurā, Karotājpelei neprātīgi traucoties augšup pa kāpnēm. Nekas nespēja stāties Redvolas aizstāvja un viņa armijas cejā.

Bazils Briedis Zaķis laimīgi gavilēja, spēcīgi sperdams ar garajām pakaļkājām.

-   Urā, Balamuti, veco zēn. Parādīsim tiem mūlāpiem, kāda izskatās īsta kauja. Nu, nekaunīgie salašņas, uzmanās. Te nāk īstais zaķis šim darbiņam!

Tesa Baznīcpele un Sems Vāvere šaustīja žurkas kā divas ķēžu vējdzirnavas.

-   Tas jums par sišanu un izdzīšanu, un pātagošanu, un badināšanu.

Blaukš! Žvīks! Rrakš! Žvāks!

Meža zvēri cīnījās ar jaunu drosmi un cerību. Melnā tērptās žurkas lidoja lejā no dzegas, krita atpakaļ pa kāpnēm un pirmo reizi centās izbēgt pa ieejas gaiteni. Orlando aizsteidzās turp un nosprostoja izeju. Viņš nostājās ar muguru pret durvīm, ķepās vēzēdams kaujas cirvi.

-   Nāciet, nāciet pie manis, žurkas. Eeeulāāālijāā!

Ciršļi cīnījās kā mazi velnēni Fluga, jaunā ciršļu Lagalaga, vadībā. Lēkājot un durot, cērtot un šķeļot viņi atradās visur vienlaikus, saukdami Cirmesles kaujas saukli:

-   Lagalagalagalag!

Nadazs ieraudzīja, ka cīņas gaita ir pavērsusies par sliktu Malkarisa armijai. Viss bija zaudēts. Purpurā tērptā žurka klusi atkāpās no gonga. Pametis savu kaulu zizli, viņš spraucās cauri melnsvārču pūlim, līdz nonāca aiz baltā seska statujas. Vienīgi Titns Baznīcpele redzēja viņu ieejam statujā. Viņš iegaumēja tikko redzēto, tad metās atpakaj kaujā.

Tagad Matiass un viņa vergu armija jau bija tuvu klintī kalto kāpņu augšai. Aiz sevis viņi bija atstājuši nogalēm melnsvārču klājienu. Dažas žurkas bija lēkušas no pakāpieniem bezdibenī, lai tikai nebūtu jāsastopas ar radībām, pret kurām bija tik nežēlīgi izturējušās, vai Karotāju ar liesmojošām acīm, kurš vadīja vergus.

Bazils un Matimeo lauzās lejup pa kāpnēm, līdz sastapās ar Matiasu. Vecais zaķis pagalam ērmoti savirpināja ausis.

-     Ho ho, Karotāj. Skatos, esi spēris sojus, lai nāktu mums palīgā, ko?

Kaujas uguns pagaisa no Matiasa acīm, kad viņš ieraudzīja savu dēlu. Viņš apskāva Matimeo, cieši piekjāva sev klāt. Asaras sariesās Karotāja acis, kad viņš piespieda seju dēla sadriskātajam mūka tērpam.

-   Mati, tu esi šeit, tu esi dzīvs, zvēm pie Redvolas akmeņiem!

Matimeo cieši apskāva tēvu, reizē šņukstēdams un smiedamies.

-   Es zināju, ka tu mani kādu dienu atradīsi! Es zināju!

Bazils pamāja ar galvu atpakaļ, uz klints dzegas pusi.

-    Nāciet nu, puiši. Mums vēl ir kauja pabeidzama. Tie salašņas negrib padoties. Apmāto neprāšu bars, ja gribat zināt manas domas.

Ārpusē mazajā jaunaudzē valdīja miers. Tauriņi lidinājās apkārt savās vasarīgajās nodarbēs, sienāži čīgāja, un mazi kukainīši snauda uz apsūnojušiem akmeņiem, pat nenojauzdami, kāda asinspirts notiek velvēs zem tiem.

Mazu gabaliņu no jaunaudzes aiz klinšaina paugura gulēja Bendesmaiss, ķepās cieši satvēris savu nāvējošo ieroci. Silti zeltainās saules stari kveldēja viņa saplēsto un notraipīto apmetni, koši izgaismojot kliedzošo rombveida rakstu pret zāles smaragda zaļumu. Maska saraustīti plīvoja, Cietsirdim kaut ko murminot pie sevis. Viņa sapni par varu bija sagrāvušas tieši tās radības, kurām viņš bija zvērējis atriebties. Taču Bendesmaiss nemūžam neatzītu sakāvi pēc tā visa, kam bija gājis cauri. Viņa elpa griezīgi šņāca, lapsai dodot sev neprātīgus solījumus.

-    Bendesmaiss galu galā uzvarēs. Vai tad es neesmu gaismas un tumsas kungs? Man nekad nav bijis vajadzīgs Malkariss vai Nadazs, vai kāds cits. Ja melnsvārči uzvarēs, es valdīšu pār tiem, ja Nadazs paliks dzīvajos, es viņu nokaušu un teikšu, ka viņš nodevis Malkarisu. Ja uzvara tiks meža zvēriem, es nogalēšu Matiasu un piesavināšos viņa zobenu. Tagad es zinu, ka Redvolas zobens ir burvju, un vadonis tas, kura ķepās šis ierocis.

Sakautie meža zvēri bija piespiedušies pie Dziļās alas sienām. Dzelzknābis lūkojās uz tiem un prātoja, kā gan tāds mazs vārgu zemesložņu pulciņš spējis sagādāt viņam tik daudz raižu.

Zem ģenerāļa kraukļa niknā skatiena Rudzupuķe pievilka sev klāt mazuli Rollo un apskāva viņu.

Mangizs cienīgi soļoja šurpu turpu, viņa balsī griezīgi skanēja varas apziņa.

-    Krakka! Nu, zemesložņas, jūs samaksāsiet par nepakļaušanos. Es esmu diženā ģenerāļa Dzelzknābja, varenākā ziemeļzemju cīnītāja, balss. Viņš nevēlas runāt ar tādām padibenēm kā jūs. Padomājiet vien par visiem sīkajiem, muļķīgajiem stiķiem, ko izstrādājāt. Jūs nespējat cīnīties kā īsti karotāji. Derdzīgi tauki un dubļi, mūsu žagatu sazāļošana, stulbi peļu spoki, ko tad jūs domājāt par saviem pretiniekiem?

-    Ka tie ir bars uzpūtīgu spalvmaisu! Ambrozijs Ērkšķis nekaunīgi noteica.

Ezim nācās saritināties, lai aizsargātos no negantiem krauķu knābju cirtieniem.

Vinifreda pamanījās tos aizgaiņāt. Viņa palīdzēja Ambrozijām piecelties, un viņš izaicinoši nopurinājās.

-   Viņi nespēj neko nodarīt Ērkšķu dzimtas pārstāvim. Ar mani viss ir kārtībā, Ambrozijs sacīja ūdrienei.

-   Kur tagad ir jūsu lielais strīpsuns? Mangizs ņirgājās. Izbailēs aizbēdzis.

Brālis Rufuss pakratīja dūrē savilkto ķepu pret vārnu.

-   Ko tu esi nodarījis mūsu Konstancei, tu, neģēli?

-   Klusumu, pele! Uztraucies pats par savu likteni. Lielais strīpsuns ņems galu savā laikā, bet jums visiem šī būs pēdējā dieniņa. Jūs mirsiet šeit!

Abats Mordalfs paspēra soli uz priekšu.

-   Ļaujiet viņiem iet. Tā nav viņu vaina. Es esmu šejienes abats, un tikai es esmu atbildīgs par nepakļaušanos jūsu vadonim. Ņemiet mani.

Dzelzknābis brāzās uz priekšu un notrieca abatu zemē.

-   Jagga! Es esmu Dzelzknābis. Es nosaku, kurš dzīvos un kurš mirs, zemesložņa!

Pirms kāds spēja viņu apturēt, māsa Meja metās virsū krauklim barvedim. Viņa spēra un koda, raudama spalvas no kraukļa izrieztajām krūtīm.

-   Tu, lielais nekrietneli. Neaiztiec mūsu abatu! viņa kliedza.

Uz mirkli zaudējis cienīgumu, Dzezknābis mežonīgi lēkāja apkārt, līdz bija nopurinājis no sevis mazo klostera māsu. Kad māsa Meja neaizsargāta gulēja uz grīdas, satrakotais krauklis viņai uzbruka.

-   Krā! Mazā, stulbā zemesložņa, tu mirsi pirmā!

Rudzupuķe un vairāki citi jau gatavojās skriet palīgā māsai

Mejai, kad nāca zibens spēriens no skaidrām debesim.

Milzīgs sarkans putns izšāvās no vīna pagraba, ielidoja Dziļajā alā un klupa virsū Dzelzknābim.

-   Krīīīīīīīhh! Es esmu Strēle Sarkanpiekūns. Tu darrīt pāri Māršmej, es nokaut. Nokaut!

Lai cik varens karotājs Dzelzknābis arī būtu, viņam nebija nekādu izredžu pretoties kalnu putna niknajam uzbrukumam. Uz Dziļās alas grīdas bira sarkanas un melnas spalvas. Viņi mētājās un vārtījās, Strēlei arvien gūstot virsroku, varenajiem nagiem un knābim plosot un cērtot.

-    Jakk! Palīgā! Dzelzknābis pēdējiem spēkiem sauca saviem cīnītājiem.

Barikāde nokrita ar apdullinošu būkšķi, un krauķu vidū kā strīpains viesulis ieklupa Konstance.

Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze paķēra Rollo un pārējos mazuļus un steigšus ieveda viņus virtuvē. Iekārtojušas mazos zem virtuves galda, viņas steidzās atpakaļ palūkoties Dziļajā alā caur durvju velvēto eju un bija Redvolas klostera atbrīvošanas aculiecinieces.

Strēle Sarkanpiekūns aizdzina Dzelzknābi pāri sagrautajai barikādei un uztrenca augšup pa septiņiem pakāpieniem, iekšā Lielajā zālē, kur abi putni pacēlās spārnos.

Krauklim nebija kur bēgt. Viņš plivinājās apkārt, sizdamies pret sienām un logiem, un sarkanais piekūns viņam nepielūdzami mina uz astes. Viņa cirta krauklim ar knābi, plēsa un skrāpēja ar nagiem. Dzelzknābis lika lietā visas viltības, kādas vien zināja. Viņš bēguļoja un vairījās. Lai kurā virzienā viņš dotos, piekūns neatpalika apkārt kolonnām, pāri galerijām, zem jumta sijām, mežonīgā lepnumā par atgūto lidošanas spēju.

Dzelzknābis izdarīja pēdējo izmisīgo mēģinājumu bēgt. Viņš šāvās augšup, tieši uz lūku, kas veda uz bēniņiem, un jau bija ar nagiem ieķēries koka durtiņu roktura riņķi, kad piekūns pilnā sparā viņam uzbruka.

Strēle Sarkanpiekūns riņķoja zem Lielās zāles griestiem, un ģenerāļa Dzelzknābja nedzīvais augums pēc strauja kritiena atsitās pret akmens grīdu kā plušķaina spalvu kaudze.

-   Krīīīlīnhh! Strēle Sarkanpiekūns lido!

Mangizs centās bēgt. Viņš pacēlās spārnos un lidoja uz kāpņu un sagāztās barikādes pusi.

Konstance viņu jau gaidīja. Viņa stāvēja, vienu ķepu taisni gaisā izslējusi. Kad vārna viņai pietuvojās, āpsiene belza no visa spēka. Vārna gaišreģis kā nogatavojies auglis atsitās pret Dziļās alas tālāko sienu. Tad viņš noslīdēja pie grīdas un nekad vairs necēlās.

Karalienes Kaujknābes armijas atlikušie zvirbuļi kopīgiem spēkiem tika galā ar vienu krauķi un vienu žagatu. Vinifreda ar lielu cepampannu saplacināja divus krauķus, un brālis Rufuss un māsa Meja pa abiem izrēķinājās ar vienu krauķi.

No pēdējiem krauķiem un divām izdzīvojušajām žagatām nekavējoties izkūpēja cīņas spars. Bez vadoņa un viņa gaišreģa Mangiza lidoņi zaudēja dūšu. Konstance ar smago ķepu norādīja uz durvīm.

-    Žigli iekšā vīna pagrabā, jūs visi. Viens ķērciens vai nepārdomāta kustība, kamēr esat tur, un mēs ar jums izdarīsim tieši to pašu, ko jūs bijāt plānojuši izdarīt ar mums. Tagad pazūdiet no manām acīm divtik ātri, citādi es pārdomāšu un uzlaidīšu jums visiem lielo sarkano putnu!

Vinifredas un Ambrozija pieskatīti, putni steidzīgi izlidoja cauri virtuvei un ielaidās vīna pagrabā.

Ambrozijs, bruņojies ar pavārnīcu, draudēja tiem: Kustas, jūs tur! Ja kāds no jums, sapuvušajiem kurkuļiem, kaut paskatīsies uz manām vīna un alus mucām, es jums nocirtīšu asti un visus iemarinēšu skābo ābolu etiķa mučelē!

Konstance atlika lielo galdu atpakaļ tā vecajā vietā.

-     Nekādu lielo postījumu nav, atskaitot tava vārtu namiņa durvis, Rudzupuķe. Es tev palīdzēšu tās salabot. Re! Viss izskatās gluži kā agrāk. Tēvs abat, Redvola atkal ir jūsu. Mēs gaidām jūsu pavēles.

Abats pacēla skatienu uz Lielo zāli.

-    Mūsu pirmais uzdevums ir apturēt Strēles lidināšanos. Man reibst galva, skatoties uz viņas planēšanu un riņķošanu pa klosteri. Džon, tu varētu sarakstīt pielikumu grāmatām par putniem, aprakstīt lielā sarkanā piekūna spārna ievērojamās dzīšanas un atjaunošanās spējas. Manu astīt, tas putns izskatās tā, itin kā gribētu visu atlikušo mūžu pavadīt gaisā.

Džons Baznīcpele, izslavēts kā tāds, kam joki netīk, pasmaidīja.

-    Kad es biju mazs, man nekad neizdevās uztaisīt spēļu putniņu, kas pienācīgi lidotu. Savādi, ka to esmu iemācījies uz vecumdienām.

No vīna pagraba puses atskanēja mazuļa Rollo sīkās balstiņas ņiprā dziedāšana:

«Krauķu baru zupā likt, Bez pusdienām uz migu žigt! Asti oktobralū mērkt, Žagatām lai ir ko ķērkt!»

Priecīgi smiekli izskanēja pa visu Redvolas klosteri, no vīna pagraba līdz pat Lielās zāles griestu sijām, kur graciozi lidinājās lielais sarkanais putns.

14. NODAĻA

atiass stāvēja, uzlicis ķepu uz Matimeo pleca, un lūkojās apkārt uz klusumā grimušo klints dzegu. Orlando un Auma bija turpat blakus, ari Džesa Vāvere un

viņas dēls Sems, Jabecs Celms un viņa dēls Laimis, un Bazils, un Balamutis, un Tims, Tesa un Sintija. Lagalags Flugs un viņa atlikušie ciršļi stāvēja aiz Matiasa, bet viņa priekšā bija sapulcējies raibs pulks jaunu meža zvēru.

Izdzīvojušie žurkas melnsvārči bija aizbēguši lejup pa klintī kaltajiem pakāpieniem, atpakaļ uz zaļās miglas pildītajām alām un ejām, kas reiz bija Malkarisa valstība. Visas klints dzegas garumā uz klintī kalto kāpņu

pakāpieniem un apakšējo šahtu grīdas gulēja kritušie. Ņirbošajā lāpu gaismā pa kluso klints skaldni dancoja baismas ēnas.

Matimeo paņēma vareno Redvolas zobenu no tēva tvēriena, un Matiass nostājās uz klints izcijņa, izstiepis ķepas.

-   Jūs esat brīvi! Matiass pasludināja.

Pazemē atbalsojās dunošs gaviļu vilnis.

Karotājpele atzinīgi pamāja ar galvu.

-     Jūs visi, kas esat cietuši no Malkarisa nežēlības, kas tikāt nolaupīti no mājām, kas esat zaudējuši daudzus gadalaikus jūsu bērnības, saķēdēti tumsā, ļaujiet man jums ko sacīt. Arā pasaule ir tērpusies vasaras krāsās. Zāle, puķes, koki un upes, tas viss ir jūsu. Ja neatceraties, no kurienes nākat, ja jums nav kur iet, nāciet līdzi man un maniem draugiem uz Redvolas klosteri Ķērpjziedu zemē un dzīvosim tur mierā. Divas dienas mums bija jācīnās ar ļaunuma spēkiem. Daudzi ir krituši lielajā kaujā, un jūs nedrīkstat aizmirst viņus, šos labos zvērus, kuri atdeva savu dzīvību, lai izcīnītu jūsu brīvību.

Tika noliektas galvas, un lija asaras par izpostīto bērnību un zaudētajiem draugiem. Matiass nokāpa no izciļņa un pamāja ar galvu Orlando, kurš ieņēma viņa vietu. Rietumu līdzenuma karotājs pacēla kaujas cirvi, un iedārdējās viņa apdullinoši skaļā balss:

-   Dosimies augšā, saules gaismā! Bet vispirms iznīcināsim ļaunuma, kas mocījis šo vietu, zīmi!

Orlando un Matiass aiznesa savus ieročus līdz milzīgās baltās statujas pamatnei. Skulptūra stiepās no klints dzegas līdz plašās alas pašiem griestiem. Orlando saspļāva ķepās, cieši satvēra kaujas cirvja kātu un atvēzējās.

-   Tā žurka purpura paltrakā, Nadazs, viņš ir tur iekšā! iesaucās Tims Baznīcpele.

Starp statujas kristāla zobiem izskanēja šņācoša balss:

-   Muļķi, jūs nevarat iznīcināt Malkarisa valstību. Tagad es esmu ne tikai balss, tagad es esmu bezdibeņu ķēniņš.

Matiass gāja apkārt statujai, līdz atrada slepenās durvis. Ieeja bija cieši nosprostota, viltīgi izveidota tā, lai izskatītos tikai pēc mata biezuma plaisiņas gludajā kaļķakmenī.

Matiass pieklauvēja pie tās ar zobenu.

-   Nāc ārā, Nadaz, viss ir beidzies! viņš sauca.

-   Beidzies? Valdnieka balss nicīgi iesmējās. Nē, tas ir tikai sākums. Malkariss bija vecs un vārgs. Es esmu Nadazs, es esmu spēcīgs. Jūs mani nevarat notvert. Ieejai ir slepena slēdzene, kuni atslēgt varu tikai es no iekšpuses. Kad jūs būsiet aizgājuši, es sasaukšu vēl vairāk melnsvārču, vēl vairāk vergu dzinēju, un es jums sekošu un nomedīšu jūs kā knišļus.

Orlando atvēzēja kaujas cirvi, nošķeldams gabalu kaļķakmens.

-   Tad ej uz savu valstību, ļaunais radījum. Eeeulāāālijaa!

Meža zvēri izklīda, skrienot uz gaiteņiem un ejām, kaļķakmens gabaliem lidojot pa gaisu un saplīstot druskās pret klintīm. Matiass cirta vienu statujas malu ar zobenu. Orlando ar kaujas cirvi skaldīja otru.

Nadazs spalgi kliedza un trakoja, lielā baltā elka tēla galvā patvēries. Tērauds dimdēja pret akmeni, tā gabali, šķembas un putekļi švīkstēdami lidoja uz visām pusēm.

Uz Orlando Karacirvja muguras kā mezglotas virves izcēlās muskuļi, viņam šķeļot un kapājot.

Baltu putekļu pārklāts, Matiass vēzēja abpusgriezlgo zobenu, dziļi ierobojot statujas pamatni.

Ņurdot un svīstot abi karotāji skaldīja Malkarisa atveidu, līdz kaļķakmens sāka drebēt no triecieniem. Parādījās plaisas visā kaļķakmens bluķa garumā, kas savienoja klints dzegas grīdu ar alas griestiem. Karotāji turpināja iesākto, taču tagad pirmītējo pārgalvību bija nomainījusi cieša apņēmība. Viņi joprojām vēzēja ieročus ar dzelžainu gribu, ignorējot šķembas un akmens gabalus, kuri kā šāviņi lidoja visapkārt. Abi cīnītāji visu ieroču spēku vērsa pret akmens elku, kamēr Nadazs bļaustījās un klaigāja:

-    Jūs nevarat aizbēgt. Es jūs vajāšu pa mežiem, caur gadalaikiem, nakti un dienu!

Žurkas tirādi pārtrauca zema rīboņa, kas plūda no statujas visā tās augstumā, klints dzega sāka drebēt. Matiass uzmeta plecā zobenu. Atskārtis, kas notiek, viņš paraustīja āpša muguras spalvu.

Nemanīdams neko, pārņemts ar ļaunā zīmes graušanu, Orlando Karacirvis ar visu vareno augumu triecās pret statuju ar katru cirtienu ierocim dziļāk un dziļāk dzeļot plīstošo, brūkošo akmeni. Matiass izvairījās no abpusgriezīgā cirvja asmens, kas nošvīkstēja gar viņa galvu.

-    Orlando, apstājies! Karotājpele auroja, lai biedrs viņu sadzirdētu. Te viss brūk! Mums jātiek no šejienes ārā!

Ar pērkona grāvienam līdzīgu blīkšķi Malkarisa statuja atlūza no pamatnes. Matiass un Orlando skriešus pa drebošo klints dzegu metās uz gaiteņa ieeju, sirdij dauzoties, asinīm pulsējot dzīslās. Viņi bija likuši zemei dejot, gluži tāpat, kā senos laikos to bija pieredzējuši Jabeca Celma senči.

Elka tēla neizmērojamais smagums krita, aizraujot līdzi arī milzīgu gabalu alas griestu. Visu dzegu divās daļās sašķēla plaisa, kas arvien pletās platumā, statuja nozuda tās dzīlēs, un klinšu sienas sāka grūt. Abi karotāji drāzās augšup pa eju, pazemes valstībai brūkot viņiem aiz muguras.

Matimeo sēdēja jaunaudzē un vēroja pēdējos mežinieku pulka zvērus izrāpjamies saules gaismā. Viņi līksmoja un smējās, vārtījās zālē, apskāva kokus un māja zeltainajai saules acij debesīs.

Bazils piemiedza viņam ar aci.

-   Urā! Tāds skats ir gaidīšanas vērts, ko?

Tesa atkrita zemē blakus jaunajam pelēnam.

-    Svaigs gaiss un brīvība, Mati. Tas garšo labāk par zemeņu vīnu un svaigu maizi!

Zeme zem viņu ķepām sāka drebēt. Viņi sastinga un piespiedās zemei, tad trīcēt sāka visa jaunaudze.

Laimis pieķērās tēva adatām.

-   Kas tas ir, papu? ezēns noraizējies jautāja.

Jabecs piekjāva dēlu.

-   Zeme dejo, gluži tāpat, kā reiz dejoja klintis!

Džesa un Sems pieskrēja pie kāpņu posma, kas veda lejup pazemes valstībā.

-    Matias, Orlando. Bēdziet no turienes! viņi sauca.

Pakāpieni spēji nodrebēja. Džesa ielūkojās tumsā.

-   Tur kāds nāk. Pakāpies malā, Sem!

No ejas izbrāzās mazais žurkulēns Vičs, itin kā viņam astē būtu iekodušies Jaunie gari.

-    Vē! Mana celle sāka drebēt un dancot, un durvis izkrita. Palīdziet man!

Matimeo sagrāba viņu aiz rīkles.

-    Mans tēvs un Orlando, vai redzēji viņus?

-    Nē, nē, es tikai bēgu. Tur lejā viss brūk. Vai tad nedzirdat?

Bazils Briedis Zaķis saķēra Aumu un atvilka viņu atpakaj, nejaujot mesties lejā pa kāpnēm.

-   Tēvs, tur ir mans tēvs! viņa protestēja.

Spēcīgs dārdošs skaņas triecienvilnis izsprāga no pazemes. Koki sāka locīties kā spējā vēja brāzmā, un zeme uzbangoja kā galdauts, no kura purina drupačas.

Matimeo satvēra Aumas ķepu, un viņi nometās garšļaukus zemē.

-    Mēs šo vietu nepametlsim, līdz mūsu tēvi nebūs no turienes «ira! pele paziņoja.

Bazils piespieda seju pie drebošās zemes.

-   Labi teikts, mazais. Es atbalstu šo domu.

Tad sekoja drausmīgs blīkšķis.

Visa jaunaudze iekrita zemē, izveidojot milzīgu ieleju. No cauruma zemē, kur sākās pakāpieni, kā geizers augstu gaisā izšāvās gaisa strūkla, iekrāsota balta no kaļķakmens putekļiem.

Divi apaļi, savādi radījumi izšāvās no turienes kā no lielgabala stobra. Matiass nolaidās augstu vīksnas zaros, bet Orlando trāpīja pīlādža galotnei un rībēdams novēlās zemē zaru un lapu mākonī. Kaujas cirvis un zobens šūpojās, iedūrušies jauna dižskābarža stumbrā.

Tad zeme norima.

Bazils lēni pietrausās kājās un sāka smiet.

-     Hā hā hā! Matimeo, rau, tur augšā, kokā, ir balta lidojošā pele. Drusku izskatās pēc tava tēva spoka, ko?

Matimeo tikko spēja noticēt savām acīm.

Jabecs Celms uzsita pa plecu Aumai.

-     Tavs vecais tēuiks izskatās gluži kā baltas mīklas pikucis, gatavs šaušanai krāsni, es tev teikšu, jaunkundzīt. Ha ha ha!

Laimis aptaustīja savas adatas, lai pārliecinātos, ka tās visas ir vietā.

-   Uff! Tas lielais tomahauks mani gandrīz noskalpēja!

Orlando piecēlās un cienīgi notrausa no sevis putekļus.

-   Apdomā, kā tu runā par to ieroci, mazais. Tas ir kaujas cirvis, nevis tomahauks.

Džesa Vāvere un Sems uzjoza augšā pa dižskābarža stumbru.

-   Paliec, kur esi, Karotāj. Mēs tevi nocelsim lejā, bet tikai apsoli, ka vairs nebūs nekādas putnu atdarināšanas.

Matiass pasmaidīja par Serna nekaunīgo piezīmi.

-   Apsolu. Tikai noceliet mani.

Tajā pašā līksmajā dienā ģenerāļa Dzelzknābja armijas atliekas tika virvju pavadās izvestas uz klostera ziemeļpuses vaļņa robotās augšmalas. Ambrozijs Ērkšķis un mazulis Rollo sekoja viņiem augšup pa ziemeļu sienas pakāpieniem, strupastēnam jocīgi gāzelējoties un atdarinot putnu gaitu.

Liega, silta vēja pūsmiņa saplivināja abata tērpu, kamēr viņš un Konstance nostādīja gūstekņus rindā. Redvolas iemītnieki stāvēja uz platās mūra augšmalas, nikni raudzīdamies uz nomākto krauķu rindu un divām žagatām, kas spožajā saules gaismā blisināja acis un nervozi spiedās bariņā, ieraugot Strēli Sarkanpiekūnu vērojam viņus no mūra virs vārtu namiņa.

-   Vai visi, Ambrozij?

-   Jā, tieši tā, tēvs abat.

-    Tas labi. Baznīcpeles kundze, Rudzupuķe, vai, lūdzu, uzliksiet tiem kaklariņķus?

Abas peles izbēra dzelzs kaklariņķus no maisa. Ambrozijs Ērkšķis bija izgatavojis tos no mucu dzelzs stīpām. Tie bija apaļi, ko bija viegli apliekt ap putna kaklu.

Krauķis Lupatspārns nekaunīgi nolieca galvu, dzelzs stīpa noslīdēja no viņa kakla un šķindēdama nokrita uz mūra akmeņiem.

Vinifreda uzlika kaklariņķi atpakaļ un pamatīgi iezvēla krauķlm ar savu kuģa stūrei līdzīgo asti.

-    Dari, kā tev likts, spalvumais, vai arī dabūsi tā, ka ilgi atceicsies, ūdriene brīdināja.

Abats ielocīja ķepas mūka tērpa piedurknēs.

-    Putni, klausieties! Mēs neesam jūs nogalējuši, neesam pret ļums slikti izturējušies, taču tas nenozīmē, ka esam gļēvi, jūsu vadonis un viņa vārna gaišreģis ir miruši, Redvolas aplenkums ir beidzies. Esmu jums dāvājis dzīvību. Jūs tiksiet saudzēti, taču jums jāatgriežas jūsu ziemeļzemēs, un jūs nekad vairs nedrīkstat parādīties šeit. Tāds ir mans lēmums. Es jūs nenokaušu un nepaverdzināšu, kā būtu darījis jūsu ģenerālis. Tomēr jums līdzi tiks dota kāda piemiņa, lai atgādinātu jums par viesošanos mūsu klosterī. Kaklariņķi ļaus jums lidot, tiesa gan, ne pārāk augstu. Tie būs ari traucējoša nasta. Aizmirstiet savas kareivīgās ieražas; kopš šā brīža jūsu galvenais mērķis būs izdzīvošana.

Abats pamāja ar galvu Konstancei.

Varenā āpsiene satvēra ķepās pirmā krauķa stīpu. Klusi noņurdējusies piepūlē, viņa to salieca tā, lai vaļējie gali saspiestos kopā ap putna kaklu. Tagad kaklariņķis stingri turējās vietā, ne par ciešu, taču arī ne tik vaļīgi, lai būtu dabūjams nost.

Viņa gāja no putna pie putna, saliecot dzelzs stīpas, līdz darbs bija pabeigts. Krauķi un žagatas knābāja kaklariņķus un dusmīgi ķērca.

Māsa Meja augstu pacēla ķepu.

-   Kad es nolaidīšu ķepu un iezvanīsies zvani, jūs, nelieši, lidosiet uz ziemeļiem, cik vien ātri spēdami. Kad zvani būs nozvanījuši trīs reizes, mana draudzene Strēle Sarkanpiekūns būs jums uz pēdām, un jūs zināt, kas notiks ar jebkuru putnu, kurš mēģinās apstāties vai aizlidot citā virzienā. Tad nu pazūdiet no šejienes, putni. Es jums iesaku lidot aši.

Māsa Meja nolaida ķepu.

Dong! Bumm!

Klostera zvani Metuzāls un Matiass dunēja pār Ķērpjziedu zemi. Ģenerāļa Dzelzknābja pēdējie cīnītāji lidoja tik ātri, cik vien dzelzs kaklariņķi ļāva.

Dong! Bumm!

Klostera zvēri noraudzījās, kā putni zemu aizplivinās pār koku galotnēm, uz ziemeļiem, pār plašo, vasarīgi zaļo mežu.

Dong! Bumm!

Lielais sarkanais piekūns pacēlās spārnos no rietumpuses mūra ar iedzimta mednieka graciozo planējošo kustību.

-   Krīīīīgah! Strēle Sarkanpiekūns lido, Māršmej! Paskat!

-   Jā, es redzu tevi, Strēle. Bet atceries savu solījumu. Ļauj viņiem pamest mūsu zemi neskartiem.

Kad putni bija nozuduši skatienam, Rudzupuķe un Baznīcpeles kundze paņēma līdzi Rollo un devās uz dienvidpuses mūra augšmalu. Abats noraudzījās, kā viņas aiziet.

-   Kā jums šķiet, kurp esat sataisījušās? viņš tām jautāja.

-   Tagad, kad klosteris ir drošībā, tēvs abat, mēs dežūrēsim klostera dienvidpusē, līdz Matimeo pārnāks mājās ar mūsu jaunuļiem. Ar jūsu atļauju, protams, Rudzupuķe atbildēja.

Mordalfs saprotoši pasmaidīja.

-   Atļauju dodu. Jūs tiekat atbrīvotas no visiem citiem pienākumiem. Dežūrējiet labi un drosmīgi. Sirds dziļumos es jūtu, ka mūsu Karotājs atgriezīsies ar mūsu mazuļiem.

Rudzupuķe apēnoja acis ar ķepu, lūkodamās uz dienvidiem pār Ķērpjziedu zemi, klusi atkārtodama pie sevis: Mārtiņ, pārved mūsu mīļos drošībā.

Mazulis Rollo nebija gluži sapratis Rudzupuķes kluso vārdu būtību. Taču viņš skandēja līdzi, pielicis tuklo ķepiņu pie pieres: Māltn, paved mūsmīļos dloši.

15. NODAĻA

Malkarisa valstība bija zudusi. Tai līdzi arī senā Ķīļa klostera pēdējās atliekas. Nogrimis vēl dzi|āk pazemē, akmeņu juceklis, kuram reiz bija paredzēts tapt par pa

zemes ķēniņvalsti, bija uz mūžiem noslēpts jebkuras dzīvas būtnes skatienam, patiesi kā ķīlis iedzīts dziļi zemē un klintsbluķu, slānekļa, augsnes un sakņu noslāpēts un iemūrēts dziļajā kapā.

Matiass paraudzījās augšup uz krātera malu, kur iegrimušās jaunaudzes koki stāvēja, savādi saliekušies, un brūna un melna augsne rēgojās zāles paklāja plaisās. Viņš gurdi iebāza zobenu makstī un pagriezās pret biedriem.

-   Sekojiet man uz Redvolu!

Viņi bija pusceļā augšup pa stāvo nogāzi, kad Vičs metās bēgt. Viņš nojoza lejā pa nogāzi, šķērsoja ieplaku un sāka rāpties uz otru pusi.

Matimeo sāka dzīties viņam pakaļ, taču tēvs pelēnu atturēja.

-   Lai viņš iet, dēls. Viņam nav vietas godīgu meža zvēru vidū.

Viņi kādu brīdi stāvēja un noskatījās, kā mazais žurkulēns rāpjas pāri lielam, pa pusei nogāzē iegrimušam klintsbluķim. Piepeši Vičs iebļāvās un sāka rāpties atpakaļ uz klintsbluķa, abas ķepas lūdzoši pacēlis.

-    Nē, nē, lūdzu. Es viņiem neko neesmu teicis. Es nemaz negāju viņiem līdzi. Viņi mani atrada!

Skatienam parādījās zīda maska un apmetnis. Tad vien svelpjoši klakšķi, baisā ieroča metāla bumbām virpuļojot gaisā.

Vičs mira bez skaņas.

-    Bendesmaiss!

Matiass un Orlando steidzās lejup pa nogāzi, skrējienā izvelkot ieročus.

jukusi lapsa piecēlās kājās. Viņš noskrēja pusceļu līdz kritušajam Vičam, tad, ieraudzījis tuvojošos karotājus, pārdomāja un sāka rāpties augšup pa kalnu.

Putas šķīda no Orlando mutes, kad viņš atvēzēja kaujas cirvi, traukdamies augšup pa nogāzi tikpat viegli kā pa līdzenu zemi. Sava niknākā ienaidnieka parādīšanās iekvēlināts, Matiass skrēja blakus āpsim, zobus cieši sakodis, vicinādams Redvolas zobenu. Visa armija pagriezās un sekoja viņiem.

Bendesmaiss tika līdz kalna augšai. Viņš atskatījās un ieraudzīja abus karotājus sekojam viņam. Joprojām skatīdamies pār plecu, maskotā lapsa skrēja tālāk.

Taču tikai trīs soļus.

Zeme viņu aprija. Viņš krita kā liels, raibs naktstauriņš dziji lejā, vienīgajā vietā, kas nebija iegrimusi zemē vai sabrukusi: Ķīļa klostera vecajā akā, slepenajā ejā no Malkarisa valstības!

Matiass un Orlando stāvēja, krūtīm cilājoties, rija gaisu un raudzījās lejup uz čokurā sarāvušos ķermeni dziļajā akā. Slepenā eja vairs nebija bēgšanas ceļš, tā bija tikai dziļa bedre, nekam nederīga, ja nu vienīgi tas bija Bendesmaisa kaps.

-   Es zvērēju nogalēt to zagli zīda maskā! Orlando ar nožēlu nopūtās.

Matiass atbalstījās uz zobena.

-    Es arī, mans draugs. Šis mums ir aiztaupījis strīdu par to. Salasīsim akmeņus, mēs vismaz kopā varam viņu pienācīgi apbedīt.

Viča mirstīgās atliekas, joprojām ar Bendesmaisa baisā ieroča lodēm ap galvu, tika nolaistas tajā pašā bedrē. Bijušie vergi aizpildīja to ar zemi.

Orlando piestampāja augsni ar smagu ķepu.

-   Tas arī ir viņa gals. Nav tādu vārdu, ko varētu teikt pie šādas radības kapa.

Kad Matiass piekrītoši pamāja ar galvu, no augšas atskanēja dziesminieka balss:

Vergturis, zaglis, laupītājs, Lai kam viņš bijis kalpotājs, Ir Bendesmaiss dabūjis galu, Savu krietni pelnīto algu.

-   Ser Harij!

Lielā pūce nolaidās blakus Matiasam.

Te atkal sers Harijs Mūza. Kā redzu, uzvara jūsu, Es steidzos nest ziņas jums, Man stāstāms kāds notikums. Uz dienvidiem neģēļus dzinu, Tie knaši vēl skrien, tā es minu. Kaujas dunu izdzirdot spēju, Traucos atpakaļ ātrāk par vēju. Un derēt varu itin droši, Ka cīņā bijāt jūs spoži. Nu gribu skatīt tos vaigā, Gūst uzvaru troksnī kas baigā.

Pie viņiem vieglā solī pielēkšoja Bazils.

-   Ak, sveikiņi, tas esi tu, lielais, dzejiskais spārnotais rima. Kā sokas, veco zēn? Esi izbadējies, varu derēt. Ko?

Matiass iesmējās un padeva savu zobenu Matimeo, lai jaunais cīnītājs to panes.

-   Nāc, dēls, dosimies mājās!

16. NODAĻA

Zeltainā Līdzenuma vasara tuvojās krāšņam noslēgumam, dzeltenie ziedi bālēja un vīta. Matiass joprojām nebija atgriezies Redvolā, taču Rudzupuķe nezaudēja cerības. Viņa pat lūdza abatam, lai tas nedod vārdu nākamajam gadalaikam. Kaut arī Mordalfs bija izvēlējies to nodēvēt par Agrā Kastaņa rudeni, viņš klausīja Rudzupuķes lūgumam. Strēle Sarkanspārns bija atgriezusies savos mīļotajos kalnos, un dārzā jau sāka gatavoties bagāta augļu un ogu raža.

Rudzupuķe stāvēja uz dienvidpuses mūra un uzticīgi gaidīja kopā ar Baznīcpeles kundzi un Rollo.

-    Re, mežs iekrāsojas brūns un rūsgans. Drīz lazdu rieksti un zīles būs gatavi un ievācami. Mums pietrūks Džesas un Sema; neviens nelasa riekstus tik labi kā vāveres, viņa skumji sacīja.

-   Jā, arī dižskābarža augļus, Baznīcpeles kundze piebilda. Vai atceries iepriekšējo rudeni, kad visi jaunuļi devās Ķērpjziedu mežā lasīt riekstus? Maniem Timām un Tesai bija garas nūjas, ar kurām nodauzīt riekstus no zemākajiem zariem.

Rudzupuķe nopūtās.

-   Mans Mati iekūlās nepatikšanās ar riekstu lasīšanu. Viņš bija paņēmis tēva zobenu no vārtu namiņa, lai purinātu zarus. Ak, cik ļoti es vēlos, kaut viņš un Matiass atgrieztos, Baznīcpeles kundze.

-    Ja cerības būtu medus, mums būtu tik saldi, Rudzupuķe. Ak, iesim nu labāk iekšā. Rollo jaunskunga guļamais laiks ir sen jau garām. Kas šovakar gatavo vakariņas? Baznīcpeles kundze jautāja, lai novirzītu sarunu uz citu pusi.

-    Ē, māsa Meja un brālis Trugs. Vajadzētu būt kaut kam gardam. Nāc, mazais Rollo, vakariņas un atā-atā.

Mazulis Rollo satvēra Rudzupuķes ķepu, un viņi devās lejup pa kāpnēm.

-   Līt nāks uz mūli? viņš gribēja zināt.

-   Jā, Rollo. Rītdien nāksim uz mūri. Un nāksim arī visas pārējās rītdienas, līdz mans Matimeo atgriezīsies mājās. Vai atceries Matimeo?

Rollo izberzēja ačeles ar mazo ķepiņu. Viņš bija noguris.

-   Atceļos 'timeo.

Vakariņas tiešām bija gardas: jāņogu pankūkas un medusmaize ar karstu plūškoka augļu dzērienu. Klosteris bija sakopts pēc putnu nodarītajiem postījumiem, pārtikas bija papilnam, un laiks bija jauks, tomēr bez pazudušajiem mīļajiem pār klosteri gūla nomāktības gaisotne.

Rudzupuķe kopā ar Konstanci un abatu palika pie galda ilgāk. Ambrozijs Ērkšķis bija aizgājis uz savu vīna pagrabu, Baznīcpeles kundze un Džons bija aiznesuši Rollo uz gujamtelpu, un visi pārējie redvolieši bija devušies pie miera. Vienīgā dzirdamā skaņa bija āmuru klaudzieni Vinifreda un brālis Rufuss virtuvē gatavoja maizes lizes rītdienas cepšanai.

Mordalfs salocīja brilles un nožāvājās.

-   Joprojām nekādu zīmju, Rudzupuķe?

-   Nē, tēvs abat. Bet neuztraucieties, viņi drīz pārnāks.

-    Tevī ir varena ticība, mana meita. Tas ir labi. Bet mums šai dzīvē jāiemācās arī tas, ka pienāk laiks, kad jādomā, kā dzīvot tālāk. Tev jāsaprot, ka viņi pazuduši jau gandrīz veselu gadalaiku. Tas ir ilgs laiks jebkuras radības dzīvē.

Pār Rudzupuķes vaigu noritēja asara, taču viņa to žigli notrauca.

-   Ak, manas acis tā asaro, kad esmu nogurusi. Varbūt man vajadzētu palūgt brālim Denam, lai viņš uztaisa man tādas brilles kā jums.

Konstances sirds neizturēja mazās, drosmīgās pelītes pārdzīvojumus, un āpsiene izlēmīgi piecēlās.

-   Tā, rītnakt ir tieši augošs pusmēness. Ja viņi nebūs atgriezušies līdz pilnmēnesim, es došos viņus meklēt!

Abats atzinīgi māja ar galvu.

-   Teicama doma, mana vecā draudzene. Es kopā ar tevi sūtīšu visus atlikušos zvirbuļus un ko vien tu vēlēsies ņemt līdzi.

Viņi pār galdu paspieda viens otram ķepu. Konstance līksmi piemiedza ar aci Rudzupuķei.

-    Nāc nu, Rudzupuķe. Marš, gulēt, citādi rīt būsi pārāk nogurusi, lai uzrāptos pa dienvidpuses sienas pakāpieniem.

Kad Rudzupuķe bija aizgājusi, Konstance papurināja galvu.

-    Baidos, ka man jāpiekrīt tev, Mordalf. Gadalaiks ir ilgs laiks, un jo ilgāk viņi ir projām, jo mazāka iespēja, ka viņi atgriezīsies.

-   Es zinu, Konstance, bet Rudzupuķes priekšā nevarēju to teikt. Viņa turpina cerēt, kaut arī pēdējā laikā izskatās tik skumja, un Baznīcpeles kundze tāpat. Kā tev šķiet, vai viņi atgriezīsies?

Konstance stumdīja drupačas pa galdu.

-    Mana sirds grib cerēt. Tomēr prāts man teic ko citu. Vismaz domai par to, ka drīzumā izsūtīsim meklēšanas komandu, būtu viņa jāuzmundrina. Ak, nāc nu, puis, tev sen jau laiks doties pie miera.

Abi draugi gurdi uzkāpa pa kāpnēm uz Lielo zāli.

Neilgi pirms saullēkta Rudzupuķe nemierīgi grozījās savās cisās guļamtelpā. Viņa bija izlēmusi nenakšņot vārtu namiņā, līdz viņas ģimene nebūs atkal apvienojusies. Klusas balsis skanēja viņas galvā, un pelēki stāvi lavījās caur viņas sapņiem.

-    Matias, vai tas esi tu, vai esi atgriezies? viņa miegā izsaucās. Nē, pagaidi, tu neesi Matiass. Tu esi Matimeo. Ak, manu mazo Mati, kā tu esi izaudzis. Vai tas tiešām esi tu? Panāc tuvāk, jauj man tevi aplūkot.

Stāvs iznira tuvāk no snaudas miglas. Tā bija karotājpele, ne Matiass, ne Matimeo, taču tik līdzīgs viņiem abiem. Pele uzsmaidīja Rudzupuķei un norādīja dienvidpuses mūra virzienā.

-    Mārtiņš k|ūst par Matiasu kļūst par Matimeo, un tā tas turpinās. Tagad ej.

Sapnis pagaisa, kad kāds paraustīja Rudzupuķes ķepu.

Viņa atvēra acis un piecēlās sēdus, kad mazulis Rollo ierāpās viņas guļvietā.

-   Glibu padzelties, Rollo izslāpis, viņš lūdza.

Rudzupuķe steigšus uzmeta mūka tērpu pa virsu naktskreklam.

-    Nāc, mazais, paņemsim ūdeni un maizi līdzi uz ārējā mūra. Uzrīkosim brokastu pikniku. Drīz ausīs saule.

Rollo līksmi lēkāja pa gultu.

-   Ūdenunmaiz, piknikuzmūl.

Saule uzlēca pār Ķērpjziedu mežu kā sarkana uguns lode, iekvēlinot koku galotnes un izkliedējot garos pelēko un purpursārto mākoņu vīstokļus. Debesis bija maigi sārtas ar zilganu nokrāsu. Putni vēstīja par dienas tuvumu, vieglai migliņai paceļoties no meža.

Rudzupuķe dedzīgi raudzījās pāri rāmajam mežam. Nekustējās ne koka lapiņa, ne zāles stiebriņš. Tur nekā nebija. Viņa nolika Rollo brokastis uz akmeņiem. Tad, apņēmīgi sažņaugusi dūres, viņa gaidīja. Joprojām nekā.

Rīts noskaidrojās, un Redvolas klosteris atdzīvojās, tā iemītniekiem dodoties ikdienas darbos un gaitās. Džons Baznīcpele apsēdās blakus sievai pie brokastu galda. Viņš pacēla skatienu no Ķērpjziedu meža kartēm, kuras pētīja.

-   Mazuļa Rollo šorīt nav, mīļā?

Baznīcpeles kundze pasniedza Ambrozijām sieru.

-   Nē, cik savādi. Arī Rudzupuķes trūkst. Nez kur viņi palikuši?

Džons vienā malkā iztukšoja savu oktobra alus kausu.

-   Dienvidpuses sienas augšmalā, protams, turpat, kur katru dienu iet kopā ar tevi. Nāc, uzvēdīšu tevi tur augšā, pastāvēsim kādu brītiņu kopā ar viņiem.

Kad viņi uzkāpa dienvidpuses valnī, Rollo meta ar ābola serdi pa iedomātiem krauķiem.

-    Labrīt, Rudzupuķe. Prieks redzēt, ka tev ir karotājs, kurš tevi aizstāvēs iebrukuma gadījumā, Džons bilda.

-    Ak, labrīt. Piedodiet, ka nedevu nekādu ziņu, bet mēs izlēmām uzkāpt šeit tā paagrāk un paņemt brokastis līdzi.

Džons nosmējās.

-    Labi, ka tā nebija biezputra, paskat, kā tas mazais nerātnelis mētājas ar ēdienu. Še, Rollo, varbūt pamēģini ar savu mazo lingu aizlidināt akmentiņu. Tas lidos tālāk.

Rollo mēģināja, taču akmentiņš atkal un atkal atsitās pret mūra augšmalu un atlēca no tās. Pa pusei aizņemta ar mazuļa nebēdnību vērošanu, Rudzupuķe novērsa skatienu no tālēm. Viņiem pievienojās Konstance, un, kamēr peles rotaļājās ar mazo strupastēnu, viņa ķērās pie dienvidu plašumu novērošanas, vispirms pavirši, pēc tam nopietnāk.

Tad Konstance sastinga, itin kā būtu pārvērtusies akmenī. Viņa palika stāvam nekustīgi, cieši lūkojoties uz dienvidiem, mazliet uz dienvidrietumiem.

Rudzupuķe pacēla skatienu, atdodot Rollo viņa akmentiņu.

-   Konstance, kas tur ir?

-   Putekļi!

-    Putekļi? No kurienes tie ceļas?

-    Šķiet, ka aiz tā līkuma, aiz kokiem. Vēl nevaru pateikt. Pagaidi mirklīti… Jā, tie ir putekļi, un tie virzās šurp!

Trīs peles uzrāpās uz visaugstākā mūra izciļņa.

Rudzupuķe lēkāja, lai tiktu augstāk, un Konstancei nācās saķert viņu aiz priekšauta saitēm, lai pele nenokristu lejā.

-   Tie ir putekļi! Kāds nāk pa ceļu, es zinu! Rudzupuķe sauca.

Džons Baznīcpele aši uzlika brilles.

-   Tur jābūt daudziem nācējiem, lai saceltu tādu putekļu mākoni rudens rītā. Viņi drīz parādīsies likumā. Klau, vai dzirdat balsis?

Konstance pieliecās uz priekšu un sasprindzināja dzirdi. Piepūloties viņa spēja sakļausit balsis skandējam pazīstamos Redvolas un Ķērpjziedu zemes karotāju saukļus.

Viņi parādījās ceļa līkumā, lielā pulka ķepām saceļot brūnu putekļu mākoņus.

Rudzupuķe saskatīja gājiena vadoņus, kuri, ieraudzījuši Redvolas klosteri, nu soļoja divtik ātri.

-   Tie ir Matiass un Matimeo, viņi ir atgriezušies! viņa iesaucās.

Džons Baznīcpele un viņa sieva skaļi iekliedzās: Paskat, tur ir

mūsu Tesa un Tims… Urā!

Konstance pārliecās pāri vaļņa malai.

-   Tur ir Bazils un Džesa, un Sems. Rau, pie viņiem ir ari mazā Sintija!

-   Es redzu divus āpšus!

-   Tur ir pūce. Paskat, pūce!

-   Eži, ciršļi, meža zvēri! Pie kažoka un nagiem, zvēru, šurp nāk vesela armija meža zvēru!

-    Sauciet visus ārā, pasakiet tēvam abatam. Zvaniet zvanus!

Matiass soļoja plecu pie pleca ar draugiem, kamēr aiz viņiem drūzmējās bijušo vergu pulks, apbrīna pilniem skatieniem raugoties uz sarkanā smilšakmens klosteri, kas slējās pār kokiem viņu priekšā.

Matimeo sāka smieties. Tims, Tesa un Sintija uzsita viņam uz pleca un mežonīgi kliedza un gavilēja:

-    Vecā labā Redvola, sakiet Ambrozijām, lai sper vaļā mucu spundes!

-    Kas ir tie uz mūriem? Tā ir tava mamma. Paskat, tur ir arī mūsējā. Mamm, mamm! Kā tu domā, vai viņi mūs dzird?

Lielie zvani Metuzāls un Matiass sāka dimdēt un dunēt skaidrajā rīta gaisā.

Dong! Kling! Bumm! Dong! Kling! Bumm!

Bazils apstādināja armiju.

-    Tā, karaspēka vienības, sastāties ierindās. Nu, nevīžu bars, mēs pārrodamies mājās kā pieklājīga armija, nevis skrandaiņu varza. Rindās pa seši, zodus ievilkt, krūtis izriezt, plecus taisni. Naskāku soli, jūs tur aizmugurē, panākt pārējos. Uz priekšu, uz priekšu, puis, tagad tu neesi pastaigā pie ķēdes, vai zinies. Soļos marš!

-   Nekad neliekas mierā, vai ne? Džesa ar mutes kaktiņu čukstēja Semam. Skaties, viņš būs pirmais, kas metīsies ārā no ierindas, ja pār mūri kāds pārsviedīs pīrāgu.

Karstās rīta saules stari urbās brūno putekļu mākoņos, kas cēlās gaisā starp zaļajām un zeltainajām Ķērpjziedu meža koku lapām.

Senā, sarkanā smilšakmens klostera galvenās durvis atsprāga vaļā.

Ārā izsoļoja abats un aiz viņa arī visi klostera iemītnieki. Viņi sastājās gar ceļu, skatienu pavērsuši pret Matiasu, kurš stāvēja savas armijas priekšgalā.

Pilnīgā klusumā viņi stāvēja un skatījās cits uz citu.

Karotājpele noņēma no pleciem lielo zobenu. Paspēris soli uz priekšu, viņš noguldīja to ceļa putekļos pie Mordalfa kājām.

-   Tēvs abat, mēs esam pārnākuši.

Atskanēja varenas gaviles, kas lika notrīcēt galveno vārtu ailei, tad rindas izjuka, visām radībām skriešus metoties uz priekšu apsveicināties ar seniem draugiem un iepazīties ar jauniem.

Tā jaunuļi atgriezās Redvolā.

Pagāja visa diena, līdz abata darbistabā abas puses izstāstīja visu, kas pa šo laiku atgadījies.

Matiass, Džesa, Bazils un Orlando kopā ar Matimeo, Timu, Tesu, Semu, Sintiju un Aumu drūzmējās blakus Rudzupuķei, Konstancei un Ambrozijām Ērkšķim.

Viņiem tika atnests ēdiens, tikmēr jaunuļi stāstīja visu, kas bija noticis no dzīru nakts līdz ieslodzījumam Malkarisa cellē. Matiass, Orlando, Džesa un Bazils atstāstīja savas gaitas jaunuļu pēdu dzīšanā no tās pašas nakts līdz pat Bendesmaisa nāves brīdim.

Kad stāsti bija galā, arī diena gāja uz novakari. Abats bija uzmanīgi klausījies. Viņš skumji pašūpoja galvu.

-    Mūsu līksmās atkalsatikšanās priekā mēs nedrīkstam aizmirst kritušos draugus, īpaši karalieni Kaujknābi un ciršļu vadoni Lagalagu. Es vadīšu aizlūgumu par mūsu kritušajiem draugiem pirmajā pavasara saullēktā, un viņi dzīvos mūsu atmiņās visus turpmākos gadalaikus.

Skumjajā klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, Matiass nolēma mazliet atvieglot kopīgo noskaņojumu. Viņš cirta ķepu galdā.

-   Nu, Mordalf, vecais rakari, tu droši vien te sēdēji, ķepas klēpī salicis, kamēr mēs bijām projām. Stāsti, kā kliedējāt garlaicību!

Abats ieklukstējās smieklos.

-    Ak, kaut kā jau izkliedējām. Taču par to lai tev pastāsta Rudzupuķe.

Rudzupuķe pirmo reizi visas dienas laikā noņēma ķepu no Matimeo pleca. Viņa piecēlās un draiskulīgi pasmaidīja.

-    Hmm, bez mūsu karotājiem un jaunuļiem mums te viss bija tik pelēks kā dīķa ūdens rudenī. Tad kādu dienu mūs apciemoja daži putni. Ļaujiet jums par to pastāstīt…

Viņi klausījās kā apburti, sašutumā skaišoties par mazuļa Rollo turēšanu gūstā, uzgavilējot māsai Mejai un viņas sazāļotajām zemenēm, skaļi smejoties par Karotājpeles spoku un šausmām, kādas tas sēja krauķu vidū, un visbeidzot aplaudēja Konstancei un Strēlei Sarkanpiekūnam par izšķirošo kauju.

Matimeo pacēla tēva zobenu un pasniedza to Rudzupuķei.

-   Še, mamm, tev jābūt Redvolas aizstāvim!

Matiass apbrīnā šūpoja galvu.

-    Zvēru pie kažoka un nagiem! Cik drosmīgi ir mūsu klostera iemītnieki! Es ļoti gribētu iepazīties ar šo Strēli Sarkanpiekūnu.

Konstance mīļi palūkojās uz Aumu un noglāstīja jaunās āpsienītes skausta svītras.

-    Tu iepazīsies ar viņu, Matias, kādu dienu tas noteikti notiks. Tagad mums jāatrod apmešanās vieta mūsu jaunajiem draugiem. Māsa Meja un brālis Rufuss atvērs visiem lazareti, jo nobrāztas ķepas un veci ievainojumi ir jāārstē. Baidos, ka vakariņu šovakar nebūs. Jums būs jādodas pa taisno gulēt. Šā vai tā, jūs visi izskatāties tik noguruši, ka ilgs miegs jums nāks tikai par labu.

Bazila ausis sarūgtinājumā noplakšķēja gar vaigiem.

-    Ko, vakariņu nebūs? Lai nu viens saka, Konstance, vecenīt, vienīgais, kas turēja Bazilu Briedi Zaķi uz pekām gandrīz veselu gadalaiku, bija cerība tikt pie vecās labās Redvolas gardās pārtikas. Galu galā, ko tad darīt puisim, ja pārtikas deva tiek apgriezta, ko? Slikts tonis, meitēn, nemaz nerunājot par šausmīgi nelabām manierēm attiecībā uz mūsu viesiem. Nebūs vakariņu. Es tam nespēju noticēt!

Baznīcpeles kundze sparīgi iepliķēja Bazila ķepu.

-     Brieža Zaķa kungs, vai būsiet tik laipns un dosiet atpūtu saviem pārpūlētajiem žokļiem un apklusīsiet?! Paldies. Ļaujiet man paskaidrot. Iemesls, kāpēc negatavosim vakariņas, ir tāds, ka rīt no paša rīta tiks dots vārds šim gadalaikam: Karotāja Atgriešanās rudens. Visi mūsu klostera iemītnieki ir brīvprātīgi pieteikušies strādāt visu nakti, taču jaunpārnācējiem ir jāguļ un nav jāmaisās pa kājām. Ar pirmajiem saules stariem sāksies dzīres augļu dārzā.

Bazila ausis saslējās gaisā kā divi mieti.

-   Dz-dzīres, jūs sakāt, kundze. Vai tās būs lielas?

Rudzupuķe iepleta ķepas.

-   Visbagātīgākais dzīru galds, pie kāda jelkad esi sēdējis, Bazil.

-   Nudien! Lielākas par vasaras dzīrēm?

-   Daudz lielākas!

-   Un jūs gatavosiet ēdienus visu cauru nakti?

-   Ak jā, tieši tāpēc gribam, lai jūs nemaisītos pa kājām. Citādi nedabūsim visu laikā gatavu.

-   Skaidrs, kundze. Visi gurdie karotāji gulēs, kamēr jūs, naskie zvēri, cepsiet krietnas brokastis. Vai tā?

-   Tieši tā!

Bazils izšāvās no abata darbistabas kā raķete, skrējienā saukdams pār plecu: Kurš pēdējais migā un ciešā miegā, tas būs puvusi ola. Jāāāā!

Darbistabā ienāca Priekškurmis, berzēdams degunu.

-   Man nupat uzskrēj' virs' viens trakais. Harr.

Orlando smējās tik stipri, ka viņam sasāpējās žoklis.

17. NODAĻA

Karotāja Atgriešanās rudens dzīres sākās uzreiz pēc rītausmas. Saulei kāpjot debesīs, augju dārzā cēlās migla, un no sārtajiem āboliem pilēja rasa, tieši uz galvas radībām, kas sēdēja zem kokiem. Zvēru bija daudz, daudz vairāk nekā galdu, tādēļ dzīru dalībnieki sēdēja zālē.

Kurmju izraktajā ugunskura bedrē tika cepti un grauzdēti kastaņi; no pieliekamajiem tika izvelti siera rituļi; svaigi augļi gulēja kaudzēs starp medus kārēm un tikko ceptas maizes kalniem.

Ambrozijs Ērkšķis izņēma tapas sidra, oktobra alus, ogu vīnu un dažādu augļu dzērienu mučelēm, kas stāvēja uz steķiem ap resnu dižskābarža stumbru.

Atbrīvotie vergi sēdēja sastinguši. Viņi nekad nebija redzējuši tādu ēdienu pārpilnību. Kurmji sauca: Ceļu! uz ratiņiem stumdami lielbiezpīrāgus; garas kārtis, kas turējās uz ūdru pleciem, šūpojās zem garneļu un aso piparu zupas katlu smaguma; lazdu riekstu un zīļu plāceņi bija izklāti rindās pie aveņu krūmiem, lai atdziest.

Baznīcpeles kundze un Rudzupuķe tikko paguva atturēt mazuli Rollo no ieniršanas kļavu sīrupa un piparmētru krēma biskvītkūkā no bumbieres zara, kamēr Matimeo un viņa draugi atguva aizgājušajā gadalaikā nokavēto kopā ar pārējiem jaunuļiem no vergu armijas.

Viņi skraidelēja apkārt, noceldami savvaļas ķiršus no glazētu kūku garnējuma un čiepdami kastaņus no skaistā augļu raksta, kuru veidoja māsa Meja. Viņa jaunuļus zobgalīgi rāja, sarežģītajai kaudzei jau padsmito reizi sabrūkot.

Jabecs Celms un jaunais ezēns Laimis atklāja auksta, tikko no pagraba atnesta zemeņu dzēriena īpašo garšu. Viņi gulēja zem pilošas mucas ar plati atvērtu muti, apstādamies, tikai lai pagrauztu seleriju un jauno sīpolu pīrāgu.

Bazils Briedis Zaķis apmācīja savu mācekli, jauno Balamuti, negausības mākslā.

Nē, nē, manu zēn. Neķer visu uzreiz. Pavēro mani. Kripucitis augļu kūkas uz šķīvja un šķēle, ko apēst tūliņ; saujiņa medū mērcētu kazeņu tev pašam un viena šķīvim; knašs malks plūškoka augļu vīna, un kausu pielej ar biešu portvīnu; labi daudz brāļa Truga seleriju un meža zālīšu mērces; izsaki komplimentu vecajiem labajiem kurmju puišiem par lielbiezpīrāgu, un viņi tev iedos īpaši lielu porciju. Tā, tiec ar to visu galā, tad sāksim vēlreiz!

Sers Harijs sedeja starp zvirbujiem.

Lieciet aiz auss, ko jums teikšu. Pirms gardumiem mieloties beigšu: Jums veiksme stāv līdzās, draugi, Jo dzīvot šeit laime ir. Raugi Te kastaņu kraukšķi dižojas galdā Un ērkšķogu rauši, un āboli saldie. Melleņu pudiņš, servēts jo cēli Tas viss ir tik gards, ka norīt var mēli!

Abats atvainodamies paraudzījās pāri brillēm uz Matiasu.

-    Ugunskura bedrē cepas joti burvīga zivs, alata, tāda pati kā tā, kuru mēs kopā noķērām pirms daudziem gadalaikiem. Piedod, ka neuzmodināju tevi uz zveju, bet tu gulēji tik mierīgi.

Matiass ar nožēlu pašūpoja galvu, noraudzīdamies, kā kurmji noņem ceļmallapas no tvaicētās baltās zivs, kas gulēja bedrē uz oglēm, garaiņus kūpinādama.

-     Hmm, man pietrūkst mūsu zvejas braucienu, taču es tev piedodu. Starp citu, kas tev palīdzēja? Tik lielas zivs izvilkšana ir vairāk nekā vienas peles darbs.

Māsa Meja kautrīgi paraustīja Karotāja mūka tērpa stērbeli.

-    Atvainojos, Matias, tā biju es. Mēs to noķērām uz āķa, nokausējām un izvilkām krastā, abi kopā, abats un es.

-   Kas to būtu domājis! Māsa Meja, tu šeit sāc iegūt baisu slavu. Tu iemidzini putnus ar zālītēm un virumiem, liec spokiem staigāt, tagad pusi nakts pavadi klostera dīķī, zvejojot alatu. Kas būs nākamais?

-     Iekraušu pa ausi tavam jaunulim Matimeo, ja viņš atkal izjauks manu karamelizēto kastaņu kārtojumu. Atvainojiet mani, māsa Meja sacīja un aizsteidzās.

Mazulim Rollo beidzot bija izdevies no bumbieres zara ienirt tieši lielas ābolu un savvajas plūmju drumstalkūkas pašā viducī. Viņš sēdēja smaidīdams un ēzdams sev celiņu ārā no saldu zīļu drumstalu un lipīgu augļu masas.

Bazils Briedis Zaķis apbrīnā plivināja ausis.

-    Lūk, tas ir jauneklis ar prātīgām domām. Hei, Rollo, vecais ķezu biedr, pasvied tēvocim Bazilam kādu gabaliņu, ko? Lai nu viens saka, kundze, šie Ķērpjziedu salāti ir izcili. Vai tas ir fenhelis, kas pierīvēts burkāniem? Teicami. Ai, ai, cik skaists pētersīļu un gurķu raksts gar malu. Talantīgs meitēns!

Māsa Agnese piesarka no komplimentu biruma.

-   Ak, Brieža Zaķa kungs, vai esat nogaršojis manu augļu dārza velšu kūku ar gundegu krēma viducīti?

-   Vediet mani pie tās, kundze!

Džesa un Sems bija uzmetušies par aizbildņiem jaunajam vāverēnam Vīksnastim.

Abi smējās par viņa ziņkārību, pagaršojot visu, kas tika nolikts viņa priekšā.

-    Kā sauc šo te?

-   Melleņu krēma kūka.

-   Mmm, lieliski! Un kas ir šis jaukais dzēriens?

-   Ak, tā ir auksta piparmētru un ābolu tēja. Vai tev garšo?

-   Teikšu, ka jā! Vai varu dabūt gabaliņu tā jocīgā paskata pīrāga?

-   Kušš! Abats nedrīkst tevi izdzirdēt, tas ir viņa jaunais izgudrojums, savvaļas ķiršu un glazētu plūmju torte ar plūškoka augļu ziedu krēmu. Viņš ar to ļoti lepojas.

-    Mmmm, ir jau arī ar ko lepoties, tā garšo debešķīgi. Vai to ēd ar ķepām vai ar karoti?

-   Pamēģini ēst ar muti. Hahaha!

Rīts rāmi pārvērtās pēcpusdienā. Viegla vēja pūsmiņa dzenāja mazus, baltus mākonīšus pa debesu zilajiem, rāmajiem plašumiem, un rudens saule laipni apspīdēja laimīgo ainu. Redvolas zvēri dzīroja visu dienu, līdz siltajam vakaram, kad nakts ugunskuri un laternas kokos izgaismoja līksmību. Debesjumā iznāca pusmēness, lai tur sagaidītu sauli. Tas lēja bālu gaismu pār mazuli Rollo, kurš gulēja, cieši iemidzis Orlando klēpī. Lielā āpša kaujas cirvis karājās netālu dižskābarža zarā. Viņš pievērsās Matiasam, kurš laidās snaudā, turēdams Rudzupuķes ķepiņu savā.

-   Karotāj, es nekad neesmu redzējis tik brīnumainu vietu kā šī. Tikai paskaties uz skaisto ēku, tiem milzīgajiem, drošajiem mūriem, augļiem un citu ēdmaņu, kas aug no zemes; un tas dīķis, tas mirdz kā sudraba šķīvis mēnessgaismā. Ahhh! Šie ar dzīvi apmierinātie vecajie, tik rāmi un viedi, un jūsu jaunuļi, viņi izskatās tik laimīgi, tik labi. Pat tad, kad dzīvoju Rietumu līdzenumos ar savu Aumu, mēs nepazinām tādu labklājību kā šī. Vai vari man to izskaidrot?

Matiass ļāva plakstiem slīgt lejup, līdz tie aizvērās.

-     Orlando, mans labais draugs, izskaidrojums tam visam ir viens vienīgs un pavisam vienkāršs vārds: Redvola.

Āpsis pagriezās, lai atbildētu, taču Matiass un Rudzupuķe bija aizmiguši. Viņš paraudzījās lejup uz klēpī bezrūpīgi snaudošo mazuli Rollo. Iekārtojies ērtāk, Orlando pavērsa seju pret naksnīgajām debesīm, kas ieskāva Ķērpjziedu zemi. Viņš atkārtoja dārgo un sirsnīgo vārdu, skaļi sakot to mēnesim:

-   Redvola!

18. NODAĻA

Fragments no Tima Baznīcpeles, Redvolas klostera hronista, dienasgrāmatas:

Ir Sārtās Ugunspuķes vasara!

K* Mūsu klostera taciņu malās galvas klana milzumdaudz šo sārti mēļo ziedu. Septiņi gadalaiki ir pagājuši, ieskaitot Karotāja Atgriešanās rudeni, un šis būs mans otrais gadalaiks hronista arodā. Džons, mans tēvs, atkāpās no šā amata. Viņš tagad palīdz abatam apkopot biezu Ķērpjziedu zemes recepšu sējumu. Savādi, kad es biju mazs, mūsu tēvs abats bija sirma pele, taču viņš joprojām ir tikpat nemainīgs kā allaž. Manuprāt, viņš pārdzīvos mūs visus.

Vergi, kuri tika atbrīvoti no Malkarisa ļaunās varas, visi apmetušies uz dzīvi šeit. Viņi tagad ir mūsu klostera brāļi un māsas, un laimīgāku pulciņu jūs neatradīsiet nekur. Čirkstu kolonija zeļ un plaukst mūsu bēniņos, kaut gan tagad to dēvē par Kaujknābes mansardu. Sers Harijs Mūza dzīvo tur augšā kopā ar viņiem. Viņš ir izvēlēts par vadoni un dzejas pasniedzēju, jau vairākas reizes viņš izmisumā par čirkstu valodu ir atteicies no šā amata, tomēr viņa tieksme valdīt allaž noved pie viņa pārvēlēšanas no jauna.

Redvola bez šaubām ir neparastu notikumu vieta, un viens no tādiem notikumiem ir Balamuta adopcija, ko veica Bazils. Pirms trim gadalaikiem bija liela jautrība, kad viņš oficiāli kļuva par zaķa dēlu. Tagad viņš sevi dēvē par Balamuti Briedi Ūdri. Nekaunīgais palaidnieks ir pārņēmis arī visu Bazila manierīgumu (un arī viņa ēstgribu).

Strēle Sarkanpiekūns šobrīd viesojas pie mums. Viņai nu ir putnu virs, liels puisis, vārdā Skeins, un viņiem jau ir ari pirmais olputnēns. Māsa Meja bija sajūsmā, kad piekūnipaziņoja mazuli nosauks viņas vārdā. Tomēr mūsu peļu kundze uzstāj, ka mazais putnēns jādēvē par Meju, nevis Māršmeju.

Ambrozijs Ērkšķis tīksminās par savu jaunāko titulu Pagraba atslēgu galvenais glabātājs. Visa Jabeca Celma ģimene viņa sieva Laukuroze un viņu desmit izsalkušās meitas dzīvo vīna pagrabā, ari Laimis. Ambrozijs ir izdevis norādījumus Priekškurmim paplašināt pagrabus, un tas tiks paveikts, tiklīdz kurmju komanda pabeigs paplašināt un izoderēt tuneļus, kurus izraka Dzelzknābja armijas aplenkuma laikā. Tā ir ļoti noderīga pazemes sistēma, īpaši dziļajā ziemas sniegā.

Cirmesle atkal devās Ķērpjziedu mežā; viņi ir dzimuši klejotāji. Flugs ir spēcīgs Lagalags, arīdzan vieds, un viņš ved Ciršļu savienlbas biedrus šurp pārziemot ik ceturto gadalaiku. Viņi ir labi sabiedrotie.

Rollo un Sintija Strupastes ir zvaniķi, gluži kā reiz es un Tesa. Rollo jaunākā vēlme ir kļūt par vāveri un pievienoties Sema un Viksnasta pulkam, lai varētu darboties Ķērpjziedu zemes patruļā. Ak, tas Rollo, nākamais, ko viņam sakārosies, droši vien būs kļūt par āpsi.

Konstancegatavojas sēdēt ārā, saulītē, un atpūsties. Viņa māca Aumai visu, ko zina, un kādreiz Auma kļūs par Redvolas klostera māti. Viņa ir ļoti iemīļota visu mūsu klostera iemītnieku vidū. Orlando ir tuvs Konstances draugs, viņi reti kad šķiras. Viņa kaujas cirvis karājas Lielajā zālē. Viņam, Rietumu līdzenuma pavēlniekam, ir tikai jānostājas uz rietumpuses mūra, lai pārlūkotu savas zemes.

Pagājušajā vasarā Baznīcpeļu ģimene apvienojās ar Karotājiem, par lielu prieku manai mātei un Rudzupuķei. Matimeo un mana māsa Tesa apprecējās. Mūsu vecākiem manai mātei un tēvam, Rudzupuķei un Matiasam ļoti patīk sēdēt pagalma saulītē. Kā visas dzīvas radības, viņi nekļūst jaunāki. Viņi ar draugiem spriež par vecajiem laikiem, un tas ir labi. Viņi ir pelnījuši mieru un atpūtu pēc mūsu audzināšanas, kaut arī Matiass joprojām pievienojas Bazilam un Orlando aizsargu apmācībā.

Grūti noticēt, ka mēs visi esam izauguši no jauniem nebēdņiem par atbildīgiem pieaugušajiem. Bet nu gan es novirzos no temata. Pabeigšu rakstu darbus un došos ārā saules gaismā uz ceremoniju un dzīrēm pie galvenajiem vārtiem. Piedodiet, ka nepavēstīju jums agrāk, bet šodien mums ir jauna Redvolas aizstāvja iecelšanas un vārda došanas svētki. Matiass ieliks Karotāja zobenu sava dēla Matimeo ķepās, un turpmāk viņš būs mūsu klostera Karotājs; tas nu ir viens nebēdnis, kas paveicis daudz laba. Vai es jums neteicu? Tesai un Matimeo ir mazs dēlēns, un es esmu tēvocis!

Mana māte un Rudzupuķe izvēlējās jaunā mazuļa vārdu; viņš tiks nosaukts par Mārtiņu.

Tā nu Redvolas leģenda ir apgājusi pilnu apli, no Mārtiņa pie Matiasa, no Matiasa pie Matimeo un visbeidzot pie mazās dzīvībiņas, ar kuru mēs visi tā lepojamies: Mārtiņa, Karotāja dēla. Zvani ieskandina ceremoniju, jums būs jāatvaino mani par tādu aizsteigšanos.

Lai jūsu dzīve ir tikpat piepildita un laimīga kā mūsu un lai gadalaiki ir dāsni jums un jūsu draugiem. Mūsu klostera durvis ir allaž atvērtas ceļotājiem, kas mēro putekļaino ceļu starp mežu un līdzenumiem.

Tims Baznīcpele (Redvolas klostera hronists Ķērpjziedu zemē)

Māksliniece Iveta Zāģerc Redaktore Sigita Kušnere Maketčtāja Agnese Rūtena

Ilustrācijas: S. Goncharov, 1. Ganzenko, S. Bordyug, S. Grigoriev Ulustrations copyright © Azbooka-klassika, 2003

ISBN 978-9984-799-05-6

© Apgāds «Valters un Rapa», izdevums latviešu valodā, 2007 © Laura Ziemele, tulkojums latviešu valodā, 2007 © Iveta Zāģere, mākslinieciskais noformējums, 2007

Iespiests a/s «Preses nams» Rīgā, Balasta dambi 3, LV-1081

Content

Džeiks Braiens Matimeo

PIRMĀ GRĀMATA BENDESMAISS CIETSIRDIS

1 NODAĻA

2 NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA ĢENERĀLIS DZELZSKNĀBIS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

TREŠĀ GRĀMATA MALKARISS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA