Džeiks Braiens

Redvola

BRAIENS DŽEIKS

REDVOLA

.

.

.

.

.

.

PIRMĀ GRĀMATA MŪRIS

.

1. NODAĻA.

Klunkurēdams uz priekšu pāri klostera pagalmam, Matiass izskatījās pēc maza ērma. Lielās sandales plakšķēja, un aste rēgojās no pārlieku lielā noviča tērpa maisveidīgo kroku -apakšas. Pelēns apstājās, lai palūkotos augšup skaidrajās zilajās debesīs, un paklupa pār milzīgajām sandalēm. No meldru groziņa, ko viņš nesa, uz visām pusēm bira lazdu rieksti. Nespēdams apstāties, pelēns ripoja kūleņu kūleņiem.

Paukš!

Pelēns izbailēs iespiedzās. Viegli berzēdams miklo, strupo deguntiņu, viņš pamazām sāka aptvert, ka novēlies tieši pie abata Mortimera kājām!

Rāpodams uz visām četrām, Matiass mēģināja steigšus salasīt riekstus grozā, vienlaikus neveikli murminādams atvainošanās vārdus un cenzdamies izvairīties no klostera priekšnieka bargā skatiena.

-    Ē… piedodiet, tēvs abat. Redziet, es paklupu, tas ir, man laikam aizķērās abats, tēvs Kabata. Ak vai, es gribēju teikt…

Abats nopietni pavērās pāri brillēm. Atkal Matiass. Tīrais ērms, ne pele. Vēl vakar viņš, aizdegdams sveces, apsvilināja vecā brāļa Metuzāla ūsas.

Sirmgalvja bargais skatiens atmaiga. Viņš raudzījās, kā mazais novicis kūņojas pa zāli, pilnu klēpi ar gludajiem lazdu riekstiem, kas, šķiet, nemitīgi slīdēja ārā no viņa tvēriena. Grozīdams veco sirmo galvu un cenzdamies slēpt smaidu, abats Mortimers noliecās un palīdzēja savākt izbirušos riekstus.

-   Ak, Matias, Matias, mans dēls, viņš noteica. Kad gan tu iemācīsies dzīvot bez steigas, staigāt cieņā un pazemībā? Kā tu vari cerēt reiz kļūt par pilntiesīgu Redvolas peli, ja nemitīgi skraidelē apkārt, mute vienādiņ smaidā līdz ausīm, kā tāds traks trusis?

Matiass iemeta groziņā pēdējo lazdu riekstu un stāvēja, neveikli šļūkādams pa zāli lielajās sandalēs ieautās kājas. Kā gan lai izsaka to, kas slēpās dziļi sirdī?

Abats aplika ķepu pelēnam ap pleciem. Viņš nojauta Matiasa slepenās alkas, jo jau daudzus gadus bija gudri vadījis Redvolas klosteri un guvis lielu peles dzīves pieredzi. Abats uzsmaidīja savam jaunajam aizbilstamajam un laipni to uzrunāja:

-   Nāc man līdzi, Matias. Ir pienācis laiks aprunāties.

Kāds ziņkārīgs strazds, nolaidies uz grubuļaina bumbieres zara, vēroja divus stāvus, vienu tērptu ordeņa tumši zaļganbrūnajā, otru gaišākā noviču zaļajā ģērbā, nosvērtā gaitā attālināmies Lielās zāles virzienā. Viņi nopietni sarunājās klusinātās balsīs. Paslavējis sevi par attapību, strazds metās lejup pie pamestā groza. Nelietība! Grozā bija tikai cieti, droši savās čaulās paslēpušies rieksti. Tēlodams vienaldzību, lai tikai citi putni nepamanītu viņa mu|ķīgo maldīšanos, strazds nevērīgi nosvilpoja dažas taktis no savas melodiskās vasaras dziesmas un bezrūpīgi devās uz klostera mūriem gliemežu meklējumos.

Lielajā zālē jautās vēsums. No augstajiem, šaurajiem vitrāžu logiem slīpi krita saules stari, rotādamies visās varavīksnes krāsās. Miljoniem sīku, krāsainu puteklīšu uzvirpuļoja gaisā, kad abas peles spēra soli uz senatnīgās akmens grīdas. Tēvs Mortimers apstājās pie sienas, kuru sedza garš audekls. Tas bija Redvolas lepnums un gods. Gobelēna senāko daļu bija auduši abatijas dibinātāji, un katra nākamā paaudze to papildināja tādējādi šis audekls bija ne tikai nenovērtējama bagātība, bet arī grandioza Redvolas agrīnās vēstures hronika.

-   Uz ko tu skaties, manu zēn?

Abats manīja izbrīnu Matiasa acīs, kad bija uzdevis viņam jautājumu, uz kuru atbildi gudrā pele jau zināja iepriekš.

Matiass norādīja uz gobelēnā ieausto figūru. Tā bija varonīga izskata pele, kuras daiļo vaigu rotāja bezbailīgs smaids. Bruņās tērpta, tā nepiespiesti balstījās uz iespaidīga senlaiku zobena, bet tai aiz muguras lapsas, mežakaķi un mošķi šausmās bēga. Pelēns lūkojās ar sajūsmas pilnu skatienu.

-  Ak, tēvs Mortimer, viņš nopūtās. Kaut es varētu būt tāds kā Mārtiņš Karotājs. Viņš bija visdrosmīgākā, visvaronīgākā pele, kāda jebkad dzīvojusi zemes virsū!

Abats lēni nosēdās uz vēsās akmens grīdas un atbalstīja muguru pret mūra sienu.

-   Uzklausi, ko teikšu, Matias. Tu man esi kā dēls jau kopš pirmās dienas, kad tu, meža peles bārenis, nonāci klostera vārtu priekšā, lūdzot, lai tevi pieņemam. Nāc, apsēdies man blakus, un es raudzīšu tev izstāstīt, kas ir mūsu ordenis… Mēs esam miermīlīgas peles. Jā, Mārtiņš bija karotājpele tajos nežēlīgajos laikos, kad bija vajadzīgs spēks. Tāds spēks un aizstāvis kā Mārtiņš. Viņš ieradās šeit pašā ziemas vidū, kad klostera dibi nātāji cīnījās pret daudzajām lapsām, vareno mežakaķi un citām plēsoņām. Mārtiņš bija tik drosmīgs cīnītājs, ka stājās viņiem preti viens pats un bez žēlastības patrieca tos no mūsu zemes. Šajā lielajā kaujā Mārtiņš sagrāva pretinieka pārspēku. Viņš triumfēja kā uzvarētājs, nogalējot mežakaķi ar savu senlaicīgo zobenu, kas nu kļuvis slavens visā apkaimē. Taču pēdējā asiņainajā kaujā Mārtiņš guva smagus ievainojumus. Savainots viņš gulēja sniegā, līdz peles viņu atrada. Tās pārveda Martinu uz klosteri un kopa viņa brūces, līdz viņš atguva zaudētos spēkus.

Bet tad kādu dienu Mārtiņš pārvērtās notika īsts brīnums -, viņš beidza karotāja gaitas un pakāra savu zobenu pie sienas.

Tieši tad arī mūsu ordenis atrada savu īsteno aicinājumu. Visas peles svinīgi zvērēja nekad nenodarīt pāri nevienai dzīvai būtnei, ja vien tas nav ienaidnieks, kas grib kaitēt mūsu ordenim ar ļaunu spēku. Tās apsolīja dziedināt slimos, aprūpēt ievainotos un sniegt palīdzību trūkumā un postā nonākušajiem. Tā tas stāv rakstīts, un kopš tiem laikiem tā tam būs būt, cik ilgi vien peles dzīvos zemes virsū.

Tagad mēs esam dziļi cienījama un augsti godājama sabiedrība. Lai kurp mēs dotos, arī tālu aiz Ķērpjziedu meža robežām visas radības mums izrāda laipnību. Pat plēsīgie zvēri neaiztiks peli, kam mugurā mūsu ordeņa tērps. Tie zina, ka šī pele dziedinās un sniegs palīdzību. Tas ir nerakstīts likums Redvolas peles var justies droši ikvienā apvidū, brīvi doties, kurp vien vēlas, un neviens tām nedarīs pāri. Mums vienmēr jābūt Redvolas peles vārda cienīgiem. Tāds ir mūsu ceļš, mūsu patiesā dzīve.

Abata balss kļuva arvien spēcīgāka un nopietnāka. Matiass pazemīgi sēdēja no viņa bargā skatiena sastindzis. Abats

Mortimers piecēlās un viegli uzlika savu veco, grumbaino ķepu uz pelēna mazās galviņas, tieši starp kaunā nolaistajām samtainajām austiņām.

Abata sirds no jauna atmaiga.

Nabaga Matias. Par ko gan tu sapņo! Cīņu laiki ir pagājuši, mans dēls. Paldies Dievam, mēs dzīvojam mierīgos laikos, un tev jādomā tikai par paklausību man, tavam klostera priekšniekam abatam un jādara tas, ko tev liek. Reiz, kad es jau dusēšu Dieva mierā, tu atcerēsies šo dienu un svētīsi manu piemiņu, jo tad tu būsi īstenais Redvolas ordeņa brālis. Nāc nu, mans jaunais draugs, neskumsti! Ir Vēlās rozes vasara. Mūs gaida vēl daudz, daudz saules siltuma pielietu dienu. Ej atpakaļ un paņem savu riekstu grozu! Šovakar gaidāmi lieli svētki mana zelta gadadiena abata amatā. Kad būsi aiznesis riekstus uz virtuvi, man tev būs īpašs uzdevums. Jā, jā, man noderētu kāda zivtiņa svētku galdam. Sameklē savu makšķerkātu un auklu. Palūdz brālim Alfam, lai viņš tevi aizved savā mazajā laiviņā. Tas jau peļu jaunuļiem iet pie sirds, vai ne? Kas zina, varbūt laimēsies noķert kādu brangu foreli vai pāris kazragu! Skrien nu, mazais.

Prieks pārņēma Matiasu no ūsu galiņiem līdz papēžiem, kad viņš, ātri palocījies abata priekšā, šļūcošiem soļiem devās prom. Vēlīgi smaidot, abats nolūkojās viņam pakaļ. «Ak tu, mazais rakaris, būs jāaprunājas ar saimniecības pārzini, varbūt izdosies piemeklēt kādas sandales, kas Matiasam būtu tieši laikā. Nav nekāds brīnums, ka nabaga pelēns iet klupdams, krizdams!»

2. NODAĻA.

Siltā vasaras saule lēja savu gaismu pār Klīiniju Pātagasti. Klūnijs nāk!

Viņš bija liels un spēcīgs ļauna žurka ar noskrandušu kažoku un līkiem, retiem zobiem. Pāri sejai stiepās melns pārsējs viena acs reiz tika izrauta cīņā ar līdaku.

Klūnijs zaudēja aci.

Līdaka zaudēja dzīvību!

Daži sprieda, ka Klūnijs esot portugāļu žurka. Citi apgalvoja, ka viņš nāk no tāltāliem džungļiem aiz plašajiem okeāniem. Neviens to droši nezināja.

Klūnijs bija kuģa žurka vislielākais, vismežonīgākais grauzējs, kāds no kuģa jelkad izcēlies krastā. Viņš bija melns. Milzīgo gludo ķermeni viscaur klāja pelēkas un sārtas rētas no mitrā purna, gar piemiegto zaļgandzelteno aci, pāri abām skrandainajām ausīm, visā garumā pāri utainajai mugurai līdz pat milzīgajai astei, kura atgādināja pātagu un kuras dēļ viņš bija ticis pie sava vārda Klūnijs Pātagaste!

Tagad viņš brauca siena ratos un līdz ar viņu pieci simti sekotāju varena žurku armija: kanalizācijas žurkas, kroga žurkas, ūdensžurkas un ostmalas žurkas. Klūnija armija tā bijās no sava vadoņa un tomēr tam sekoja. Sārtzobis, otrā žurka armijā un Klūnija vietnieks, turēja ķepās garu mietu. Tas bija Klūnija personīgais karogs, kam galā uzmaukts seska galvaskauss. Klūnijs bija nogalinājis sesku. Viņš nebijās nevienas dzīvas dvēseles!

No žurku smakas izbiedēts, izbailēs ieplestām acīm un šausmu pārņemts, zirgs rāvās uz priekšu bez kādas skubināšanas. Klūnijam nebija svarīgi, kurp rati viņu ved. Pārbiedētais zirgs auļoja taisni uz priekšu, garām ceļmalā ieraktajam akmens stabam, neredzēdams tajā iegravēto uzrakstu «Redvolas klosteris, piecpadsmit jūdžu».

Klūnijs nospļāvās pāri ratu malai uz divu mazu trusēnu pusi, kas rotaļājās laukmalē. īsti gardumiņi, žēl, ka pajūgs vēl nav apstājies, viņš nodomāja. Siltā vasaras saule lēja gaismu pār Klūniju Pātagasti.

Klūnijs bija kara dievs!

Klūnijs tuvojās!

3. NODAĻA.

Redvolas Lielās zāles peļu Dziļajā alā gar sienām svečturos gaiši liesmoja sveces. Ak, kas tās būs par svinībām!

Matiass un brālis Alfs bija noķēruši un izvilkuši krastā visai prāvu alatu. Viņi cīnījās un dancināja lielo zivi teju divas stundas, visbeidzot iebrida seklumā un pievilka to pie krasta. Zivs svēra gandrīz divas mārciņas. Visu cieņu brāļa Alfa makšķernieka prasmei un Matiasa jauneklīgajam spēkam, un abu aizrautībai!

Vajadzēja saukt palīgā āpsieni Konstanci. Cieši satvērusi zivi spēcīgajos žokļos, viņa sekoja pelēm uz klostera virtuvi. Tad Konstance atvadījās; viņi un daudzi citi

Ķērpjziedu meža iemītnieki, kas bija uzaicināti piedalīties svētkos, vēl tiksies šovakar gadadienas svinībās.

Brālis Alfs un Matiass līdzās savam lomam lepni stāvēja virtuves burzmā un kņadā, līdz viņus pamanīja mūks Hugo. Lai arī ļoti aizņemts, neiedomājami resnais Hugo, kam nebija cita titula kā vien ordeņa mūks, pārtrauca rosīšanos. Viņš slaucīja no pieres sviedrus pienenē, ko turēja ar asti, un, gāzelēdamies šurpu turpu, nopētīja zivi.

-    Hmm, nevainojami spožas zvīņas, spodras acis, brīnišķīgi svaiga.

Mūks Hugo smaidīja tik plati, ka viņa sejā bija redzamas vairs tikai dziļās vaigu bedrītes. Hugo spieda Alfam ķepu un sirsnīgi sita Matiasam uz pleca, pārmaiņus labsajūtā ķiķinādams un saukdams:

-    Nesiet balto ērkšķogu vīnu! Šurp rozmarīnu, timiānu, dižskābarža augļus un medu, ātri! Un tagad, mani draugi, tagad, viņš spiedza, astē satverto pieneni sparīgi vicinādams, es, Hugo, pagatavošu «Alatu Redvolas gaumē», kas gluži vai kusīs peļu mutēs. Svaigu krējumu! Man vajag daudz svaiga krējuma! Un pāris piparmētru lapiņu arī!

Mūks Hugo turpināja klaigāt neprātīgā sajūsmā, kad Matiass un Alfs devās mazgāties un posties sukāt ūsas, griezt asti gredzenā, tīrīt purniņu un darīt vēl simt un vienu sakopšanās darbiņu, ko Redvolas peles veica ik reizi, gatavojoties nozīmīgām vēsturiskām svinībām.

Dziļās alas sijas džinkstēja no sanākušo viesu priecīgi satraukto balsu murdoņas un smiekliem. Tur bija eži un kurmji, vāveres un citi meža iemītnieki, un dažādu sugu peles: lauka peles, adatpeles, susuri un pat nabaga baznīcas pelīšu ģimene. Laipni apkalpotāji tekalēja šurp un turp lai ikviens justos gaidīts.

-   Sveicināta, Baznicpeles kundze! Apsēdiniet bērnus šeit! Tūlīt atnesīšu viņiem aveņu dzērienu.

-   Ā, Strupastes kungs! Cik jauki, ka atnācāt! Kā jūsu mugura? Jau labāk? Paldies Dievam! Raugi, nogaršojiet kādu lāsīti persiku un plūškoka augļu brendija.

Matiasa mazā galviņa griezās. Savu mūžu viņš nebija juties tik laimīgs un priecīgs kā šobrīd. Ūdre Vinifreda viņam piebikstīja ar elkoni.

-    Klau, Matias. Kur tad ir tā milzu alata, ko jūs ar veco Alfu noķērāt uz āķa? Es ari gribētu izcelt tādu skaistuli! Gandrīz divmārciņnieks, vai ne?

Matiass aiz lepnuma vai plīsa. Tāda uzslava, un vēl no pašas zvejas lielmeistares ūdres!

Tims un Tesa, Baznīcpcļu mazie dvīnīši, pataustīja Matiasa spēcīgos roku muskuļus un apbrīnā skaļi iespiedzās. Viņš palīdzēja pelēniem tikt pie divām porcijām ābolu un piparmētru saldējuma. Kādi jauki dvīnīši! Vai tiešām pagājuši tikai trīs mēneši, kopš viņš ar māsu Stefāniju palīdzēja pelēniem izdziedēt astes rahītu? Ak debess, kā viņi izauguši!

Abats Mortimers sēdēja savā kokgriezumiem rotātajā vītolkoka krēslā, smaidīdams un nemitīgi pateikdamies, kad viesi cits pēc cita nolika savas vienkāršās, pašu gatavotās dāvanas viņam pie kājām: ozolzīles bļodiņa no vāveres, asaku ķemmes no ūdriem, kurmju šūtas sūnainu mizu sandales un neskaitāmi daudz citu brīnišķīgu dāvanu, visas nemaz nenosaukt. Abats apbrīnā šūpoja galvu. Un viesi vēl nāca un nāca!

Abats ar mājienu pieaicināja mūku Hugo. Viņi čukstus apspriedās. Matiass no abu sarunas varēja sadzirdēt tikai dažus teikumus.

-   Neuztraucieties, tēvs Mortiiner, ēdamā pietiks visiem.

-   Kā ar vīna krājumiem, Hugo?

-   Pietiks, lai pārplūdinātu klostera dīķi, tēvs.

-   Un rieksti? To nedrīkst pietrūkt.

-   Kādus vien vēlaties! Pat karamelizēti kastaņi un zīļu kraukšķi. Mēs varētu pabarot visu apvidu veselu gadu.

-   Piena produkti?

-  Jā, Čcderas siera rituļi man ir tādā daudzumā, ka pat četri āpši nespētu tik daudz pavelt, un vēl desmit citu šķirņu.

-   Labi, labi, paldies tev, Hugo. Jā, un mums jāpateicas Alfam un Matiasam par šo fantastisko zivi. Kas par lieliskiem makšķerniekiem! Te jau visai abatijai būs ko mieloties veselu nedēļu! Vareni!

Matiass nosarka līdz pat astes galiņam.

Ūdri nāk! Ūdri!

Tiklīdz parādījās trīs klaunu kostīmos tērpti ūdri, atskanēja skaļa, priecīga klaigāšana. Kas par veiklību! Viņi meta kūleņus, balansēja un griezās, draiski lēkādami pāri klātajiem galdiem, neizkustinot ne rozīnīti. Beidza uzstāšanos, ūdri šūpojās pie sijām piestiprinātajās efeju virvēs. Visapkārt skanēja grandiozi aplausi.

Ezis vārdā Ambrozijs Ērkšķis nāca ar savu svētku priekšnesumu. Viņš pārsteidza ar neticamu roku veiklību no vāveres auss izmānīja olas; maza pelēna aste saslējās un dancoja gluži kā čūska; tika izstrādāts brīnumains triks ar kastaņa pazušanu nemitīgi pīkstošas labības pelēnu grupas priekšā.

-   Viņš to paslēpa savās adatās!

Bet vai tā bija? Ambrozijs veica dažas burvju kustības un izvilka kastani tieši no pārsteigumā atplestās peļubērna mutes. Vai tas nav brīnums?

Nu, protams!

Visa jautrība norima, kad lielais Džozefa zvans klostera tornī nozvanīja astoņas reizes. Dzīvnieki klusi sastājās ierādītajās vietās pie galda. Godbijības pilni tie stāvēja noliektu galvu. Abats Mortimers piecēlās un cienīgi, plaši izplestām rokām atbalstījās pret svētku galdu. Viņš noskaitīja galda lūgšanu:

«Spalva, ķepas, zobi, ūsas, Visi labie viesi mūsu. Koku lapas, zāļu augi, Rieksti, saknes, ogas, augļi. Sudrabzivs, kam ņēmām dzīvi, Lai tiek visiem pilni šķīvji.»

Tai sekoja skaļš un pateicības pilns «āmen!».

Klaudzēja krēsli, un švīkstēja soli, līdz ikviens bija apsēdies. Matiasam vienā pusē bija sasēduši Tims un Tesa, otrā Rudzupuķe Laukapele. Rudzupuķe bija jauna, klusa un nenoliedzami ļoti glīta pelīte. Viņai bija visgarākās skropstas, kādas Matiass jebkad redzējis, visspožākās acis, vismaigākais kažociņš, visbaltākie zobiņi…

Matiass brīdi neveikli knibinājās ap selerijas gabalu un tad pagriezās, lai pārliecinātos, vai dvīņi tiek galā, kā nākas, ko var zināt ar tiem baznīcpeļu mazuļiem.

Kad galdā tika celts ēdiens pēc ēdiena, brālis Alfs atzina, ka mūks Hugo ir pārspējis pats sevi. Maigas saldūdens garneles krējuma un rožlapiņu mērcē, piparotas miežu pērles ozolzīļu biezenī, ābolu un burkānu uzkodas, marinēti kāpostu kaceni balto rāceņu krēmā ar muskatriekstu.

Visi korī noelsās vien, kad sešas peles telpā iestūma lielu galdu uz riteņiem. Tā bija alata. Smarža viļņiem vien izplūda pa Dziļo alu, zivs bija pagatavota izcili. Ienāca mūks Hugo. Viņa neveikli gāzelīgajā gaitā jautās lepnums. Ar asti norāvis no galvas pavāra cepuri, jūsmas pilnā balsī viņš iespiedzās:

-    Milord abat, godātie Ķērpjziedu apkaimes viesi un klostera brāļi un māsas. Khmm, es vēlos celt jums priekšā vakara galveno ēdienu…

-   Ak, tālāk, Hugo, tālāk!

Pēc tam, kad viņš bija isi nopētījis visus ar ledainu skatienu, meklēdams vaininieku, un telpā šur un tur noklusa apslāpēti smiekli, mazais, tuklais klostera brālis vēlreiz piepūtās un svinīgi izsauca:

-   Alata Redvolas gaumē.

Kad Hugo sagrieza zivi un novietoja pirmo kūpošo gabalu uz koka šķīvja, vietām atskanēja pieklājīgi, tomēr dedzīgi aplausi. Ar atbilstošu cienību viņš pasniedza šķīvi abatam, kurš laipni tencināja.

Visu acis pievērsās tēvam Mortimeram. Viņš paņēma smalku dakšiņu, uzmanīgi uzdūra uz tās kūpošo zivi un lēnām cēla to pie mutes. Rūpīgi košļādams kumosu, viņš pavērās augšup, tad pievēra acis; ūsas trīsēja, žokļi vienmērīgi kustējās, košļājot un norijot ēdienu, saritinātais astes gals turēja salveti un rūpīgi noslaucīja ar to muti. Abata acis atkal atvērās. Viņš staroja kā maija saulīte.

-   Tiešām brīnišķīgi, pati pilnība, izsmalcināta garša! Hugo, tu patiesi esi izcils pavārs. Lūdzu, pasniedz mūsu viesiem savu meistardarbu!

Tālākā runas daļa noslāpa vispārējās ovācijās.

4. NODAĻA.

Klūnijs nebija labā omā. Viņš no niknuma šņāca.

Zirgs aiz pārguruma bija apstājies. Tas Klūnijam nebija pa prātam: kāda iekšēja balss viņam teica, ka ceļa mērķis vēl nav sasniegts. Klūnija vienīgā acs ļauni samiedzās.

No siena ratu dziļumiem grauzēji vēroja savu pavēlnieku. Viņi pietiekami labi pazina Klūnija untumus labāk netrāpīties viņam ceļā, kad viņš ir tādā garastāvoklī. Klūnijs bija Jauns un neaprēķināms.

Kaulģīmi, Klūnijs uzkliedza.

Nočabēja siens, un no tā izspraucās nejauks purns.

-  Jā, pavēlniek, jūs mani saucāt?

Klūnija spēcīgā aste izšāvās un pievilka nelaimīgo klāt. Kaulģīmis pazemīgi sarāvās, kad asie, netīrie nagi kā īleni iedūrās viņa kažokā. Klūnijs pamāja uz zirga pusi.

-   Uzlec tam tur mugurā un tā kārtīgāk iekod. Šitādam gājienam vajadzētu līdzēt, lai tas slinkais lops kustētu tālāk.

Kaulģīmis nervozi norīstījās un aplaizīja sausās lūpas.

-   Bet, pavēlniek, viņš var kost man pretī.

Švīks! Plauks! Klūnijs satvēra savu vareno asti, it kā tā būtu pātaga. Upuris skaļi iekliedzās no sāpēm, kad šī pātaga sāka šaustīt viņa šauro, kaulaino muguru.

-   Dumpis, nepakļāvība! Klūnijs auroja. Pie visiem velliem, es tevi sadīrāšu lupatu lēveros.

Kaulģīmis, sāpēs kliegdams, steigšus metās uz kučiera bukas.

-   Nevajag! Neperiet mani, pavēlniek! Es to darīšu, darīšu.

-   Ķerieties cieši pie takelāžas, tur, aizmugurē! Klūnijs uzkliedza savai ordai.

Kaulģīmis izmisīgi lēca. Viņš piezemējās uz zirga muguras. Pārbiedētais dzīvnieks negaidīja, līdz žurka tam kodīs. Tiklīdz zirgs sajuta pretīgos grauzēja nagus pieskārāmies savām neaizsargātajām gūžām, tas panikā skaļi iezviedzās un saslējās pakaļkājās. Baiļu dzīts, zirgs metās pilnos auļos, raudamies uz priekšu gluži kā nevaldāma raķete.

Kaulģimis paguva tikai mokpilni iespiegties, pirms nokrita. Ar dzelzi apkaltie ratu riteņi pārripoja viņam pāri. Kaulģīmis palika guļam, sarkanā nāves miglā tīts dzīvība pameta viņa salauzto ķermeni. Pēdējais, ko Kaulģīmis saskatīja, pirms tumsa viņu paņēma savā varā, bija ļaunais smīns Klūnija Pātagastes sejā, kratoties ratu aizmugurē un aurojot:

-   Pasaki velnam, ka Klūnijs tevi sūta, Kaulģīmi!

Orda atkal kustējās uz priekšu. Klūnijs tuvojās.

5. NODAĻA.

ikmēr Dziļajā alā lielo dzīru spraigums bija atslābis.

Svabadāk bija jāpalaiž arī daudzas jostas! Redvolas peles un viņu viesi sēdēja, atgāzušies krēslos. Vēl bija tik daudz neapēsta ēdiena. Abats Mortimers iečukstēja mūkam Hugo ausī:

Brāli, piepildi kādu palielāku kuli ar ēdamo riekstiem, sieru, maizi, pīrāgiem, jebko, kas tev šķiet piemērots. Iedod to Baznīcpeles kundzei pēc iespējas neuzkrītošāk, tā, lai neviens nemana. Nabadzība ir smags slogs, ja peļusievai jāpabaro tik daudzas mutes. Jā, un uzmanies, lai viņas vīrs nemana, ko tu dari. Džons Baznīcpele ir trūcīgs, tomēr lepns. Es baidos, ka vijņš varētu nepieņemt labdarības dāvanas.

Hugo saprotoši pamāja un gāzelēdamies devās prom, lai izpildītu abata lūgumu.

Rudzupuķe un Matiass bija sadraudzējušies. Viņi bija viena vecuma. Neskatoties uz atšķirīgo temperamentu, abi atrada kaut ko, kas viņus vienoja, tā bija interese par Timu un Tesu, Baznīcpeju dvīņiem. Viņi bija pavadījuši jauku vakaru, jokodamies un spēlēdamies ar mazuļiem. Tesa bija ieraususies Matiasam klēpī un aizmigusi, mazais Tims tieši tāpat bija aizsnaudies Rudzupuķes samtainajā kažokā. Glāstīdama Tima mazo galviņu, Rudzupuķe uzsmaidīja Matiasam:

-   Paskat, kādas mazas, mīļas ķepiņas! Viņi izskatās tik mierīgi, vai ne?

Matiass piekrītoši pamāja.

Kolins Strupaste skaļi iespurcās un diezgan muļķīgi piebilda:

-   O, paskat uz Matiasu un Rudzupuķi, kā viņi auklē tos divus mazuļus gluži kā senlaulāts pāris. Nudien, ka es tev saku!

Brālis Alfs viņu asi aprāja:

-      Sasien vienreiz to savu muļķīgo mēli mezglā, Kolin Strupaste! Vai tu nezini, ka kādu dienu Matiass kļūs par Redvolas peli? Un lai es nedzirdētu tevi necienīgi izsakāmies par Rudzupuķes jaunkundzi. Viņa ir pieklājīga, labi audzināta pele no labas ģimenes. Liec aiz auss, Strupastes jaunskungs, es varētu pateikt pāris vārdu tavai mammai un tēvam. Vēl vakar pat es redzēju, kā tu ķersti to… kā nu sauca to labības peles jaunkundzi?

Kolins Strupaste nosarka tā, ka pat degungals kļuva sauss. Viņš steidzīgi apcirtās, nošvīkstinādams gaisā asti, un kaut ko nomurmināja par iešanu ārā ieelpot svaigu gaisu.

Matiass pamanīja abata mājienu un skatienu. Atvainojies Rudzupuķei, viņš maigi noguldīja aizmigušo Tesu uz krēsla un devās pie abata.

-   Ak, Matias, manu zēn, te tu esi. Vai tev patika manas jubilejas svinības?

-   Jā, pateicos, tēvs, Matiass atbildēja.

-   Labi, labi, apmierināti guldzināja abats. Tā, gribēju lūgt brāli Alfu vai Edmundu veikt īpašu uzdevumu, bet viņi vairs nav nekādi peļu jaunuļi un tik vēlā stundā abi izskatās diezgan saguruši. Tad nu es domāju, ka varētu lūgt savu galveno alatas ķērēju man par prieku nokārtot šo lietu.

Matiass izslējās.

-   Viens vārds, un esmu jūsu rīcībā, ser!

Abats noliecās un klusi viņu uzrunāja:

-    Vai redzi Baznīcpeļu ģimeni? Nu, lūk, viņiem tāls ceļš līdz mājām, ko iet. Augstā debess, un viņu ir tik daudz! Es domāju, ka būtu labi, ja tu uzņemtos nogādāt viņus mājās abatijas ratos, ņemot līdzi arī pārējos, kas dodas tajā virzienā. Ratus, protams, vilktu āpsiene Konstance, bet tu rādītu ceļu un būtu par sargu. Paņem līdzi kārtīgu nūju, Matias.

Jaunajai pelei tas nebija divreiz jāsaka. Izslējies pilnā augumā, viņš nostājās kareivja stājā un militāri sveicināja:

-   Uzticiet to man, tēvs Mortimer. Vecā Konstance ir pārāk lēnīga. Es uzņemšos pilnu atbildību.

Abats vai trīsēja no apslāpētiem smiekliem, vērodams Matiasu aizmaršējam staltā karavīra solī. Klipatu klap, klipatu klap; viņš paklupa un nolikās garšļaukus pār savu asti.

-    Ak vai, būs man jāpagādā tam jaunajam pelēnam kādas mazākas sandales, abats jau otro reizi šajā dienā pie sevis noteica.

Ak, tavu veiksmīgu dienu! Iedomājies tik Rudzupuķes ģimene dzīvo tik tuvu Baznīcpeļu midzenim! Matiass bija varen priecīgs, ka var piedāvāt viņus aizvest mājās.

Vai Rudzupuķes jaunkundze nevēlētos sēdēt viņam līdzās?

Viņa pilnīgi noteikti to vēlētos!

Rudzupuķes vecāki sasēdās ratos, viņas māte palīdzēja Baznīcpeles kundzei tikt galā ar mazajiem, bet tēvs bija aizpļāpājies ar Džonu Baznlcpeli un pīpēja vecu ērgļpapardes stublāja pīpi.

Mūks Hugo iznāca ārā un ar dobju troksni nolika palielu maisu pie Baznīcpeles kundzes kājām.

-  Abats vēlējās pateikties par trauku un galdautu aizlienēšanu, kundze, dūšīgais mūks viņai piemiedza ar aci.

-   Vai aizmugurē visi ir ērti iekārtojušies? uzsauca Matiass. Labi, tad uz priekšu, Konstance!

Visi vēlēja arlabvakam, lielā āpsiene iekustināja ratus. Viņa pamāja Metuzālam, sirmajam vārtu uzraugam. Rati izripoja uz ceļa, zeltains mēness sirpis raudzījās lejup no zvaigžņu piebērtajām vasaras debesīm. Matiass lūkojās augšup, viņam šķita, ka viņš lēni griežas līdzi klusuma ieskautajai zemei. Visapkārt bija miers un klusums. Pelēni ratos brīžiem pa sapņiem iepīkstējās. Konstance vieglā gaitā lēni soļoja uz priekšu, it kā būtu devusies vakara pastaigā un viņai nenieka nebūtu jāvelk. Varenais oša miets aizmirsts gulēja uz kāpšļa.

Rudzupuķe snauda, atspiedusies pret Matiasa plecu. Viņa varēja saklausīt sava tēva un Džona Baznīcpeles balss aijājošās skaņas, kas smaržīgi liegajā vasaras naktī saplūda ar kukaiņu naksnīgo zumēšanu pļavās un krūmos.

Vēlās rozes vasara… Šie vārdi sapņaini vijās Rudzupuķes domās, atminoties veco rožu krūmu, kas ziedēja klostera dārzos.

Parasti tas šajā laikā jau bija pilns sārtiem ziediem, bet šogad nezin kāpēc grasījās ziedēt vēlu. Tā zarus joprojām jūnijs jau bija gandrīz pusē klāja neizplaukuši pumpuri. Kaut kas tāds gadījās ļoti reti un parasti vēstīja par īpaši garu, karstu vasaru. Vecais Metuzāls spēja atcerēties vien trīs tādas vasaras savā mūžā. Tādēļ arī viņš ieteica kalendārā un abatijas hronikās šo vasaru dēvēt par «Vēlās rozes vasaru». Rudzupuķes galva miegā noslīga zemāk.

Vecie rati mierīgi ripoja uz priekšu pa garo, putekļaino ceļu. Nu jau viņi bija nobraukuši pusceļu uz sabrukušo Svētā Niniāna baznīcu, kur dzīvoja Džons Baznīcpele, turpat, kur bija mitis viņa tēvs, vectēvs un vecvectēvs. Matiass bija iegrimis dziļā snaudā. Pat Konstance nespēja noturēt acis vaļā. Viņa soļoja arvien lēnāk un lēnāk. Likās, ka mazos ratus ar visiem braucējiem savā varā pārņēmusi pasakainās vasaras nakts maģiskā burvība.

Negaidīti viņus iztrūcināja spēja pakavu rīboņa.

Neviens nespēja saprast, no kurienes nāk šī skaņa. Tai pieņemoties spēkā, likās, ka dunoņa piepilda it visu ap viņiem. Zeme sāka dārdēt.

Ar sesto prātu Konstance juta, ka jāmūk nost no ceļa uz kādu drošāku vietu. Apsienes nagi sagrieza ceļmalas smiltis vērpetēs, kad viņa, ratus līdzi raujot, metās cauri ejai paērkšķu krūmu rindā, lejup pa grāvja nogāzi. Tur viņa iemina ķepas zemē, lai stabili noturētu ratus uz vietas, kamēr Džons Baznīcpele un Rudzupuķes tēvs izlēca ārā un ar akmeņiem stingri noķīlēja ratu riteņus.

Matiass pārsteigumā noelsās, kad garām paauļoja milzīgs zirgs ar plīvojošām krēpēm un panikā izvalbītām acīm. Tas vilka siena ratus, kas mežonīgi zvāļojās no vienas puses uz otru. Matiass sienā paspēja samanīt žurkas, bet tās nebija nekādas parastas žurkas tie bija milzīgi noplukuši grauzēji, lielāki, nekā jebkad redzēti. Tetovējumiem klātās ķepās tie vicināja dažādus ieročus: pīķus, nažus, šķēpus un garas sarūsējušas mačetes.

Siena ratu pakaļgalā, lepni izslējusies, stāvēja vislielākā, visniknākā, visļaunākā izskata žurka, kāda jebkad izkāpusi no visbriesmīgākā murga! Vienā ķetnā tā bija satvērusi garu kārti ar seska galvu smailē, otrā bija tās resnā, milzonīgā aste, kuru tā plikšķināja kā pātagu. Neprātīgi ņirgdama un izkliegdama savādas lamas, žurka veikli šūpojās uz priekšu un atpakaļ, zirgam un ratiem aizklabot prom pa ceļu naktī. Tikpat spēji, kā nākuši, viņi bija prom!

Matiass iznāca uz ceļa ar nūju rokā. Dažas izbirušas siena skupsnas virpinājās viņam aiz muguras. Pelēna kājas nevaldāmi trīcēja. Konstance izvilka klostera ratus atpakaļ uz ceļa. Rudzupuķe palīdzēja mātei un Baznīcpeles kundzei noslaucīt mazajiem izbaiļu asaras. Saceltajiem putekļiem nosēžoties, braucēji stāvēja bariņā ratu atstātajās sliedēs.

-   Tu redzēji?

-   Es redzēju, bet neticu savām acīm!

-   Ak Dievs, kas tas bija?

-   Tad jau drīzāk kas, pie velna, tas bija.

-   Tik daudz žurku. Un tik lielas!

-   Jā, un tā tur, aizmugurē! Tā izskatījās pēc paša vella.

Redzot, ka Matiass pēc notikušā joprojām stāv, kā ar aukstu

ūdeni apliets, Konstance pārņēma vadību. Viņa grieza ratus riņķī.

-    Es domāju, ka labāk brauksim atpakaļ uz klosteri, viņa izlēmīgi teica. Tēvs Mortimers to gribēs zināt nekavējoties.

Zinādams, ka āpsiene ir daudz vairāk pieredzējusi par viņu pašu, Matiass ieņēma otrā komandiera vietu.

Pareizi, Rudzupuķe, sēdies iekšā ratos un parūpējies par mātēm un mazuļiem, viņš teica. Laukpeles kungs, Baznīcpeles kungs, stājieties, lūdzu, priekšā blakus Konstancei.

Klusējot peles darīja, kā likts. Rati izkustējās no vietas, Matiass uzņēmās piesegt viņus no aizmugures. Pelēns stingri turēja savu nūju, sēdēdams ratos ar muguru pret pārējiem un lūkodamies virzienā, kurp aizbrauca siena rati.

6. NODAĻA.

Zīrgs tika cauri sveikā.

Cietuši bija galvenokārt siena rati. Pārgalvīgajos auļos pa ceļu no vienas puses uz otru acu aizsegi neļāva nabaga dzīvniekam pamanīt abus akmens vārtu stabus labajā pusē riteņiem nevaldāmi slīdot, rati ietriecās balstos. Ilksis skaļi krakšķēja un brakšķēja, kad zirgs rāvās uz priekšu, vilkdams līdzi grožus, aizjūgu un sadragātus koka gabalus.

Zibenīgu refleksu vadīts, Klūnijs lēca ārā. Viņš piezemējās kā kaķis uz visām četrām, turpretī siena rati apmeta kūleni un iegāzās ceļmalas grāvī, gaisā lēnām griezās izļodzītie riteņi.

Attapies no trakā brauciena un par mata tiesu izglābies no kritiena, Klūnijs soļoja uz grāvja malas pusi. Lidz viņa ausīm nonāca zem ratiem pakļuvušo žurku sāpju pilnie spiedzieni. Piemiedzis savu vienīgo redzīgo aci, viņš nicīgi nospļāvās.

-   Ei, jūs tur, rausieties veicīgāk ārā, kaķa barības un pielīdēju bars, viņš auroja. Sārtzobi, Tumšķepa! Ziņojiet man, vai ari es uzspēlēšu ķegļus ar jūsu galvām.

Klūnija divi galvenie Iīdzskrējēji iztrausās no grāvja, purinot apdullušo galvu.

Plīkš! Plaukš! Pātagveidlgā aste tos ātri nostādīja Klūnija priekšā.

-   Triskājis un Skramba ir pagalam, pavēlniek.

-   Beigti un pagalam. Rati viņus nospieda, pavēlniek.

-    Smlbeņi, nošņāca Klūnijs. Tā viņiem arī vajag! Kas ar pārējiem?

-   Vecais Tārpaste zaudējis ķepu. Daži ir nopietni savainoti.

Klūnijs pavīpsnāja:

-   Gan viņi pārdzīvos, bet, kad es vienreiz viņiem ķeršos klāt, tad gan viņi man redzēs vellu. Pārāk nobarojušies un lempīgi kļuvuši, zvēru pie savām iekšām! Viņi neizturētu pat piecas minūtes vētrā uz jūras. Kustieties, jūs, pusbeigtie salašņas! Rausieties augšā un lasieties barā!

Žurkas ķepurojās ārā no grāvja un ratiem, izmisīgi cenzdamās izpildīt skarbo pavēli, cik ātri vien iespējams. Tās pulcējās ap nesadragāto vārtu stabu, ko viņu vadonis izmantoja par paaugstinājumu. Neviens neuzdrīkstējās iepīkstēties vai sūdzēties par savainojumiem. Kas var zināt, kāds vadonim noskaņojums?

-     Tā, spicējiet ausis un klausieties, Klūnijs noņurdēja. Vispirms jānoskaidro, kur mēs esam pietauvojušies. Palūkosim mūsu koordinātas.

Sārtzobis pacēla ķepu:

-  Svētā Niriiāna baznīca, pavēlniek. Tā rakstīts uz plāksnītes.

-   Nu, vienalga, Klūnijs noskaldīja. Derēs. Noenkurosimies tepat, līdz atradīsim ko labāku. Ilkni! Sierzagli!

-   Mēs šeit, pavēlniek.

-   Izlūkojiet apkārtni! Varbūt atradīsiet kādu labāku naktsmītni par šo gruvešu kaudzi. Paejiet atpakaļ uz rietumu pusi. Man šķiet, ka mēs aiznesāmies garām kādai lielākai vietai.

-   Klausāmies, pavēlniek.

-  Varžģīmi! Draņķpurn!

-  Jā, pavēlniek?

-   Paņemiet piecdesmit kareivju un pārbaudiet, vai var savākt tādas žurkas, kas pārzina šo apkārtni. Ņemiet lielas, spēcīgas žurkas un ari zebiekstes, sermuļus un seskus. Noderēs arī tie. Un ievērojiet neklausieties nekādus iebildumus. Izpostiet viņu migas, lai viņiem vairs nav māju, par ko raizēties. Ja kāds atsakās pievienoties, nogalējiet turpat uz vietas. Skaidrs?

-  Skaidrs, pavēlniek.

-   Skrandausi! Kašķaspalva! Ņemiet divdesmit žurku un meklējiet pārtikas krājumus! Pārējie uz baznīcu! Sārtzobi, Tumšķepa, pārbaudiet bruņojumu! Palūkojiet, vai neatrodas kas tāds, ko mēs varētu izmantot kā ieročus. Dzelzs margu pīķi ap baznīcas kapiem parasti tādu ir cik uziet. Veicīgāk!

Klūnijs bija ieradies!

7. NODAĻA.

Matiass nekad nebija palicis nomodā visu nakti. Viņš juta tikai nelielu nogurumu un savādu satraukumu. Rādījās, ka viņa atnestā ziņa būs sākums lieliem notikumiem. Saņēmis ziņu par atgadījumu ar siena ratiem, abats lika nekavējoties sasaukt visus Redvolas iemītniekus uz īpašo padomes sēdi. Dziļā ala vēlreiz piepildījās līdz pašām durvīm, tikai šoreiz tas bija pavisam citādi nekā svinībās. Konstance un Matiass stāvēja vecajo padomes priekšā. Viņiem visapkārt virmoja čalas un murdoņa.

Abats Moitimers, nošķindinot nelielu zvaniņu, lūdza ievērot klusumu.

-   Visi, lūdzu uzmanību! Konstance un Matias, lūdzu, izstāstiet padomei, ko jūs šovakar redzējāt pa ceļam uz Svētā Niniāna baznīcu.

Cik skaidri vien varēdami, āpsiene un pelēns atstāstīja gadījumu ar žurku apsēstajiem siena ratiem.

Padome sāka uzdot viņiem jautājumus.

-   Žurkas, tu saki, Matias? Kādas žurkas? gribēja zināt māsa Klemensa.

-    Lielas žurkas, Matiass atbildēja, lai gan es nemācēšu teikt, kādas tieši tās bija vai no kurienes nākušas.

-   Un tu, Konstance?

-   Nu, es atceros, ka mans vectētiņš kādreiz pazina vienu kuģa žurku, āpsiene atbildēja. Spriežot pēc viņa apraksta, es teiktu, ka tieši tādas tās varēja būt.

-     Un cik tādu žurku, tavuprāt, tur varēja būt? abats vaicāja.

-   Droši nevaru pateikt, tēvs. Tur vajadzēja būt simtiem.

-   Matias?

-   Jā, tēvs. Konstancei taisnība. Savi četri simti.

-   Vai ievēroji vēl kaut ko, Konstance?

-   Jā, gan, tēvs Mortimer. Mani āpša jutekļi man tūlīt teica, ka tās bija ļoti sliktas un ļaunas žurkas.

Āpsienes paziņojums izraisīja kņadu un izsaucienus «Nieki! Tīrās blēņas!» un «Pareizi! Ja žurka, tad uzreiz slikta?»

Matiass apklusināja troksni. Pacēlis ķepu, viņš skaļā balsī noskaldīja:

-    Konstancei taisnība! Es arī to jutu. Tur bija viena milzīga žurka ar seska galvu mieta galā. Es viņu kārtīgi noskatīju tas bija gluži tāpat kā redzēt šausminošu briesmoni.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums. Abats piecēlās kājās un pagriezās pret Matiasu. Viegli pieliecies uz priekšu, viņš skatījās tieši jaunā pelēna spožajās acīs.

-   Apdomā labi, mans dēls. Vai bija kas īpašs, ko tu ievēroji šīs žurkas izskatā?

Matiass bridi pārdomāja.

-   Tā bija daudz lielāka par pārējām, tēvs.

-   Kas vēl? Domā, Matias.

-   Atceros! Tai bija viena acs.

-   Labā vai kreisā?

-   Kreisā, man šķiet. Jā, tā bija kreisā, tēvs.

-   Tā, vai tu pamanīji viņa asti?

-   Protams, pamanīju, Matiass iepīkstējās. Tā noteikti bija visgarākā aste, kāda vien var būt. Viņš turēja to nagos kā pletni.

Abats, pirms vērsties pie sapulces, brīdi pastaigāja šurpu turpu.

-   Tikai divreiz mūžā esmu dzirdējis cejotājus ninājam par šo žurku. Viņa vārdu pat lapsa bītos piesaukt pusnakts tumsā. Klūnijs Pātagaste!

Dziļajā alā iestājās kapa klusums.

Klūnijs Pātagaste!

Nu, nē vai tas var būt? Viņš taču bija tikai tēls no tautas leģendas, ar ko mātes biedēja mazus bērnus, ja tie niķojās un neklausīja.

«Ej gulēt, citādi tiksi Klūnija nagos!»

«Izēd šķīvi, citādi atnāks Klūnijs!»

«Nāc tūlīt šurp, vai arī es pasaukšu Klūniju!»

Lielākā daļa dzīvnieku pat nezināja, kas tas Klūnijs tāds ir. Viņš bija tikai kaut kāds bubulis, kas mita sliktos sapņos un iztēles tumšajos kaktos.

Klusumu pāršķēla nicīga sprauslāšana un izsmējīgi spurcieni. Mīkstu spalvu klāti elkoņi iebikstīja pūkainos sānos. Peles sāka atviegloti smaidīt. Klūnijs Pātagaste, tā jau nu gan!

Nedaudz samulsuši, Matiass un Konstance, kā atbalstu meklēdami, lūdzoši paraudzījās uz abatu. Mortimera krunkainā seja izskatījās skarba, viņš enerģiski noskandināja zvanu, lai panāktu klusumu.

-    Redvolas peles, es redzu, ka jūsu vidū daži apšauba sava abata vārdus.

Izdzirdot kluso, bet stingro balsi, no klostera padomes puses atskanēja neveikla, satraukta kāju švīkstoņa. Brālis Džozefs piecēlās un nokremšļojās: Khm, ē, godātais tēvs Mortimer, mēs visi cienām jūsu vārdus un klausām jūsu padomam, bet tiešām… tas ir, es gribēju teikt…

Smaidīdama piecēlās māsa Klemensa un plati iepleta ķepas: Varbūt Klūnijs nāk pēc mums, jo mēs tik vēlu vēl neesam gultās.

Pēc ironiskajiem vārdiem nogranda smieklu šalts.

Konstancei no dusmām spalva uz muguras sacēlās stāvus. Viņa draudīgi ierūcās un nikni norējās. Pārbiedētās peles saspiedās bariņā. Neviens padomes sēdē līdz šim nebija redzējis saniknoti rūcošu āpsi.

Pirms klātesošie attapās, Konstance jau bija saslējusies pakaļkājās un rājās:

-   Es nekad vēl nebiju sastapusi tādu tukšgalvainu nīkuļu baru. Jums vajadzētu kaunēties par sevi, irgojaties kā tādi dumji ūdru mazuļi, kas ieraudzījuši vaboli. Nebiju domājusi, ka es piedzīvošu to, ka vecajo padome šādi uzvedas.

Konstance uzrāva plecus un lūkojās apkārt ar niknuma pilnu skatienu, kas lika visiem notrīsēt.

-   Tagad ielāgojiet, ko teikšu. Klausieties uzmanīgi, kas tēvam Mortimeram sakāms. Nākamais, kurš uzdrošināsies iepīkstēties, man par to atbildēs. Skaidrs?

Āpsiene cienīgi zemu palocījās un pamāja ar iespaidīgo ķepu:

-   Vārds jums, tēvs Mortimer.

-   Paldies, Konstance, mana labā, uzticamā draudzene, abats klusi noteica. Viņš palūkojās visapkārt, domīgi šūpodams galvu.

-   Nekā daudz vairāk sakāma man nav. Bet, tā kā redzu, ka jūs gribat skaidrākus pierādījumus, mans priekšlikums ir šāds. Divas peles pārņems savā ziņā sarga māju. Tā… jā, brāļi Rufus un Džordž, esiet tik laipni un pārņemiet brāļa Metuzāla pienākumus. Sūtiet viņu, lūdzu, pie manis, un pasakiet, lai paņem līdzi ceļotāju hronikas. Ne tagadējo sējumu, bet senākos, no agrākiem gadiem.

Rufuss un Džordžs, abi cienīga un prātīga izskata peles, atvadījās, godbijīgi paklanoties abatam.

Pa augsto, slīpo loga aiļu Matiass varēja saskatīt, kā rožaini sārti un zeltaini saullēkta stari zogas Dziļajā alā, sveču liesmas sāka raustīties un kūpēt. Vienas nakts laikā notikumi bija pavērsušies pilnīgi pretējā virzienā no svētku līksmības uz bažām par draudošajām briesmām, un viņam, Matiasam, bija nozīmīga loma gan vienā, gan otrā. Vispirms milzīgā alata, tad žurku pilnie rati lieli notikumi tik mazam pelēnam.

Cik tālu vien kāds spēj atminēt, sirmais brālis Metuzāls rakstīja abatijas hronikas. Tas bija viņa mūža darbs un aizraujoša kaislība. Līdz ar oficiālo Redvolas hroniku viņš veica arī personīgos pierakstus, kur bija daudz vērtīgu ziņu. Pārceļotāji zvēri, gājputni, klaiņojošas lapsas, nejauši ieklīdušas vāveres un balamutīgi zaķi visi piestāja, lai papļāpātu ar sirmo peli un baudītu viņa viesmīlību, nepieļaujot pat domu, ka varētu nodarīt viņam pāri. Metuzālam bija ķēriens uz valodām. Viņš spēja saprast ikvienu radību, pat putnus. Viņš bija neparasta sirma pele, kas dzīvoja, savu sējumu ieskauts, vārtu uzrauga namiņa vientulībā.

Nosēdināts paša abata krēslā, Metuzāls izņēma brilles no apsūnojušas mizas maka un rūpīgi uzbīdīja tās uz deguna. Visi sapulcējās apkārt, lai varētu labāk dzirdēt. Metuzāls atvēra piezīmju grāmatu un klusā, smalkā balsī, kas bija tikai nedaudz skaļāka par čukstu, sāka lasīt:

-   Hmm, hmm, mans lords abats Sedriks. Sedriks, vai ne? Ak vai, nē, jūs taču būsiet jaunais abats, Mortimers, tas, kurš nāca pēc Sedrika. Vai, manu dieniņ, esmu redzējis tik daudzus nākam un ejam, ziniet. Tā, tā, hmm, mans lords abats Mortimers un Redvolas klosteris. Es meklēju ierakstu par ziemu pirms sešiem gadiem.

Sirmā pele krietnu brīdi šķīra lapu pēc lapas.

-    Hmm, ahā, te tas ir. «Pašās novembra beigās, Mazā saldā kastaņa gadā, no pārsaluša zvirbuļvanaga, kas ielidojis no tālajiem ziemeļiem…» īpatnējs tips, runāja ar svešādu akcentu. Es salaboju viņa labā spārna spalvas kātiņu, «…ziņas par starpgadījumu raktuvēs, ko izraisījusi liela, briesmīga kuģa žurka, vārdā Klūnijs. Iespējams, žurka raktuvēs gribēja nometināt savu armiju. Āpši un citi zvēri, šo raktuvju īpašnieki, izdzina žurkas ārā. Klūnijs atgriezās nakti un kopā ar savu žurku bandu sagrauza un pazudināja lielāko daļu koka balstu. Tāpēc nākamajā dienā raktuves sabruka, bet īpašnieki gāja bojā.»

Brālis Metuzāls aizvēra sējumu un pār briļļu malu palūkojās uz sapulces dalībniekiem.

-    Man nav jālasa tālāk. Citas ļaundarības varu pārstāstīt pēc atmiņas. Kopš Klūnija Pātagastes ordas pēdējo sešu gadu laikā virzās uz dienvidiem, esmu savācis liecības par citiem starpgadījumiem: nodedzināta saimniecības ēka, vēlāk tajā pašā gadā… dzīvi noēsti sivēni, viss metiens ari žurku darbs…

mājlopu ganāmpulkos Klūnija armija izplata slimības un sērgas. Bija pat ziņojums, ko man pirms diviem gadiem atnesa ciema suns, vesela armija žurku caur ciemu nesās pakaļ panikā bēgošam govju baram, izraisot haosu un lielus postījumus.

Metuzāls ieturēja pauzi un palūkojās pāri briļļu malai.

-    Un jūs vēl uzdrīkstaties apšaubīt abata vārdus, ka Klūnijs Pātagaste eksistē? Jūs tiešām esat dumjas peles, nekas vairāk.

Metuzāla vārdi izraisīja vispārēju apjukumu. Daudzi satraukti skribināja nagus. Neviens vairs nešaubījās, ka viņš runā patiesību; jau tad, kad visvecākie no klausītājiem vēl bija akli un pliki mazuļi, kas čīkstēdami, pīkstēdami cīnījās par mammas pupu, Metuzāls bija sirma un gudra pele.

-   Manu ūsiņ, kādas šausmas.

-   Vai mums labāk nevajadzētu vākt mantiņas un doties prom?

-   Varbūt Klūnijs mūs pažēlos.

-   Ak vai, ak vai, ko lai mēs tagad darām?

Matiass izskrēja plāna vidū, draudīgi vicinādams savu nūju.

-    Ko lai darām?! viņš iesaucās. Es jums pateikšu, ko mēs darīsim! Mēs būsim gatavi!!!

Abats spēja vien apbrīnā pamāt ar galvu. Šķita, ka jaunais Matiass nes sevī varenu spēku.

-   Paldies tev, Matias, viņš teica. Es nebūtu varējis pateikt labāk. Tas ir tieši tas, ko mēs darīsim. Mēs būsim gatavi!

8. NODAĻA.

Klūniju Pātagasti vajāja murgi. Viņš bija atgūlies Baznīcpeļii gultā, lai baudītu pelnīto atpūtu, kamēr viņa armija darīja tiem uzdoto. Nudien, nevajadzēja iet gulēt ar tukšu vēderu, bet nogurums šoreiz bija stiprāks par izsalkumu.

Klūnija sapnī viss bija sārtā miglā tīts. Atskanēja viņa upuru kliedzieni, šķūņiem liesmojot, un kuģi sāka grimt vētraini sarkanā jūrā. Lopi mauroja sāpēs, viņš cīnījās ar līdaku, kas bija paņēmusi viņa aci. Žurku karavadonis sitās uz visām pusēm, galēdams, iekarodams un postīdams visu, kas rādījās viņa sapnī.

Tad parādījās spokains tēls.

Sākumā tas šķita kaut kas sīks, patiesībā pele, ģērbusies garā tērpā ar kapuci. Klūnijs nemaz nealka ar to tikties viņš nezināja, kādēļ, bet pele nāca arvien tuvāk un tuvāk. Pirmo reizi mūžā viņš pagriezās un bēga!

Klūnijs bēga kā velns no krusta. Pametis skatienu atpakaļ, viņš redzēja asinis, nāvi un postu, ko savas dzīves laikā bija nesis. Lielā žurka neprātīgi iesmējās un skrēja ātrāk, arvien tālāk un tālāk, garām postažas un iznīcības ainām, ko bija nodarījis viņš, Klūnijs Pātagaste. Peldēdams pa sarkano miglu, viņš manīja, ka savādā pele viņam joprojām min uz papēžiem. Klūnijs juta ieplūstam sevī naidu pret vajātāju. Likās, ka tas izaudzis lielāks, tā skatiens bija auksts un drūms. Dziļi sirdī Klūnijs nojauta, ka pat viņš nespēj nobiedēt šo ērmoti tērpto peli, kam tagad rokā bija liels, spožs zobens, biedējoši skaists senatnīgs ierocis. Uz cīņu pēdām klātā asmens bija rakstīts kāds vārds, ko viņš nespēja salasīt.

Sviedri pilēja no Klūnija ķepām kā svilinoša skābe. Viņš paklupa. Savādais tēls nāca vēl tuvāk; tas bija kļuvis par milzi!

Klūnija krūtis vai plīsa pušu. Viņš aptvēra, ka skrien arvien lēnāk un pele tuvojas. Viņš mēģināja pielikt soli, bet kājas neklausīja. Viņš skrēja lēnāk un lēnāk; soļi kļuva arvien smagāki. Klūnijs skaļi lādēja svina pielietos locekļus. Viņš redzēja, ka ir iestidzis dziļos, ledainos dubļos. Pirmo reizi mūžā viņš saprata, ko nozīmē neprātīgas bailes un panika.

Žurka lēni pagriezās. Par vēlu. Ienaidnieks metās virsū, Klūnijs bezpalīdzīgi stāvēja uz vietas, kā zemē iemiets. Pele atriebēja augstu atvēzēja zobenu; tūkstošiem dzirksteļu pašķīda no nāvējošā asmens, kad tas krita lejup.

Dong!

Skaļi nodimdēja attālais Džozefa zvans, atsviezdams Klūniju no murgu valstības atpakaļ skarbajā īstenībā. Viņš nodrebinājās, trīcošu ķepu slaucīdams sviedrus. Glābējzvans.

Klūnijs bija neizpratnē. Ko nozīmēja šis baisais sapnis? Viņš nekad nav ticējis visādām zīmēm, bet tāds sapnis… tas likās tik dzīvs un īsts, ka viņš nodrebēja.

Kautrīgs ķepas klauvējiens negaidot izrāva Klūniju no pārdomām. Tic bija Skrandausis un Kašķaspalva, viņa maitēdāji un atlieku vācēji. Tie ieslīdēja istabā, slēpdamies viens aiz otra muguras, zinādami, ka viņu meklējumu nožēlojamie augļi, visticamāk, aizdos Klūnijam dusmas. Nojautas nepievīla.

Klūnija ļaunā acs vēroja atnācējus, kamēr garā, kustīgā aste pāršķiroja niecīgo guvumu, kas bija izbiris no viņu ķepām. Dažas beigtas vaboles, divas lielas sliekas, kaut kādi nezināmi augi un nožēlojams, sen miruša zvirbuļa ķermenis.

Klūnijs uzsmaidīja Skrandausim un Kašķaspalvam.

Ar atvieglojuma nopūtu arī tie sāka smaidīt. Pavēlnieks bija labā noskaņojumā.

Zibenīgā ātrumā izšāvās lielās žurkas nagi un sāpīgi sakampa abus aiz ausīm. Dumjie pakalpiņi žēlpilni iekaucās, kad tika pacelti gaisā un šūpojās šurpu turpu. Dusmu uzplūdā Klūnijs trieca viņu pieres vienu pret otru. Pusnemaņā viņi tika aizvilkti līdz durvīm. Sasistajās galvās džinkstēja Klūnija niknie vārdi:

-     Vaboles, tārpi, sapuvis zvirbulis! Daboniet man gaļu! Mīkstu, svaigu, sarkanu gaļiņu! Ja jūs nākamreiz man atnesīsiet šitādus mēslus, es uzduršu uz iesma jūs abus un likšu izsutināt savā sulā. Skaidrs?

Kašķaspalva apsūdzoši izstiepa ķepu pret savu biedru.

-    Lūdzu, pavēlniek, tā bija Skrandauša vaina. Ja mēs būtu gājuši pāri laukiem, nevis uz priekšu pa ceļu…

-    Neticiet tam lielajam resnajam melim, pavēlniek. Tas bija viņš, kas izdomāja iet pa ceļu, es ne…

-Ārā!

Pabira vācēji metās uz durvīm, neveikli viens otra grūstīdami, panikā cenšoties tikt ārā abi reizē. Klūnijs atzvēlās atpakaļ gultā un nepacietīgi ieņurdējās.

Varžģīmis un Draņķpurnis ziņoja nākamie.

Viņi atnesa ziņas, kas Klūniju mazliet uzmundrināja viņi bija savervējuši vairāk par simtu jaunu rekrūšu, galvenokārt žurkas, bet arī krietnu bara sesku un zebiekšu un kādu sermuli. Dažus vajadzēja pārliecināt. Tos Varžģīmis piepulcināja piespiedu kārtā ar nežēlīgiem sitieniem un briesmīgas nāves draudiem. Tā viņi drīz vien tika pārliecināti, ka gudrākais ir piebiedroties Klūnija ordai. Citi jauniesauktie bija izbadējušies klaiņotāji, kas to vien gaidīja, ka varēs pievienoties bēdīgi slavenajam Klūnijam. Tie alka zagt un laupīt, tāpēc labprāt nostājās, viņuprāt, uzvarētāja pusē. Nostādīti rindā baznīcas pagalmā, jauniesauktie saņēma ieročus no Sārtzobja un Tumšķepas. Bezkaislīgi tie stāvēja rindās, gaidot pavēlnieku.

Klūnijs atzinīgi pamāja ar galvu. Zemiskas žurkas, izsalkuši seski, izmanīgas zebiekstes, ļauni sermuļi tieši tas, kas vajadzīgs.

-   Nolasi kodeksu, Sārtzobi, viņš noskaldīja.

Sārtzobis lepni soļoja uz priekšu un atpakaļ pa baznīcas pagalma bruģi, pēc atmiņas skaitīdams tekstu:

-    Labi, klausieties. Tagad jūs kalpojat Klūnijam Pātagastem, salašņas! Dezertējiet un tiksiet nogalēti! Atkāpieties un jūs gaida nāvessods! Nepaklausiet un mirsiet! Es esmu Sārtzobis, Klūnija pirmā žurka. Jūs klausīsiet saviem kapteiņiem uz vārda. Viņi saņem pavēles no manis. Es saņemu pavēles no Klūnija, atcerieties to. Tad nu tā, ja kāds viens pats vai divi kopā, vai grupa, vai pat visi jūs barā gribat mēģināt uzvarēt Klūniju un pārņemt vadību, jums tiek dota tāda iespēja.

Stāvēdams jaunkareivju bara vidū, Klūnijs bez brīdinājuma mežonīgi noplīkšķināja savu pātagveidīgo asti un ar savu draudīgo spēku ņēmās grūstīt un mētāt jaunpienācējus. Atņirdzis zobus un piemiedzis aci, viņš nežēlīgi kulstīja savervētos, līdz tie atkāpās un pajuka kur kurais, slēpdamies aiz kapakmeņiem. Klūnijs atmeta galvu un rēca ļaunus smieklus.

-    Kas ir, nav dūšas, ja? Ha, arī labi! Es negribu savās rokās turēt līķus, pirms esmu atradis jums pienācīgu kauju. Un nekādas kļūdas, kad pienāks īstais laiks, es redzēšu jūs cīnāmies, jā gan, un arī krītam. Tagad paceliet ieročus, paskatīsimies, vai jūs zināt, kurš ir jūsu pavēlnieks.

Raibs, draudīgu kaujas rīku mežs paslējās pret skaidri zilajām debesīm, un jauniesauktie rekrūši mežonīgi norēcās:

-   Klūnijs, Klūnijs, Pātagaste Klūnijs!

9. NODAĻA.

bats Mortimers un āpsiene Konstance viens otram līdzās soļoja caur dārzu. Abi bija iegrimuši dziļās pārdomās. Ja viņi būtu runājuši un izteikuši katrs savas domas skaļi, izrādītos, ka viņi domā par vienu un to pašu Redvolas drošību.

Ilgus gadus senatnīgi skaistais klosteris bija solījis laimi, mieru un patvērumu ikvienam Ķērpjziedu meža iemītniekam. Rūpīgi iekoptie dārzeņu lauciņi čaklajām pelēm katru gadu nesa svaigas ražas pārpilnību: galviņkāpostus un rožkāpostus, kabačus un rāceņus, zirņus, burkānus, tomātus, salātus un sīpolus katru savā laikā. Puķudobēs reibinoši smaržoja dažnedažādi

vasaras ziedi no rozēm līdz pat necilām pīpenēm tos bija stādījušas peles un apputeksnēja mūžam darbīgā bišu tauta, kura apdāvināja Redvolu ar nebeidzamiem medus un bišu vaska krājumiem.

Draugi devās tālāk garām dīķim. Ūdens virsma agrajos rīta saules staros viegli ņirbēja no zivīm, kas bija noķertas ar naktsšņorēm, ko brālis Alfs ik vakaru uzsprauda ēsmai un atstāja peldam. Viņiem priekšā pletās ogulāji avenes, kazenes, mellenes un zemeņu lauks, kur ik vasaru varēja sastapt miegainus mazuļus, kas bija pieēduši pilnus vēderus no raženā ievākuma. Gājēji bija apmetuši loku lielajām, vecajām kastaņām un iegriezušies augļu dārzā. Šī bija abata iecienītākā vieta. Cik reižu viņš te tika nosnaudies saulainās pēcpusdienās, briestošo augļu smaržai kairinot ūsas ābeles, bumbieres, cidonijas, dzeltenās un sarkanās plūmes, pat niežvīna stīgas, kas vijās gar silto sarkanā mūra dienvidu puses sienu. Sirmās dabas mātes svētība pildīja silta draudzīguma pielieto patvēruma un miera ostu.

Tagad, kad Redvolu apdraudēja Klūnijs, abi senie draugi patiesi novērtēja bagātīgās veltes, ko sniedza viņu mūžsenais miteklis. Skaistie putnu treļļi mierpilnajā noskaņā pildija Konstances sirdi ar sāpēm un nožēlu, ka šī mierīgā dzīve drīz beigsies. Caur degunu viņa ierunājās dziļā, piesmakušā krūšu balsī, mēģinot slepus notraukt asam. Abats juta viņas nemieru. Viņš maigi papliķēja pa āpsienes aso kažoku.

Nu, nu, draudzenīt. Nebēdā! Daudzas reizes Redvolas vēsturē nelaimi novērsuši brīnumaini notikumi.

Konstance piekrītoši ieņurdējās, negribēdama likt senajam, uzticamajam draugam vilties. Dziļi sirdī viņa juta, ka tumša ēna nolaidusies pār abatiju. Turklāt tas viss notika tagad, nevis sen pagājušās leģendārajās varoņdienās.

Matiass sēdās pie galda, lai ieturētu agrās brokastis Dziļajā alā. Uz galda bija riekstu maize, āboli un bļodiņa svaiga kazas piena. Rudzupuķe, tāpat kā citi meža iemītnieki, kam bija dots patvērums, gulēja pagaidu barakās, ko bija uzslējušas labās Redvolas peles. Vienas nakts laikā Matiass jutās pieaudzis. Pienākums, ko viņš labprātīgi uzņēmies, bija smags. Ja Redvolai draudēja briesmas, tām bija jāstājas pretī. Redvolas peles bija miermīlīgas radības, bet tā nebūt nebija vājuma pazīme. Viņš gausi košļāja ēdienu, pārdomādams svarīgo jautājumu.

-    Paēd kārtīgi, Matias. Nav jēgas stāties pretī briesmām ar tukšu vēderu. Pabaro ķermeni, spēcini prātu.

Pelēns bija pārsteigts, ka sirmais brālis Metuzāls, acīm zibsnījot aiz vecmodīgajām brillēm, ko viņš vienādiņ nēsāja, bija viņu vērojis. Sirmā pele, klusu iestenēdamies, nosēdās pie brokastu galda.

-   Nebrīnies nu tik ļoti, mans dēls. Tava seja man ir kā atvērta grāmata par kādu no manas dzīves gadiem.

Matiass izsūca atlikušo pienu no bļodiņas un ar ķepu noslaucīja krējumu no ūsām.

-   Dod man padomu, brāli Metuzāl, viņš lūdza. Ko tu darītu?

Sirmā pele pašķobīja degunu.

-   To pašu, ko tu, ja vien es būtu jaunāks, nevis vecs un stīvs.

Matiass saprata, ka ir atradis sabiedroto.

-   Tu gribi teikt, ka cīnītos?

Metuzāls pabungoja pa galdu ar pirkstu galiem.

-   Protams, ka cīnītos. Tā ir vienīgā saprātīgā rīcība.

Sirmgalvis apklusa un tā savādi noraudzījās uz Matiasu.

-   Hmm, vai zini, tevī ir kaut kas tāds, pelēn… Vai esi dzirdējis stāstu par to, kā Mārtiņš Karotājs pirmo reizi nonāca Redvolā?

Matiass zinātkāri paliecās uz priekšu.

-     Mārtiņš! Pastāsti man, brāli, man patīk klausīties par karotājmūku.

Metuzāla balss kļuva klusāka, līdz viņš tik tikko dzirdami čukstēja.

-   Lielajā Redvolas hronikā rakstīts, ka Mārtiņš bija par jaunu, lai būtu tāds karotājs. Viņš varētu būt bijis tādā pašā vecumā kā tu, Matias. Tāpat kā tu, viņš bija straujš, un viņam piemita tas brīnišķīgais jauneklīgais šķīstums, kad viņš pirmo reizi nonāca mūsu abatijā. Bet tur ir rakstīts arī, ka tad, kad abatijai pienāca grūti laiki, Mārtiņš spēja būt izcils vadonis, viņa prasme vadīt citus, ņemot vērā viņa jaunību un nelielo pieredzi, bija apbrīnojama. Hronikas stāsta, ka redvolieši uzlūkoja Mārtiņu tāpat, kā daži uzlūko stingru tēvu.

Matiass sēdēja, apbrīnas pārņemts, bet vienlaikus jutās apmulsis.

-   Kāpēc tu man to visu stāsti, brāli Metuzāl?

Sirmā pele piecēlās. Kādu brīdi cieši raudzījies uz Matiasu, Metuzāls pagriezās un lēnām šļūca prom. Aizejot viņš uzsauca pār plecu: Tādēļ, Matias… ka viņš ļoti līdzinājās tev!

Pirms jaunais pelēns iespēja vēl ko pajautāt, Džozefa zvans nodimdināja brīdinājumu. Sandalēm plakšķot, Matiass steidzās ārā dārzā, gandrīz saskriedamies ar abatu un Konstanci, kuri, tāpat kā citi, devās uz sarga māju pie vārtiem.

Brāļiem Rufusam un Džordžam bija ziņojums par kādu starpgadījumu. Kāda liela, ļauna izskata žurka, vienos tetovējumos un aprūsējušu mačeti ķepās, bija uzradusies pie vārtiem. Tā mēģināja iekļūt iekšā, izlikdamās par savainotu. Klibā žurka teikusi, ka bijusi siena ratos, kas apgāzušies grāvī un vaicājusi, vai sargi nevarētu doties tai līdzi un sniegt palīdzību cietušajiem, kas guļ sadragāti zem ratiem un sauc pēc glābiņa?

Brālis Rufuss neļāvās sevi apmuļķot.

-   Cik žurku brauca tais ratos? viņš apjautājās.

-   Ai, pāris simtu, skanēja tīri ticama atbilde.

Nu, tad kādēļ gan, prātoja brālis Rufuss, tās žurkas nepalīdz saviem nelaimē nokļuvušajiem biedriem? Visas divsimt žurkas taču nevarētu būt pakļuvušas zem ratiem? Žurka izvairījās no jautājuma un krietnu bridi izteiksmīgi braucīja savu savainoto kāju, lūdzot vai sargi tomēr nevarētu ielaist viņu iekšā un pārsiet brūci, un varbūt iedot vismaz kādu kumosiņu ēdamā?

Brālis Džordžs piekrita ar noteikumu, ka žurka noliek savu ieroci.

Žurka izlikās, ka gatavojas to darīt, tad pēkšņi metās virsū brālim Džordžam, bet tūlīt arī tika notriekta gar zemi ar brāļa Rufusa mietu. Sapratusi, ka ir viena pret divām pieaugušām, prātīgām pelēm, kas necietīs nekādas muļķības, žurka kļuva agresīva un sāka rupji lamāties.

-    Ha! Pagaidiet tikai man, peles, žurka ārdījās. Mūsu ir vesela armija, kas apmetusies tur tajā baznīcā. Kad es pateikšu Klūnijam, kā jūs pret mani izturējāties, ho, ho, tad jūs redzēsiet, pagaidiet vien! Mēs vēl atgriezīsimies, zvēru pie sava ilkņa atgriezīsimies.

To teikdama un lādēdama visas peles, žurka mānijās prom.

Sapulcējušās radības uzklausīja drūmās ziņas pilnīgā klusumā. Baznīcpeles kundze sāka šņukstēt.

-   Ak vai, ak vai! Dzirdēji, dārgais? Viņi būs apmetušies mūsu mājās Svētā Niniāna baznīcā. Vai, vai! Nu ko lai mēs tagad darām? Mūsu mīļā, jaukā mājiņa pilna riebīgām žurkām.

Džons Baznīcpeles kungs centās mierināt sieviņu, kā nu prata.

-   Nu, nu, neraudi, mīļā. Labāk zaudēt māju nekā dzīvību. Cik labi, ka mums deva patvērumu šeit, Redvolā.

-   Bet kā būs ar citām apkārtnes radībām? iesaucās Matiass.

-    Prātīga pele, teica Konstance. Vai Ambrozijs Ērkšķis ir kaut kur tuvumā? Viņš varētu doties apgaitā un teikt visiem, lai meklē glābiņu šeit, klosterī, cik ātri vien var. Ērkšķim neviens nespēs kaitēt. Tiklīdz viņš saritinās, neviens viņam nevar piedurties.

Šī doma tika dedzīgi atbalstīta. Brālis Alfs devās meklēt ezi.

Abats lika visiem iet klosterī un gaidīt jaunas ziņas. Matiass atkal ierunājās:

-     Es domāju, ka mums vajadzētu izveidot sargposteni uz mūriem.

Viena no vecākajām pelēm, māsa Klemensa, norāja Matiasu par viņa izlēcienu. Viņas balss bija skarba un vīzdegunīga.

-   Novici Matias, tu būsi rāms un klausīsi, ko abats tev saka.

Visiem par pārsteigumu, abats nostājās Matiasa pusē.

-     Pagaidi, Klemensa, šķiet, ka Matiass runā prātīgi. Uzklausīsim, kas viņam sakāms. Neviens no mums nav tik vecs, lai nevarētu mācīties ko jaunu.

Visu acis pievērsās pelēnam. Drosmīgi viņš izklāstīja savus Redvolas aizsardzības plānus.

Bija vienpadsmit no rīta, tik brīnišķa jūnija diena. Ķērpjziedu mežs un pļavas dunēja no lielā Džozefa bronzas zvana dimdoņas. Džons Baznīcpele raustīja zvana auklu kā bija likuši Konstance un Matiass.

Ding! Dong! Ding! Dong! Pat sīkās radības mežā un laukos, kas neprata citu valodu kā vien savu, zināja, ko tas nozīmē. «Briesmu laiks, patvēruma vieta!»

Nesdami pašas vienkāršākās lietas, kas nu kuram bija vajadzīgs, mežinieki un viņu ģimenes no tuvienes un tālienes steidzās rast patvērumu abatijā, pirms Klūnijs tiem uzbrūk, vāveres, peles, strupastes, kurmji, ūdri itin visi, izņemot putnus gaisā, kas tāpat jau bija drošībā. Bēgļi nāca pa garo, putekļaino ceļu, mātes sargādamas uzraudzīja mazuļus, tēvi nodrošināja aizsardzību no aizmugures.

Brālis Metuzāls stāvēja pie vārtiem kopā ar abatu. Katrai nācēju grupai viņš pilnībā pārtulkoja abata vēstījumu, bet pēc tam atstāstīja abatam viņu pateicības, palīdzības solījumus un uzticības apliecinājumus. Jo kurai gan radībai peles nebija laipni izpalīdzējušas, kaut vai ar padomu? Ik katrs zināja, ka par savu izdzīvošanu tam jāpateicas abatam un viņa kopienai.

Dziedināšana, pārtika, pajumte un labs padoms tika dots visiem. Tagad bija pienācis laiks visiem apvienoties un atlīdzināt saņemto, sniedzot jebkuru iespējamo palīdzību Redvolai. Drīz tai vajadzēs visu mežinieku sabiedroto prasmes un zināšanas. Un viņi palīdzēs ar lielāko prieku!

Matiass un Konstance stāvēja noslēgto mūru pašā augšā un vēroja ceļu. Bija pusdienlaiks, un saule spīdēja tieši virs galvas. Lai ari valdīja karstums, Matiass bija pavēlējis visām pelēm uzvilkt kapuces. Tās noderēja diviem mērķiem lai pasargātu acis no saules un lai maskētos. Redvolas sargi stāvēja uz mūriem, apbruņoti ar spēcīgiem mietiem. Sarkanās smilšakmens sienas bija pārāk augstas, lai tajās uzrāptos kāda parasta radība. Instinktīvi Matiass juta, ka nepārvaramie mūri būs laba aizsardzība un iedvesis bijību jebkuram ienaidniekam.

Konstance sajuta, ka spalvas uz viņas kakla sāk celties stāvus. Viņa paostīja gaisu un par spīti karstumam, kas viļņiem vien virmoja pār pļavām, nodrebinājās. Lielā āpsiene piebikstīja Matiasam.

Dzirdi?

Matiass saspicēja ausis un jautājoši palūkojās uz viņu.

-   Pat putni pārstājuši dziedāt, Konstance klusi noteica. Pelēns ciešāk satvēra savu mietu.

-  Jā, mēs dzirdam tikai klusumu. Sienāži arī apklusuši. Runādama Konstance pētoši lūkojās uz ceļa pusi.

-   Savādi tādai vasaras dienai kā šī, draudziņ. Bang!

Ikviena radība, kas stāvēja uz nocietinājumiem, izbīlī sarāvās, kad iedimdējās Džozefa zvana skaņā balss, un Džons Baznīcpele no sava posteņa zvanu tornī sauca:

-   Viņi nāk šurp pa ceļu! Es viņus redzu. Es viņus redzu!

10. NODAĻA.

Izdzirdējusi Džozefa zvana skaņas, Klūnija armija apstājās. Kad putekļu mākonis noplaka, Ilknis jautājoši palūkojās uz savu vadoni.

-    Viņi atkal skandina to lielo zvanu, pavēlniek. Ha, ha! Laikam grib mūs ar to aizbiedēt.

Pavēlnieka acs drūmi pavērās uz izlūku.

-   Aizver muti, stulbeni! Ja tu būtu darījis, kā liku, un tūlīt būtu atgriezies ar ziņojumu kā Sierzaglis, tagad mēs jau sen būtu klosterī!

Ilknis aizlavījās atpakaļ ierindā. Viņš cerēja, ka Klūnijs būs aizmirsis, bet vadonis reti ko aizmirsa, īpaši

militāru operāciju laikā. Iespēja pārsteigt peles negaidot bija zaudēta, tagad jāmēģina cits gājiens spēka demonstrēšana. Līdz zobiem apbruņotās ordas paskats vien līdz šim vienmēr bija izrādījies varen iedarbīgs, un Ilknis īpaši nešaubījās, ka tā tas būs arī šoreiz. Parasti miermīlīgi zvēri lielākoties krita panikā, ieraugot Klūniju Pātagasti viņa armijas priekšgalā. Žurka bija gudrs un slīpēts vadonis, izņemot reizes, kad viņu pārņēma nevaldāmas dusmas, bet kāda vajadzība ļauties dusmām, ja pretinieks tik vien kā saujiņa muļķīgu peļu?

Klūnijs zināja, cik spēcīgs ierocis ir bailes.

Un no Klūnija baidījās visi.

Viņa skrandainais melnais apmetnis bija darināts no sikspārņu spārniem un pie kakla sasprausts ar kurmja galvaskausu. Milzīgā bruņucepure, ko viņš nēsāja, bija izrotāta ar strazda spalvām un briežvaboles ragiem. No sašķiebtā sejsega apakšas viņa vienīgā acs nikni raudzījās uz abatiju.

Matiasa balss griezīgi un skaidri atskanēja no parapeta augstumiem:

-   Stāt! Kas nāk?

Sārtzobis lepni izsoļoja priekšā un pieņēma izaicinājumu sava pavēlnieka vārdā, atsaukdamies augšā uz mūriem stāvošajiem:

-   Piesargieties, jūs visi! Šī ir Klūnija Pātagastes varenā orda. Esmu Sārtzobis un runāju Klūnija, mūsu vadoņa, vārdā!

Konstances atbilde bija skarba un bezbailīga:

-   Tad saki, kas tev sakāms, un lasieties prom, žurkas!

Kamēr Sārtzobis un Klūnijs čukstus apspriedās, valdīja

stindzinošs klusums. Sārtzobis atgriezās pie mūriem.

-   Klūnijs Pātagaste saka, ka viņš nerunās ar āpšiem, viņš runās tikai ar peļu vadoņiem. Ielaidiet mūs, lai mans pavēlnieks var sēsties pie galda un runāt ar jūsu vadoni.

Sārtzobis veikli aizmanījās atpakaļ, jo viņa prasība tika uzņemta ar izsmiekla svilpieniem un lejup no nocietinājumiem nolidoja daži mūra nodrupušā apmetuma gabali. Šīs lempīgās, sīkās peles nebija nemaz tik miermīlīgas, kā sākumā izskatījās.

Žurkas pavērās uz Klūniju, bet viņš neizlaida no acs skatiena abatu, kurš bija pievienojies Konstancei un Matiasam. Šķita, ka tie trīs klusām apspriežas. Žurku vadonis viņus uzmanīgi vēroja. Izskatījās, ka starp sirmo peli un viņa diviem padomniekiem nebija īstas vienprātības. Viņi brīdi apspriedās; tad Matiass panāca uz priekšu uz parapeta. Ar durkli viņš norādīja uz Klūniju un Sārtzobi.

-   Tu un tu arī. Mans priekšnieks runās ar jums abiem. Pārējiem jāpaliek ārpusē.

Klūnija astes plikšķis noklusināja protesta saucienus, kas atskanēja no ordas. Viņš pacēla sejsegu.

-   Mēs piekrītam, pele, laid mūs iekšā.

-   Bet kā būs ar ķīlniekiem sarunu drošībai? Sārtzobis iešņācās.

Klūnijs nicinoši nospļāvās.

-   Negvelz niekus. Vai tev šķiet, ka viens peļu bars smieklīgos kankaros var saņemt mani gūstā?

Sārtzobis nervozi skrubināja ieplaisājušu nagu.

-   Varbūt ari ne, pavēlniek, bet vai jūs esat vērīgi nopētījis āpsi?

Klūnijs caur mutes kaktiņu klusi atbildēja:

-   Neraizējies, es viņu uzmanīšu. Viena riktīga lauķe. Nē, tās peles ir peļu godavīri, viņas labāk mirs nekā lauzīs kādam doto vārdu. Atstāj to manā ziņā.

Kad Klūnijs un Sārtzobis devās uz vārtu nama durvīm, Konstance sauca:

-   Nolieciet ieročus, žurkas. Lieciet zemē apbruņojumu, lai parādītu, ka nākat ar mierīgiem nodomiem.

Sārtzobis dusmīgi izspļāva:

-   Elles zobi! Kuru viņa te domā izrīkot?

Klūnijs pameta viņam brīdinošu skatu:

-   Klusu. Dari, kā viņa liek.

Žurkas noņēma ieročus un sakrāva kaudzē ceļa vidū. Matiass uzsauca Klūnijam:

-    Ja tu tiešām esi Klūnijs Pātagaste, tad mēs zinām par tavu asti. Tā ir ierocis. Tādēļ sasien to cieši ap vidu, lai nevarētu izmantot.

Klūnijs neskanīgi iesmējās. Viņš pašķielēja uz Matiasu un spēcīgi noplīkšķināja asti.

-   Jaunais pelēn, viņš iesaucās, tu nekļūdies, to prasīdams, jo tik tiešām tavā priekšā ir Klūnijs Pātagaste.

To pateicis, viņš satvēra asti un izvilka tajā ieslēpto indes karadzeloni. Nometis arī to uz ieroču kaudzes, Klūnijs sasēja asti mezglā ap vidu.

-    Nu, vai tagad jūs mūs laidīsiet iekšā, peles? Jūs taču redzat, ka neesam bruņoti.

Masīvie vārti smagnēji pavērās sprīža platumā. Abas žurkas izgāja cauri varenam dēļu un mietu mežam. Vārti aiz viņiem aizcirtās.

Klūnijs paturēja prātā mūru iespaidīgo biezumu, kad abi ar Sārtzobi, galvu pieliekuši, caur tuneļveidīgo arku iznāca klostera dārzā, kur, saules apspīdēti, gaidīja Konstance un Matiass. Sargi cieši sekoja žurkām, draudīgi saslējuši mietus.

Matiass noskaldīja strupu pavēli:

-    Atstājiet mūs, peles. Ejiet atpakaļ pie saviem pienākumiem uz mūriem.

Neapmierinātas, ka jāatstāj abats bez apsardzes, peles vilcinājās klausīt pavēlei. Klūnijs nicīgi vērsās pie Matiasa:

-   Nu, pele, skaties, kā es viņus izgaiņāšu.

Pēkšņi viņš strauji pagriezās pret bažīgajām radībām. Vienīgā acs neprātīgi bolījās savā dobumā, kad Klūnijs izlaida nagus un atņirdza zobus ņurdēdams:

-   Ha-harrr! Esmu tā izsalcis pēc pelēm! Taisieties labāk augšā uz mūriem, ņerr!

Klūnijs palēcās gaisā. Peles panikā pajuka, kur kurā.

Konstance pārtrauca notiekošo ar skaļu, dusmīgu rējienu.

-   Hei, pietiks, žurka! Tu esi šeit, lai runātu ar abatu. Valdies!

Labi, ka Matiass soļoja žurkām no muguras viņš sarka aiz kauna. Klūnijs aizbiedēja aizsargus, kas pajuka uz visām pusēm kā tādi tauriņi vēja brāzmā. Matiass bija nikns; ienaidnieks tagad zināja, ka viņam pretī stājušies neapmācīti un nepieredzējuši kareivji.

Ejot uz Dziļo alu, Klūnijs sajuta naidīgumu, kas dvesa no pelēna, kurš šļepatoja nopakaļ savās pārāk lielajās sandalēs. Dīvaini, ka tik jauns jau tiek uzskatīts par kapteini, viņš nodomāja. Vēl vairāk nelikās, ka tas sīkais zellis no viņa īpaši bītos. Bet lai nu paliek. Klūnijs tiks ar viņu galā, kad pienāks īstais brīdis. Tikmēr, slēpjot apbrīnu, lielā žurka raudzījās apkārt. Cik brīnumaina vieta!

Viņš atļāvās pasapņot par nākotni. Reiz to sauks par Pātagastes pili. Viņam patika, kā tas skan. Aizsargāts pret uzbrukumiem, viņš te dzīvos zaļi un pārtiks no šīs zemes bagātības gara acīm viņš jau skatīja, kā dzīvo peles un paverdzinātie meža iemītnieki tikai lai kalpotu viņam. Viņa vara būs neierobežota; beigas klaiņojumiem; sapnis piepildījies; Klūnijs karalis!

Ienākuši klosterī, viņi apstājās, lai palaistu garām smalku, daiļu lauka pelīti, kas nesa paplāti.

-   0, Matias, viņa teica, atnesu jums uzkodas, tev un…

-   Paldies, Rudzupuķe. Noliec tās uz galda, Matiass aprauti noteica.

Sārtzobis piebikstīja Klūnijam.

-    Rudzupuķe, ha! Velis mans liecinieks, īsta skaistulīte, kā radīta jums!

Klūnijs neteica ne vārda. Viņš stāvēja un nekaunīgi vēroja, kā Rudzupuķe klāj galdu Dziļajā alā. Tiešām skaistule!

Abats norādīja uz krēsliem. Visi nosēdās, izņemot Klūniju, kas atbalstījās pret galdu, izmantodams krēslu par kājas paliktni. Viņš skatījās uz Sārtzobi tik ilgi, līdz tas pielēca kājās un nostājās blakus savam pavēlniekam. Laiski Klūnijs paņēma bļodiņu ar medu un pienu un nogaršoja.

Tfu! Viņš izspļāva to uz grīdas.

Abats salika ķepas, tās ieslēpdams tērpa platajās piedurknēs, un nesatricināmi lūkojās uz žurku pavēlnieku.

-   Ko tu gribi no mums, mans dēls?

Klūnijs ar spērienu apgāza krēslu un sāka mežonīgi smieties. Kad atbalsis telpā norima, viņa seja atkal sadrūma.

-   Tavs dēls, ha. Tas nu ir labais! Es tev pateikšu, ko gribu, pele. Es gribu to visu. Visu! Visu līdz pēdējam. Dzirdēji?

Matiasa krēsls ar troksni nogāzās uz sāniem, kad pelēns uzlēca kājās, izraudamies no abata ķepām, kas centās viņu aizkavēt.

-    Klausies, žurka, tu mani neiebiedēsi! Es tev pateikšu mūsu atbildi. Tu nedabūsi neko! Skaidrs?

Trīcēdams aiz dusmām, Matiass ļāva aizvilkt sevi atpakaļ un nosēdināt krēslā. Abats pagriezās pret Klūniju.

-     Piedodiet Matiasam. Viņš ir jauns un straujš. Bet nu, kas attiecas uz jūsu priekšlikumu, diemžēl par to nevar būt ne runas. Ja jums vai jūsu armijai kādreiz vajadzīga ārstu palīdzība, ēdiens vai apģērbs, mēs ar vislielāko prieku būsim gatavi jums pakalpot…

Klūnijs viņu rupji pārtrauca, dauzīdams galdu tik ilgi, līdz abats apklusa, tad pamāja ar nagu Sārtzobim.

-   Nolasi viņiem kodeksu.

Sārtzobis atritināja noskrandušu pergamentu. Nokremšjojās.

-   Šis ir padošanās kodekss, kas jāievēro ikvienai radībai, kas nonāk Klūnija Pātagastes vai jebkura viņa komandiera nagos. Pirmais punkts: padošanās ir pilnīga un bez nosacījumiem. Otrais punkts: Klūnijs nogalēs visu to radību vadoņus, kuri iedrošināsies viņam pretoties. Trešais punkts: viss iekarotais īpašums pieder tikai un vienīgi Klūnijam Pātagastem; tai skaitā mājas, pārtika, labība, zeme, kā arī visas radības, kas mitinās minētajā īpašumā. Viss pieder Klūnijam…

Švauks!

Sārtzobis tālāk netika. Nespēdams savaldīties, Matiass blieza ar savu nūju, pārplēsdams kodeksu tieši pa vidu. Saplēstais dokuments noplivinājās uz grīdas, zobus atņirdzis, Sārtzobis metās virsū Matiasam.

Žurka jau gandrīz bija gatava lēkt, kad spēcīga ķepa ar truliem nagiem notrieca viņu zemē. Apdullināts Sārtzobis gulēja pie Konstances kājām.

-   Kāpēc krist virsū mazam pelēnam? Tāda liela, spēcīga žurka kā tu taču varētu mēroties spēkiem ar vienu vecu āpsieni. Nāc šurp un pamēģini tikt galā ar mani.

Tikai abata Mortimera steidzīgā iejaukšanās izglāba Sārtzobim dzīvību.

-   Konstance, ļauj, lūdzu, žurkai piecelties. Lai kā man gribētos redzēt, ka viņš saņem pēc nopelniem, tev jāatceras, ka mēs nedrīkstam pārkāpt mūsu klostera viesmīlības likumu.

Sārtzobis grīļīgi pietrausās kājās, piesardzīgi atkāpdamies tālāk no āpsienes. Klūnijs turpināja, it kā nekas nebūtu noticis:

-    Es tev, peļu abat, dodu laiku līdz rītvakaram, lai paziņotu atbildi.

Abats, kurš parasti nekad neļāvās dusmām, tagad nikni raudzījās Klūnija vienīgajā acī, viņa seja bija pārakmeņojusies.

-    Man nevajadzēs laiku līdz rītdienai, žurka. Tu vari saņemt manu atbildi tūlīt pat. Kā tu uzdrīksties ierasties šeit ar savu laupītāju bandu un lasīt man savu nāves un verdzības kodeksu? Es tev saku, ka ne tu, ne tava armija nekad nespers ne savu kāju, ne ķepu Redvolas klosterī, kamēr vien es vai jebkurš no maniem iemītniekiem spēs cīnīties, lai turētos jums pretī līdz pēdējam elpas vilcienam. Tas ir mans svinīgais solījums.

Klūnijs pavīpsnāja un apgriezās uz papēža. Sārtzobim sekojot, viņš izsoļoja ārā. Uz kāpnēm starp Dziļo alu un Lielo zāli viņš apstājās un pagriezās, viņa aukstā balss atbalsojās starp abiem alu kambariem:

-   Nu, tad jūs visi mirsiet vīri, sievas un bērni. Jūs noraidījāt manus noteikumus. Tagad Klūnijs jūs par to sodīs. Uz ceļiem rāpodami, jūs lūgsieties, lai nāve nāk ātrāk, bet es likšu jums ilgi un dikti mocīties, pirms ļaušu mirt!

Tieši tad Konstance izdarīja ko tādu, par ko visi pēc tam runāja vēl gadu gadiem.

Ar visu savu āpšumātes spēku viņa paķēra masīvo Dziļās alas pusdiengaldu. Tas bija milzīgs, tīra ozolkoka galds, ko ducis peļu nevarētu pat pakustināt. Trauki šķindēja, un ēdiens izšļakstījās, kad Konstance pacēla galdu augstu pāri galvai. Viņa auroja:

-    Vācieties ārā, žurkas! Prom no abatijas! Man apnicis jūs klausīties. Taisieties, ka tiekat, pirms es pārkāpju viesmīlības likumu, lai arī par to man vēlāk abatam nāksies lūgt piedošanu. Lasieties, kamēr jūsu galvas vēl ir savā vietā.

Ar pēdējām cienības paliekām Klūnijs diezgan strauji kāpa pa kāpnēm, viņam sekoja Sārtzobis, nervozi smejot:

-    Viena riktīga lauķe, pavēlniek?! Vēl viens vārds no tavas mutes un viņa mestu mums ar to galdu, un sadragātu mūs.

Atcerējies, ar ko viņš nupat bija runājis tik bezkaunīgā tonī, Sārtzobis aiz bailēm sarāvās, par tādu nekaunību gaidīdams no Klūnija belzienu. Taču nekas nenotika.

Klūnijs stāvēja kā iemiets.

Nemanīdams neko sev apkārt, pat Matiasu un abatu, kas vadīja viņu ārā, Klūnijs stāvēja un blenza uz gobelēnu.

-   Kas ir tā pele? viņš izdvesa.

Matiass sekoja žurkas skatienam un devās pie gobelēna, izstiepis ķepu.

-   Tu domā šo peli?

Klūnijs mēmi pamāja.

Matiass, joprojām izstiepis ķepu, lepni paziņoja:

-   Tas ir Mārtiņš Karotājs. Viņš dibināja mūsu ordeni. Un vēl ko es tev teikšu, žurka… Mārtiņš bija visdrosmīgākā pele, kāda jebkad dzīvojusi zemes virsū. Ja viņš šodien būtu te, viņš vienkārši paņemtu savu lielo zobenu un patriektu tevi un visus tavus salašņas labi tālu. Protams, tikai tos, ko nebūtu jau sakapājis vārnām par barību.

Visiem par lielu izbrīnu, Klūnijs Jāva sevi izvest ārā. Visu ceļu līdz vārtu sarga namiņam viņš soļoja kā apmāts.

Sardzē stāvošās peles noklusa, kad Klūnijs un Sārtzobis tika izlaisti ārā uz ceļa. Orda tūlīt sapulcējās ap savu karakungu un viņa pirmo palīgu. Žurkas gaidīja pavēli. Aizstādams Klūniju, Sārtzobis uzkliedza:

-   Stājieties rindās. Atpakaļ uz baznīcu, visi!

Klūnijs soļoja kā mēnessērdzīgais, neticīgi grozīdams galvu.

Mārtiņš Karotājs. Pele, kas viņu vienādiņ vajāja murgos. Ko tas nozīmēja?

Kad Sārtzobis maršēja prom, kāda balss no mūra augšas viņu apstādināja. Viņš pagriezās un lūkojās augšup. Saplēstais kodekss pergaments, kurā ievīstīta riekšava sapuvušu dārzeņu, ielidoja viņam ģīmī. Zilimelns aiz dusmām Sārtzobis noslaucīja smakojošos netīrumus no acīm un ieraudzīja Konstanci, pārliekušos pār parapetu, ar ļauna apmierinājuma smīnu strīpainajā purnā.

Āpsiene izsmējīgi sauca:

Neaizmirsti citreiz pienākt atkal, žurka. Priecāšos tevi redzēt. Mums te palika šis tas nenokārtots. Gan mēs vēl tiksimies! Tikai tu un es, Sārtzobi! Paliec sveiks!

Pirms žurka paspēja atbildēt, āpsiene jau bija nozudusi aiz mūriem.

11. NODAĻA.

člāk tajā pašā vakarā brālis Alfs, patrulēdams pa savu mūra gabalu, pamanīja kustību papardēs Ķērpjziedu meža malā. Steidzīgi tika izsaukti Konstance un Matiass. .Viņi lūkojās pāri parapetam, pētīdami apkārtni tajā virzienā, kur brālis Alfs redzējis kustamies papardes.

-  Tur, uz priekšu, pa labi no tās apses. Re, atkal kustas.

Matiass tumsā redzēja labāk nekā abi viņa draugi.

Viņš pirmais atpazina vārgo ķermeni, kas kūņojās pa zāli.

-   Tas ir Ambrozijs Ērkšķis! Viņš ir ievainots. Ātri, skrienam turp!

-   Pagaidi, Konstance brīdināja, ja nu tās ir lamatas? Matiasam nemaz nepatika kvernēt uz vietas un noskatīties, ja

kāds guļ ievainots, bet viņam vajadzēja paklausīt draudzenes padomam. Tur varēja būt Klūnija žurkas, kas slēpnī to vien gaida, kad kāds uzdrošināsies doties uz ēnaino Ķērpjziedu mežmalu. Matiass kļuva nepacietīgs.

-   Mēs nevaram atstāt nabaga Ambroziju tur guļam, Konstance. Viņš var nomirt. Mums kaut kas jādara.

Āpsiene nosēdās, saņēmusi purnu ķepās:

-   Jā, mums kaut kas jāizdomā. Vai kādam ir kāda laba doma? Abas peles viņai pievienojās. Tikko Matiass bija nosēdies, tā

atkal pielēca kājās.

-   Izdomāju! Gaidiet tepat. Es tūlīt būšu atpakaļ!

Brālis Alfs nolūkojās, kā mazā radībiņa aizplikšķina prom. Viņš nopūtās un pagrozīja galvu.

-   Kā tev šķiet, kas mūsu Matiasam padomā?

Āpsiene sirsnīgi pasmaidīja. Arvien vairāk un vairāk viņa sāka uzticēties Matiasa dabas dotajam vadoņa un taktika talantam.

-    Neraizējies, brāli Alf. Lai kas tas būtu, varu derēt uz tavu tērpu, ka tā būs Matiasa cienīga domu pērle. Tam pelēnam galvā ir vairāk nekā tikai saujiņa ziļu.

Brālis Alfs palūkojās uz nekustīgo ķemreni zālē.

-   Ka tikai nav par vēlu. Ambrozijs vairs pat neraustās. Redzi, viņš pat nav saritinājies kamolā.

Turpmākus prātojumus pārtrauca Matiasa parādīšanās. Viņam līdzi bija pusducis kurmju.

Kurmju vadonis palūkojās lejup uz ezi, steidzīgi uzskrāpēja ar nagu pāris ātru aprēķinu uz sienas, tad pagriezās pret Matiasu.

-   Man domāt, ka mēs var dabūt tos ez's šurp, sēr. Jums dab' mūs ār' pa vārt' un stāv skatīt.

Pagriezies pret savu komandu, Priekškurmis (tāds bija viņa oficiālais tituls) sāka apspriest tuneļa platumu, pieminēdams atmugurisko skujiņas racienu, turpejošo vilcējspēku un visus citus speciālos terminus, kas tādam tuneļu rakšanā kvalificētam kurmim ir gluži parasta ikdiena.

Matiass pačukstēja Konstancei un brālim Alfam:

-   Priekškurmis un viņa brigāde ir pirmklasīgi glābēji. Viņi bieži ir izpestījuši alu racējus no iegruvumiem. Mums tikai jāstāv sardzē pie dienvidaustrumu dārza vārtiņiem un jāgaida, līdz viņi sveiki un veseli tiek atpakaļ.

-   Labi. Ko tad mēs gaidām? Ejam! teica āpsiene.

Klusi viņi izslīdēja pa mazajām zaļi krāsotajām metāla durvīm. Matiass satraukti sasprindzināja redzi, cenzdamies saskatīt jel kādas eža dzīvības pazīmes. Adatu vīrs joprojām gulēja kādus simt piecdesmit peļu soļus no viņa.

Kurmji atritināja virves cilpu. Priekškurmis noraudzījās, kā divi viņa biedri sāka rakt.

Matiass lūkojās ar apbrīnu. Tik tikko vēl viņi bija virszemē, bet mirkli vēlāk gaisā uzšāvās smilšu un mālu šalts, un racēji pazuda zem zemes. Dzimuši amata meistari.

Pēc brīža viņi bija atpakaļ, mitrie purniņi paslējās virs rakumiem. Viņi ziņoja Priekškurmim par gamts stāvokli.

-   Harr, ir labs un mīksts, sēr. Nebij ceļā ne akmeņ', ne saknes, kas mūs kavēt', taisni uz priekš', mēs domāt.

Apmierināts Priekškurmis devās uz izmēģinājuma rakumu, pārējie viņam sekoja. Es rakš' papriekš', jūs paplašin' rakum'. Gaffer un Mārdž, sekot un nostiprin'. Viņš godbijīgi pagriezās pret Matiasu un Konstanci. Jūs, džentlzvēr' nogaid' te, kam' mēs apakaļ.

Vēlreiz gaisā strauji pasitās mīksta, tumša zeme, un kurmji pazuda skatienam.

Konstance ostīja vēja pūsmu, Matiass grozīja ausis, tverdams meža nakts skaņas. Viņi vēroja, kā zeme uzmet kupri, veidodama garu pauguru, kas virzījās uz priekšu, kurmjiem rokot tuneli Ambrozija Ērkšķa virzienā. Nakts joprojām bija mierīga un klusa, bet Matiass un Konstance palika modri ja viņi neievēros šo vienkāršo dabas pamatlikumu modrību, sekas varētu būt nāvējošas.

Matiass satraukumā mīņājās.

-   Skat, viņi jau tikuši klāt, tieši zem nabaga Ambrozija! Ka es to jums saku, kādi lieliski kurmji. Mīļo stundiņ, viņš nemaz vairs nav redzams! Kurmji noteikti dabūjuši viņu tunelī.

Pārsteidzoši ātri tuneļracēji bija atpakaļ. Izlīduši no alas, viņi nesa ezi pār muguru pārmestās virvju nestuvēs un atteicās no jebkādas āpša vai pelēna palīdzības. Priekškurmis tikai sarauca degunu.

-   Vai, nē, jūs tik' nošmulēs' sav's ķep's.

Cik ātri vien iespējams, Ambroziju pārnesa uz klostera dziedinātavu. Pats abats viņu apskatīja un secināja, ka ezim ciešanas sagādāja gara robaina brūce, kas stiepās no auss līdz pat ķepas galiņam. Brālis Alfs līdzjūtīgi pakratīja galvu.

-    Iespējams, šī brūce lika vecajam Ambrozijām krist bezsamaņā. Sāpes un asiņu zudums. Viņš noteikti ir nogājis lielu gabalu, šādi savainots. Kā jums liekas, viņš izdzīvos, tēvs Mortimer?

Abats klusi pie sevis kaut ko bubināja. Viņš iztīrīja garo, nejauko brūci un uzlika zāļu uzlējuma kompresi.

-   Nav iemesla šaubīties, brāli Alf. Ambrozijs Ērkšķis ir āda un adatas. Stiprs kā laukakmens viņš ir. Re, jau sāk atgūties.

Tieši tā arī bija. Pāris reižu jokaini iekunkstējies un vairākkārt saritinājies kamolā un atkal atritinājies, ezis atvēra acis un palūkojās apkārt.

-    Vai, mana auss, kā sāp! Tēvs Mortimer, jūs taču negribat redzēt, kā nabaga Ērkšķa dēls mokās bez pilītes pagājušā gada oktobra brūnā riekstu alus, ar ko izskalot izkaltušo rīkli, viņš lūdzās.

Visi apkārtējie aiz prieka un atvieglojuma iesmējās, redzēdami savu veco draugu dzīvu un atkal možu.

Matiass bija pārsteigts, cik daudz riekstu alus Ambrozijs izsūca, pirms bija gatavs sniegt ziņojumu. Ezis skaļi nošmaukstināja lūpas.

-   Ooooooo, nu ir labāk. Tad nu tā. Es darīju, kā likāt, brīdināju visus, cik vien varēju. Džozefa zvans godam līdzēja visus brīdināt. Tad nu, īsāk sakot, varēja būt ap pusdienlaiku, kad nonācu pie Strupastu krasta. Pavēstīju sliktās ziņas Strupastēm, un, sasper jods, tas mazais pintiķis Kolins Strupaste sāka skraidīt apkārt kliegdams, spiegdams, ka viņus visus nogalēs pašu migās. Ticiet man, nekādi nebija iespējams apklusināt to muļķa sīkuli. Šā vai tā, bet viņa sacelto troksni laikam izdzirda žurku bariņš, kas klīda apkārt barības meklējumos. Pirms kāds paspēja iepīkstēties, viņas mums uzbruka. Viņu bija tik daudz, ka nevarēju neko padarīt. Man vajadzēja saritināties. Žurku kareivji aizstiepa prom jauno Kolinu, viņa māti un tēvu, bet, lai kā viņi censtos, Ambrozijām Ērkšķim klāt netika, nē, ser. Tad viens no viņiem man metās virsū ar baznīcas dārza dzelzs žoga pīķi. Gribēja nodurt, maita. Žurkas domāja, ka esmu pagalam. Teica, ka esmu pārāk durstīgs, lai būtu ēdams, tā nu viņas aizvilka prom Strupastu ģimeni, bet es paliku nekustīgi guļam, līdz krasts bija tīrs. Man izdevās tikt līdz Ķērpjziedu mežam, tas ir viss, ko atceros. Ē, vai krūkā ir vēl kas atlicis? Tā brūce pamatīgi smeldz. Man vajadzīgs alus medicīniskiem nolūkiem, tēvs Mortimer.

Matiass ievaidējās un izmisumā nokāra galvu. Strupastu ģimene saņemta gūstā; nāve vai verdzība bija viss, ko nabaga radījumi varēja sagaidīt. Eža glābšanas iedvesmots, Matiass jau grasījās ierosināt, ka viņš un Konstance, ņemot līdzi pāris rūpīgi atlasītu palīgu, varētu uzņemties vadīt glābšanas misiju uz Svētā Niniāna baznīcu. Šķiet, abats un Konstance abi reizē nolasīja viņa domas. Abats Mortimers nopūtās un pašūpoja galvu, lūkodamies uz Matiasu. Āpsiene bija runīgāka.

-    Matias, liecies mierā. Nelolo veltas cerības nocelt Strupastu ģimeni Klūnijam no degungala. Iedomājies, mēs daži ejam pret vairākiem simtiem bruņotu žurku viņu pašu nometnē. Smieklīgi. Nez vai būsim labi Redvolas aizstāvji, ja mūsu galvas tiks uzspraustas uz Klūnija karoga kārts. Matias, tu esi ļoti drosmīgs jauns pelēns, tāpēc centies būt citiem par paraugu, nesāc uzvesties muļķīgi un neapdraudi savu dzīvību.

Pārdomājis Matiass saprata āpsienes teiktā gudrību. Vēl ilgi pēc tam, kad visi jau bija devušies pie miera, viņš sēdēja nomodā un domāja. Simtiem neprātīgu ideju šaudījās pa viņa prātu, cita par citu pārgalvīgākas. Pavisam samulsis, viņš devās augšup uz Lielo zāli un nostājās portreta priekšā. Pats to nemaz neapjauzdams, viņš bija sācis runāt ar Mārtiņu Karotāju.

-   Ak, Mārtiņ, ko tu būtu darījis manā vietā? Es zinu, ka esmu tikai jauns pelēns, novicis, neesmu pat vēl īstens Redvolas mūks, bet reiz arī tu biji jauns. Zinu, ko tu būtu darījis. Tu būtu ķēries pie ieročiem, paņēmis savu vareno zobenu un devies uz baznīcu, un cīnījies ar žurkām, līdz viņas atbrīvotu Strupastes vai saļimtu, tava zobena nopļauti. Bet, ak vai, tie laiki ir pagājuši. Man nav maģiska zobena, kas spētu palīdzēt, tikai veci un gudri padomdevēji, kam jāklausa.

Matiass nosēdās uz vēsās akmens grīdas. Ilgu pilnām acīm viņš raudzījās augšup uz lepno, drosmīgo Mārtiņu Karotāju. Cik žilbinošs tēls! Palūkojies atkal pats uz sevi maisveidīgajā zaļajā tērpā un milzīgajās sandalēs, Matiass juta, kā karstas kauna un vilšanās asaras sariesās acīs un ritēja pār ūsiņām. Nespēdams rimties, viņš ļāvās asarām. Te kādas maigas ķepiņas vieglais pieskāriens lika viņam atskatīties. Tā bija Rudzupuķe.

Matiass vēlējās, kaut būtu miris!

Viņš ātri pagrieza purniņu projām, zinādams, ka viņa bija redzējusi Matiasa asaras.

-    Rudzupuķe, lūdzu, ej projām, Matiass šņukstēja. Es negribu, ka tu mani redzi tādu.

Tomēr mazā lauka pelīte negāja prom. Viņa nosēdās uz grīdas blakus Matiasam. Saņēmusi ķepās priekšautiņa stūri, viņa maigi noslaucīja Matiasa asaras. Ņemot vērā, ka Rudzupuķe bija kautrīga pelīte, viņas sakāmais bija dižena uzdrīkstēšanās.

-   Matias, nekaunies no savām asarām, es zinu, kāpēc tu raudi un bēdājies. Tas tādēļ, ka tu esi mīļš un labs pelēns, nevis tāda cietsirdīga, nežēlīga žurka kā Klūnijs. Uzklausi mani. Pat visstiprākie un drošsirdīgākie kādreiz raud. Tas pierāda, ka viņiem ir cēla sirds, kas spēj just līdzi citiem. Tu esi drosmīgs, Matias. Tu jau tagad esi paveicis dižus darbus, lai gan vēl esi tik jauns. Es esmu tikai vienkārša, pļavās augusi lauka pele, bet pat es saskatu tevī drošu sirdi un vadoņa spēku. Degoša lāpa rāda ceļu, un ar katru dienu tava liesma kļūst spožāka. Nav otra tāda kā tu, Matias. Tevī ir diženums. Kādu dienu Redvolā un visa mūsu zeme būs tev pateicību parādā. Matias, tu esi īstens karotājs.

Matiass nu jau nožuvušām acīm un augstu paceltu galvu cēlās kājās; viņš sajutās staltāks nekā jebkad agrāk. Viņš palīdzēja Rudzupuķei piecelties un paklanījās pelītes priekšā.

-   Rudzupuķe, kā lai tev pateicos par to, ko tu nupat sacīji? Arī tu esi ļoti īpaša pele. Ir jau vēls. Ej un atpūties. Es vēl uzkavēšos te kādu brītiņu.

Lauka pele noraisīja galvas lakatiņu. Šis bija viņas mīļākais lakatiņš bāli dzeltens, ar rudzupuķēm rotātu malu tas piestāvēja viņai dotajam vārdam. Rudzupuķe apsēja to Matiasam ap labo priekšķepu, tieši virs elkoņa tā bija meitenes dāvana savam varonim.

Klusītēm viņa aizslīdēja prom. Matiass juta sirdi krūtīs dauzāmies. Viņš uzrunāja Mārtiņa portretu.

Paldies tev, Karotāj. Tu uzrunāji mani caur Rudzupuķes muti. Tu devi man zīmi, ko tev lūdzu.

12. NODAĻA.

vētā Niniāna baznīcā Klūnijs sēdēja šķēpeļu kaudzē tā reiz bija mācītāja kancele. Sārtzobis, Tumšķepa, Sierzaglis un Ilknis laiski zvilnēja pie viņa kājām uz veciem, sairušiem dievlūdzēju spilventiņiem. Klūnijs atkal bija dīvainā omā. Viņš neizrādīja tikpat kā nekādu interesi par gūstā saņemto Strupastu ģimeni, pavēlēja tikai, lai tos apsargā, līdz viņam būs laiks tikt ar šiem galā. Lielākā daļa armijas gulēja baznīcas kora telpā. Pārējie bija nostādīti sardzē ārpusē.

Kapteiņi piesardzīgi vēroja savu karakungu. Klūnija garā aste nemierīgi kulstīja gaisu, vienīgā acs sastingusi pētīja kokā grebto ērgli, kas uz izplestajiem spārniem

balstīja trūdošo baznīcas katedru. Kādas domas perinājās Klūnija Pātagastes tumšajā, viltīgajā prātā? Visbeidzot viņš pacēla skatu un ierunājās:

-   Ejiet un sameklējiet Rēgu. Atvediet viņu pie manis.

Tumšķepa un Ilknis steidza izpildīt pavēli. Pārējie klusu gaidīja, acīm zalgojot ļaunā nojautā.

Pavēlniekam bija plāns. Tāpat kā visi viņa plāni, ari šim jābūt viltīgi vienkāršam un neģēlīgi ģeniālam. Nebija labāka karavadoņa par Klūniju, ja runa bija par stratēģiju.

Rēgs bija kopā ar Klūniju jau daudzus gadus. Neviens nebija pārliecināts, vai viņš ir žurka vai zebiekste, vai pa druskai no abiem. Viņš bija ļoti lunkans un muskuļots, slaiko, stiegro ķermeni klāja gluda, melna spalva. Kažokā nemanīja ne mazāko citas krāsas atblāzmu tas bija melnāks par piķa melnu nakti. Viņa acis bija savādi slīpas, melnas, bez sīkākā gaišumiņa. Rēga acis bija gluži kā mironim.

Viņš stāvēja Klūnija priekšā. Pavēlniekam nācās sasprindzināt savu vienīgo aci, lai baznīcas pustumsā pārliecinātos, ka viņa priekšā patiešām kāds stāv.

-   Rēg, vai tu tas esi?

Rēga balss bija savāda gluži kā smaga zīda švirkstoņa, kad to velk pār raupju virsmu.

-   Klūnij, esmu šeit. Kāpēc sauci Rēgu?

Klūnija palīgi noskurinājās, dzirdot Rēga balss skrapstoņu, bet pavēlnieks paliecās uz priekšu.

-   Vai redzēji tā klostera sienas, kam šodien braucām garām?

-   Es tur biju. Rēgs redz visu.

-   Saki no tiesas. Tu varētu pa tām uzrāpties?

-   Neviens zvērs, ko pazīstu, nevarētu pa tām uzrāpties…

-   Izņemot tevi?

-   Izņemot mani.

Klūnijs pamāja ar asti.

-   Nāc tuvāk. Izstāstīšu, kas darāms.

Rēgs nosēdās uz kanceles augstākā pakāpiena. Klūnijs deva pavēles.

-   Tu uzrāpsies pa klostera mūri. Augšā patrulē sargi, tāpēc esi ļoti uzmanīgs. Ja nonāksi gūstā, man no tevis nebūs nekāda labuma. Nav jēgas vienam mēģināt uzbrukt sarga namiņam un atvērt durvis, tās pārāk labi apsargā, tāpēc aizmirsti par vārtiem.

Rēgs nelika manīt, ka Klūnijs neviļus nolasīja viņa domas. Viņš palika nekustīgi stāvot, kamēr Klūnijs turpināja:

-    Kad būsi uzkāpis pa sienu, dodies uz galvenajām klostera durvīm. Ja tās uz nakti aizslēgtas, izmanto visas savas prasmes, lai atdarītu tās bez trokšņa. Svarīgi, lai tu tiktu iekšā. Pirmā telpa, kur tu nokļūsi, ir galvenā. Peles to dēvē par Lielo zāli. Ej iekšā, tad apgriezies, un tieši tev pretī pa kreisi pie sienas būs audekla gabals, kas klāts ar attēliem un rakstiem. Tagad klausies uzmanīgi! Audekla apakšējā labajā stūrī attēlota pele, kas, tērpusies bruņās, balstās uz liela zobena. Es to gribu! Izgriez, izkod vai izplēs, bet dabū to man! Man to vajag! Nenāc bez tā atpakaļ, Rēg!

Četru kapteiņu sejās bija lasāma neizpratne par dzirdēto. Peles attēls? Līdz šim netika manīts, ka Klūnijs kolekcionē portretus. Ilknis pačukstēja Sierzaglim:

-   Kāda jēga šim no peles bildes?

Klūnijs to izdzirdēja. Viņš panāca līdz kanceles malai. Sagrābis katedras apmali, viņš pārlūkoja savu nelielo draudzi kā tāds sātana priesteris.

-   Ā, brāli Ilkni, es paskaidrošu. Es pateikšu tev, kāpēc ir tā, ka jūs tu un tev līdzīgie vienmēr paliksiet kalpi, kamēr es vienmēr būšu jūsu kungs. Vai tad neredzējāt to peļu ģīmjus šodien? Pietiek Mārtiņu Karotāju pieminēt vien, lai viņi aiz sajūsmas vai spiegtu.

Vai tad jūs nesaprotat tas ir viņu varonis. Mārtiņa vārds pelēm nozīmē to pašu, ko manējais ordai, varbūt tikai drusku citādi. Mārtiņš ir tāds kā labais eņģelis; es jums tieši pretējs. Padomājiet brīdi. Ja ar mani kas atgadītos, jūs visi būtu nevadāms salašņu bars, daudzgalvains pūlis. Nu, un ja peles zaudētu savu vislielāko svētumu, Mārtiņa portretu, kas ar viņām būtu?

Sārtzobis papliķēja sev pa gurnu. Viņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ, nespēdams valdīt līksmi.

-  Vareni, pavēlniek, velnišķīgi! Bez sava apbrīnojamā Mārtiņa viņi būs tikai pārbijušos sīku peļu bars.

Klūnija aste iebelza pa satrūdējušo katedru un sašķēla to vairākos gabalos.

-   Un tieši tad mēs dosim viņiem galveno triecienu!

Spēcīgā aste cirtās atpakaļ un aptinās ap Rēga ķermeni, pievilkdama to tuvāk, aci pret aci ar savu kungu. Klūnija smakojošā elpa sitās Rēgam sejā, kad viņš teica savu sakāmo, uzsvērdams katru zilbi.

-   Atnes to bildi man. Izdari to! Kad es sēdēšu Redvolas klostera abata krēslā, tavs atalgojums būs dižens. Ja pievilsi mani, tavas vaimanas dzirdēs tālu aiz mežiem un pļavām!

Klūnijs Pātagaste bija runājis.

13. NODAĻA.

Pirmie saules stari plaši atdarīja vārtus rītausmai. Redvolas iemītnieki jau rosījās. Pēc brokastīm abats sadalīja ikdienas pienākumus. Visi, kas nebija iesaistīti abatijas aizsardzībā, tika norīkoti vākt ražu un pildīt pieliekamos kambarus, ja gadījumā aplenkums ieilgtu. Jaunie ūdri vāca ūdenskreses un zvejoja; Rudzupuķe vadīja peļu grupu, kas novāca agro graudaugu ražu; citi jaunieši rūpējās par sakņu dārziem. Gaišais vasaras rīts sanēja no čaklo mežinieku rosības.

Ambrozijs Ērkšķis, nu jau pavisam atlabis, pārskatīja noliktavas krājumus: daudz pagājušā gada riekstu, ogu

konservu, ābolu un bumbieru atliku likām. Žēl, ka ezis nevarēja pārbaudīt pagrabus vienīgais atslēgu pāris bija pie brāļa Edmunda un mūka Hugo. Ambrozijs aplaizīja lūpas jau no domas vien par riekstu alus, stipra sidra un bieza portera litriem un mučelēm ak, mīļās, jaukās muciņas -, kas bija pilnas ar plūškoka vinu un zīdkoka brendiju, upeņu vīnu un mežvīna heresu.

-   Ei, ezzi! Kur mums likties sitās saknes un cūkpienes. Pasteidzies, tas i' vien riktīg' smags.

Ambrozijs grūtsirdīgi nopūtās, atbrīvodams abus pagurušos kurmjus no smagiem pieneņu un sakņu bumbuļu saišķiem.

-   Ei, turr tos bumbuļ' cieši, Bili. Tu, laid tos lejā, eima!

Nāca arī kurmju mazuļi. Ambrozijs ar ķepu papaijāja savu apsēju. Eža darbam nekad nebija gala.

Matiass un Konstance stāvēja klostera pagalmā. Viņi bija uzņēmušies rīkot kaujas mācības. Meža iemītnieki rādīja savas īpašās prasmes. Mierīgākos laikos šīs prasmes izmantoja tikai gadatirgos un sporta spēlēs, bet nu, kad radusies vajadzība, tās noderēs nopietnākam nolūkam.

Ūdri nesa maisus ar gludiem oļiem, kūms tie spēcīgi un izmanīgi meta ar vīnogulāja lingām. Lauka peļu strēlnieku grupas nostiepa šaujamloku stiegras, lai izšautu dzelkšņu bultas. Ar šiem pašiem miniatūrajiem lokiem savureiz tika aizgaiņāts dažs labs sirojošs putns. Redvolas peļu gmpas mācījās durt un atvairīt uzbrukumus ar dēļu galiem.

Lejā pie mūriem klostera zālienā Priekškurmis vadīja savu komandu, kas raka grāvi. Bebrs vientuļnieks gar tā malām sprauda uzasinātus mietus. Ar virvēm un trīšiem augšup uz nocietinājuma vaļņiem tika celti grozi ar akmeņiem un grāvī izrakto zemi. Aizsargi tos krāva kaudzēs uz parapeta malas.

Matiass ņēmās grupai Redvolas peļu mācīt, kā rīkoties ar nūju viņš pats bija atklājis iedzimtas spējas veikli rīkoties ar garo oša kārti. Neviena no pelēm nekad nebija trenējusies nevienā cīņas sporta veidā tās bija neveiklas un biklas. Bet, tā kā varēja brīvi izvēlēties mācīties rungu bliezienus un spēka paņēmienus pie Konstances vai ceturtdaļmieta cīņu pie Matiasa, peles par piemērotāku atzina pēdējo.

Matiass saprata, ka viņam jābūt skarbam. Viņš izdarīja vairākus spēcīgus sitienus un smagus triecienus, pat viskautrākos padarot pietiekami niknus, lai tie atbildētu ar to pašu.

-   Uzmani galvu, brāli Antoniji

Šviukst!

-   Es brīdināju, brāli! Tagad piesargies, es nāku atkal.

Švauks!

-   Nē, nē, stāvi turpat, brāli! Aizsargājies! Dod man virsū!

Šviuks, krakš!

Šoreiz Matiass smagi novēlās zemē un mulsi berzēja sāpošo pieri. Konstance ieguldzās.

-   Nu, Matias, pats vien esi vainīgs. Tu teici, lai brālis Antonijs tev sit, un, nudien, viņš klausīja uz vārda. Būs man jāņem viņš savā rungošanas kursā! Izskatās daudzsološi.

Matiass pierausās kājās un, atbalstījies uz savas nūjas, skumīgi pasmaidīja.

-   Jā, viņš ir ļoti spēcīgs, bet kaut mums būtu īsti kara ieroči zobeni un dunči, nu kaut kas tāds. Ar koka gabaliem mēs daudz žurku neuzveiksim.

-   Varbūt arī ne, āpsiene atbildēja. Bet neaizmirsti, ka mēs gatavojamies aizstāvēties, nevis uzbrukt vai nogalēt.

Matiass nometa savu šķēpu. Viņš pasmēla kausu ūdens no ozolkoka spaiņa, norija krietnu malku un pārpalikumu izlēja pār sāpošo galvu.

-   Gudri sacīts, Konstance, bet pamēģini to iestāstīt Klūnijam un viņa ordai. Gribu redzēt, kā tev tas izdosies.

Pusdienas todien pasniedza ārā, dārzā. Matiass līdz ar citiem meža iemītniekiem nostājās rindā pēc ēdiena: kausiņš svaiga piena, kviešu klaipa rieciens un kriksītis kazas siera. Rudzupuķe visus apkalpoja. Viņa iedeva Matiasam īpaši lielu siera gabalu. Pelēns atrotīja sava tērpa piedurkni un pavilka ārā rudzupuķu lakatiņa malu.

-    Skat, Rudzupuķe, to man vakarnakt iedeva kāds ļoti tuvs draugs.

Viņa iesmējās.

-   Ej nu un ēd savu tiesu, karotāj, citādi es tev parādīšu, kā šis siera gabals prot lidot.

Klīzdams pa ēnu izraibināto augļu dārzu, Matiass uzgāja veco draugu Metuzālu. Pelēns atsēdās zem plūmes un tiesāja savas pusdienas. Metuzāls sēdēja, atbalstījis muguru pret kociņu un, acis pievēris, šķietami snauda; neatvēris tās, viņš uzrunāja Matiasu.

-   Kā veicas jaunajam nūjmeistaram mācību kaujās?

Nolūkodamies, kā dažas sīkas skudriņas stiepj prom nobirušās

maizes kripatiņas, Matiass atbildēja:

-    Cik jau nu labi var iet, brāli Metuzāl. Un kā tev veicas ar pētījumiem?

Metuzāls pašķielēja pār briļļu malu.

-      Zināšanas ir lieta, kuras nekad nav par daudz. Tas ir gudrības auglis, kurā jākož prātīgi un tas rūpīgi jāsagremo, ne tā kā pusdienas, ko tu vienkārši aprij, draudziņ.

Matiass nolika malā ēdamo.

-   Pastāsti, kādas zināšanas tu pēdējā laikā esi apguvis, sirmais draugs!

Metuzāls iedzēra malku no Matiasa piena trauciņa.

-   Dažreiz man liekas, ka tava galva ir daudz vecāka par tevi pašu, pelēn. Ko vēl tu gribi uzzināt par Mārtiņu Karotāju?

Matiass izbrīnījās.

-   Kā tu uzminēji, ka gribēju vaicāt par Mārtiņu?

Metuzāls sarauca degunu.

-   Un kā bites zina, ka ziedā ir putekšņi? Prasi vien, manu zēn, kamēr es neesmu atkal iesnaudies.

Matiass brīdi vilcinājās, bet tad spēra ārā:

-   Brāli Metuzāl, saki man kur Mārtiņš ir apglabāts?

Sirmā pele sausi iesmējās.

-   Un pēc tam tu gribēsi zināt, kur palicis karotājpeles varenais zobens.

-   B-bet kā tu to zināji? Matiass stostījās.

Sirmais vārtu uzraugs paraustīja šauros plecus.

-   Zobenam jābūt apraktam līdz ar Mārtiņu. Sendienu varoņa apputējušie kauli tev diez' vai noderēs. Vienkāršs secinājums pat tik vecam kā man.

-  Tātad tu zini, kur Karotājs guldīts?

Metuzāls pašūpoja galvu:

-    To nezina neviena dzīva radība. Nu jau ilgus gadus esmu lauzījis galvu un racies senos manuskriptos, tulkodams, sekodams slepenām norādēm, bet galā vienmēr viens un tas pats nekā. Esmu pat izmantojis savu valodnieka talantu, runādams ar bitēm un citām dzīvām radībām, kas var iekļūt vietās, kur mums par šauru, bet vienmēr tikai viens un tas pats runas, leģendas un vecu peļusievu pasakas.

Matiass vēl sadrupināja maizi skudrām.

-   Tad jau iznāk, ka Karotāja zobens ir tikai teiksma vien?

Metuzāls sašutumā pieliecās.

-   Kas to teica? Es, vai?

-Nē, bet tu…

-    Muļķības! Nekā tamlīdzīga, jauno draudziņ. Klausies manī uzmanīgi. Man ir tāda ērmota nojauta, ka Ui varētu būt īstais, kam glabāju šo ļoti svarīgo vēsti.

Matiass aizmirsa par ēšanu. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi.

-    Pirms vasarām četrām es dziedināju kādu zvirbuļvanagu, kurš bija sastiepis kājas cīpslu. Viņš nevarēja kārtīgi savilkt nagus. Hmm, cik atceros, liku viņam apsolīt, ka tas nekad nemedīs peles. Tas bija nežēlīgs, biedējošs putns. Vai tu esi kādreiz redzējis tuvumā zvirbuļvanagu? Protams, neesi. Es pastāstīšu. Viņi var sastindzināt sīkās radības ar savām mežonīgajām, dzeltenajām acīm. Dzimuši slepkavas, patiesi. Bet šis vanags pateica ko tādu, kas man nebija īsti saprotams. Viņš pieminēja zvirbuļus, saukdams tos par spārnotajām pelēm, teica, ka pirms daudziem gadiem tie no mūsu klostera kaut ko nozaguši, kādu dārgumu, kas reiz piederējis pelēm. Kas tas bija nepateica. Vienkārši aizlaidās. Ha, vai tad vērts gaidīt pateicību no zvirbuļvanaga?

Matiass viņu pārtrauca:

-    Vai tu esi kādreiz runājis ar zvirbuļiem par šo «kaut ko»?

Metuzāls pašūpoja galvu.

-    Esmu pārāk vecs. Es nevani uzkāpt uz jumta, kur viņi vij ligzdas. Turklāt zvirbuļi ir savādi putni, vienmēr ķildojas un tik čirkst savā jocīgajā valodā. Viņi ir kareivīgi noskaņoti, ārkārtīgi aizmāršīgi un īsteni mežoņi. Viņi nomestu tevi no jumta un nogalētu, pirms tu vēl paspētu pietuvoties viņu dzimtas ligzdai. Jā, esmu par vecu tādām lietām, Matias, un neesmu pārliecināts, ka tā zvirbuļvanaga stāsts bija patiess. Daži putni, ja viņiem tā tīk, var būt šausmīgi melīgi.

Matiass mēģināja izprašņāt brāli Metuzālu sīkāk, bet siltā saulīte bija darījusi savu sirmais vārtu uzraugs, sēdēdams augļu dārzā un baudīdams jūnija pēcpusdienas mieru un klusumu, šoreiz bez kādiem jokiem tiešām bija cieši iemidzis.

14. NODAĻA.

PĀR debesīm skrēja mākoņi, aizsegdami šauro, sudrabaino mēness sirpi. Džozefa zvans miegā dusošajai zemei pavēstīja par pusnakts stundas iestāšanos. Viegls lietutiņš sijājās pār izslāpušajām pļavām un izkaltušo mežaini, nesdams atelpu pēc sausās, karstās dienas un skalodams ceļa putekļus.

Neliela trokšņa iztraucēta varde grāvī pavēra acis. Čaboņa nāca no dzīvžoga puses. Varde pamirkšķināja acis. Vai tur zogas trīs stāvi vai divi?

Varde tupēja pilnīgi klusu. Šķiet, tur ir divi stāvi un tāda kā ēna. Gar mākoņa maliņu parādījās mēness.

Tās bija divas milzu žurkas… un tumšs, ēnai līdzīgs kaut kas!

Viņi lavījās uz priekšu krūmu aizsegā uz peļu tautas varenās mītnes pusi. Žurkas bija mednieki; paldies Dievam, varde nav pamanīta. Varde nekustīgi tupēja, līdz viņi paies tai garām. Tā nebija viņas darīšana.

Klūnijs, Skrandausis un Rēgs bez trokšņa virzījās uz Redvolu. Šī bija tik svarīga misija, ka Klūnijs nolēma pats iet līdzi un personīgi visu uzraudzīt. Rēgam ap vidu bija piestiprināts ādas maiss. Tajā bija tieva, stipra virve, abordāžas kāsis, eļļas pudelīte, pāris mūķu un duncis Rēga parastais kramplauža ekipējums.

Skrandausis lepni soļoja uz priekšu, trīsēdams aiz satraukuma, ka viņš ticis izvēlēts, lai dotos kungam līdzi tik svarīgā uzdevumā. To gan viņš nezināja, ka Klūnijs viņu paņēmis līdzi kā nodrošinājumu. Ja viņiem gadītos nonākt bezizejā, Skrandausis tikūi upurēts kā nevajadzīgs muļķis, bet Klūnijs varētu glābt savu ādu.

Visi trīs apstājās abatijas augsto mūru priekšā. Klūnijs apklusināja viņus ar astes mājienu, tad pazuda tumsā. Palicis viens ar Rēgu, Skrandausis nervozēja. Viņš mēģināja čukstus sākt sarunu.

-   Jaukas lietus lāses, vai ne, Rēg? Nāk par labu zālei. Pie joda, tās mūra sienas gan ir augstas. Labi, ka tev tur jākāpj, nevis man. Es to nemūžam nespētu. Esmu pārāk tukls, ha, ha, ha!

Skrandauša balss noplaka. Viņš neveikli virpināja ūsas pirkstos, saraudamies zem Rēga nedzīvo, melno acu iznīcinošā skatiena. Skrandausis noskurinājās un apklusa.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad Klūnijs jau bija atpakaļ. Viņš pamāja uz parapeta pusi.

-  Es biju pakāpies krietnu gabalu pa sienu. Visas sargpeles guļ, muļķi tādi! Viņiem nekad agrāk nav nācies stāvēt sardzē; kā uznāk nakts, tā šiem uzreiz miegs. Redz, ko dara disciplīnas trūkums.

Skrandausis piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Jums taisnība, pavēlniek. Ja viņi būtu mūsu armijā un vecais Sārtzobis pieķertu viņus snaužam, viņš gan…

-   Beidz klabēt, muļķi, Klūnijs iešņācās. Esi gatavs, Rēg? Un neaizmirsti, ko teicu.

Rēgs atņirdza savus dzeltenos ilkņus un sāka rāpties. Lēnītēm viņš virzījās augšup kā tāds melns, garš rāpulis, viņa nagi meklēja smilšakmens sienā nemanāmas iedobes un plaisas. Visu laiku augšup, dažbrīd apstājās, ķepas iepletis un pielipis pie sienas, izskaitļodams katni nākamo kustību, pilnībā izmantodams visniecīgāko spraugu vai savienojuma vietu. Neviens cits dzīvnieks Klūnija armijā pat nemēģinātu pa šādu sienu tikt augšā, bet Rēgs bija rāpšanās speciālists. Viņš koncentrējās darāmajam darbam, dažbrīd turēdamies pie akmeņiem tikai ar vienu ķepu. Lejā Klūnijs un Skrandausis saspringti lūkojās augšup. Viņi tik tikko varēja saskatīt Rēga apveidu un nojaust, ka viņš ir netālu no mūra augšas.

Rēgs mainīja stāvokli, noturot līdzsvaru ar pakaļkājām un asti. Tad viņš ieāķēja nagus mūra spraugā, pievilkās ar priekšķepām un sprīdi pa sprīdim rausās arvien augstāk.

Brālis Edmunds uz mūra iesnaudies klusi krāca. Viņš bija ērti ieritinājies laukakmeņu kaudzes vidū, ietinies siltā segā, saceltā kapuce sargāja viņu no smalkā lietus. Edmunds nemanīja garos, asos nagus, kas iekrampējās parapeta malā. Bridi vēlāk parādījās gluda melna galva, divas trulas melnas acis raudzījās un guļošo peli. Rēgam bija izdevies uzrāpties pa klostera mūri.

Kā lokana melna ķirzaka viņš aizslīdēja garām snaudošajiem dzīvniekiem un laukakmeņu krāvumiem, ne reizi nesaceldams ne mazāko troksnīti. Mūks Hugo klusītēm miegā iebubinājās un pagrieza galvu, viņa mūka tērpa kapuce noslīdēja. Lietutiņš sijāja uz tuklā purna, draudot viņu pamodināt. Viegli kā nakts vēja pūsmiņa

Rēgs pavilka kapuci atpakaļ vecajā vietā. Brīdi sastindzis, Rēgs palūkojās apkārt, pirms devās lejup pa akmens pakāpieniem no nocietinājuma vaļņa klostera pagalmā. Izmantodams krūmus un cerus kā aizsegu, viņš zagās uz priekšu, ne bridi lieki neriskēdams, neizdarīdams nevienu negaidītu kustību. Ik pa brīdim viņš apstājās un nogaidīja, ļaujot minūtēm ritēt, viņš plānoja nākamo gājienu, lavīdamies kā mākoņa ēna, ko uz zemes zīmēja mēness stari.

Durvis uz Lielo zāli nebija slēgtas. Rēgs apsvēra, ka durvju aizbīdnis droši vien ir vecs un ierūsējis. Viņš izņēma eļļas pudelīti un ieeļļoja aizbīdni un viras. Uzmanīgi viņš pavēra durvis sprīža platumā nedaudz iečīkstēdamās, tās atvērās bez piepūles. Ieslīdējis iekšā, viņš netīšām atlaida durvis vaļā. Strauja nakts vēja brāzma tās aizcirta ar dobju būkšķi.

Rēgs pie sevis nolamājās un zibenīgi noslēpās aiz tuvākā pīlāra. Viņš gulēja nekustīgi, neuzdrošinādamies pat ievilkt elpu; vienu, divas, trīs minūtes, labi! Troksnis nevienu nebija iztraucējis. Viņš devās ārā no slēptuves, lai izpētītu audeklu, kas karājās pie sienas.

Pat melns naktstauriņš bezmēness naktī nebūtu izsprucis Rēga skatienam. Viņam nevajadzēja gaismekli, lai sīki izpētītu priekšā esošo lietu. Tad lūk, kāds izskatījās karotājpeles portrets, ko Klūnijs tā alka iegūt. Izmantodams savus kā bārdasnažus asos zobus, Rēgs sāka grauzties senajā gobelēnā, darbodamies no bārkstainās apakšmalas uz augšu.

Matiass grozījās un dīdījās gultā, kaut ari pārguris, viņš nevarēja aizmigt. Viņa prāts atkal un atkal pārcilāja visādas domas un plānus: zobens, Mārtiņa kapavieta, abatijas aizsardzība, Rudzupuķe. Visbeidzot pēc ilgas palagu spārdīšanas un ņurcīšanas miegs Matiasu ņēma savā varā. Matiass atradās kādā garenā, tukšā telpā, kas tikpat labi varēja būt arī Lielā zāle. Kāda balss viņu sauca:

-   Matias!

-    Ai, ej projām, pelēns miegaini noņurdēja. Prasi kādam citam. Esmu noguris.

Bet balss bija uzstājīga un urbās viņa apziņā.

-   Matias, Matias, tu man esi vajadzīgs.

Viņš lūkojās uz priekšu aptumšotajā zālē.

-   Kas ir, kāpēc tev mani vajag?

Matiass devās balss virzienā. Viņš sadzirdēja ļaunu smiekliņu, kam sekoja izmisis kliedziens:

-   Matias, palīdzi, neatdod viņiem mani.

Matiass metās skriet. Likās, ka telpa kļuvusi garāka.

-   Kas tu esi, kur tu esi?

Tālu priekšā spocīgajā tumsā Matiass pie sienas varēja vāji izšķirt kādu tēlu. Tā bija pele bruņutērpā.

-   Lūdzu, Matias, tev jāpasteidzas!

Bums.

Matiass attapās uz guļamistabas grīdas. Palagi bija savijušies ap viņa augumu. Lēnām viņš pierausās sēdus un berzēja acis. Kāds savāds sapnis: garā zāle, lūgums pēc palīdzības, pele bruņutērpā…

Matiass juta, ka spalva uz skausta sabožas.

Protams, tam tā jābūt!

Lielā zāle; Mārtiņš Karotājs; kaut kas briesmīgs notiek tur lejā. Viņš bija steidzami vajadzīgs.

Matiass nospēra palagus, pielēca kājās un pa galvu, pa kaklu brāzās ārā no guļamtelpas, metās prom pa koridoru un tad lejup pa vītņu kāpnēm. Cauri Dziļajai alai tumsā aizklabēja viņa straujie soļi. Klupdams un krizdams pār mēbelēm, sirdij skaļi dauzoties un asinīm dzīslās joņojot, Matiass pārkrita pāri kāpņu augšgalam un, ķepas izpletis, ielidoja Lielajā zālē. Viņš gulēja zemē, lūkodamies cauri tumsai uz gobelēnu. Mārtiņš joprojām bija turpat, tikai… viņš kustējās.

Vai tā bija vēja pūsma? Nē, nevar būt. Karotājpeles līdzinieks šūpojās tā, it kā to kāds kaut kur vilktu. Matiass samanīja ēnu, bet no kā tā krīt? Viņš pietrausās kājās un metās uz priekšu, tikmēr Mārtiņa portrets atdalījās no gobelēna.

To turēja žurka!

Matiass nešaubījās. Tā bija žurka, pilnīgi melna no ūsām līdz nagiem, tik tikko atšķirama no melnās tumsas.

Rēgs izdzirda sev aiz muguras soļus. Aukstasinīgi viņš apsviedās riņķī, kad pretinieks metās viņam virsū. Cīņā viņš nešaubīgi uzveiktu tik sīku radību, bet viņam bija pavēlēts sagādāt portretu, nevis cīnīties ar nieka pelēm. Turklāt vienmēr pastāvēja briesmas, ka pele varētu ieķerties viņam kažokā, saukt pēc palīdzības un turēties, līdz palīgi ir klāt. Rēgs veica viltīgu dubultmanevru saliecies līkumā un veldamies uz priekšu, viņš notrieca Matiasu zemē. Pielēcis kājās, viņš izslīdēja pa durvīm, aizcirta tās un metās bēgt pāri pagalmam.

Matiass uzlēca kājās, kliegdams no visa spēka:

Turiet žurku! Turiet žurku!

Tūlīt arī pietrūkās sardzē noliktās peles. Skriedams Rēgs ieraudzīja Konstanci brāžamies pāri dārzam, lai aizšķērsoni viņam ceļu uz kāpnēm, kas veda augšup uz nocietinājuma vaļņiem. Mainījis virzienu, viņš metās uz nākamo kāpņu pusi, klusībā lādēdams āpsi. Tagad viņam vajadzēs izmantot virvi, lai ātri tiktu lejā uz ceļa.

Matiass izskrēja no klostera ēkas. Viņš redzēja Rēgu mainām virzienu. Zibenīgi apgriezies, viņš skrēja pa taisnāko ceļu un panāca zagli kāpņu pakājē. Lēkšus mezdamies žurkai virsū, Matiass sagrāba Rēgu aiz kājas, un tas smagi atsitās pret zemākajiem kāpņu pakāpieniem. Joprojām ieķēries gobelēna stērbelē, Rēgs locījās kā zutis. Apmeties uz muguras, viņš ar brīvo kāju nežēlīgi iespēra jaunajam pelēnam pa galvu. Matiass varonīgi centās noturēties, bet augumā lielākais un smagākais pretinieks nerimtīgi zvetēja pelēnam pa seju, vēl un vēl. Lielā, kaulainā kāja ar asajiem nagiem, kas sita un dauzīja, drīz panāca savu Matiass sa|ima un zaudēja samaņu.

Konstance bija uzrāpusies pa attālākajām kāpnēm. Sasniegusi nocietinājuma valni, viņa skrēja uz priekšu, veikli izvairīdamās no akmeņu kaudzēm. Āpsiene, redzot, ka Matiass neiztur sitienu brāzmu, skrēja arvien ātrāk, taču viņu kavēja peles visapkārt, kas panikā metās uz visām pusēm, domādamas, ka sācies īsts iebrukums. Vienīgais bez Konstances, kas vēl spēja saprast notiekošo, bija Rudzupuķes tēvs. Būdams tuvāk kāpņu galam nekā āpsiene, viņš metās tieši pretī iebrucējam. Rēgs pūlējās izvilkt virvi.

Padodies, žurka, tu man esi rokā, sauca Laukpeles kungs un sagrāba zagli. Rakņādamies pa patronsomu, lai atbrīvotu virvi, Rēgs sataustīja dunča spalu. Viņš to spēji izrāva un divreiz iedūra lauka peles neizsargātajā ķermenī.

Konstance pieskrēja brīdī, kad savainotais krita. Rēgs pavērsa pret viņu savu augstu pacelto dunci. Konstance ar ķepu apmeta varenu loku un trāpīja Rēgam tieši pa zodu. Sitiena spēks atgrūda zagli augšup, un, pirms Konstance paspēja viņu satvert, žurka zaudēja līdzsvani un ar šausmīgu kliedzienu pārvēlās pāri parapeta malai. Rēgs lidoja lejup, atsitoties pret vareno mūri. Ar pretīgu būkšķi viņš piezemējās uz slapjā ceļa.

Klūnijs brāzās pie notriektā Rēga, Skrandausis sekoja viņam pa pēdām. Par spīti briesmīgajiem ievainojumiem, Rēgam izdevās paslieties uz vienas ķepas.

-   Klūnij, esmu savainots, palīdzi man, viņš izdvesa.

Gobelēna gabals gulēja turpat zemē. Klūnijs to nadzīgi paķēra.

Caur sadusmoto peļu kliedzieniem viņš dzirdēja, kā tiek atšautas vārtu bultas. Klūnijs nesaudzīgi iespēra pa Rēga sadragāto augumu.

-   Celies un laidies vai arī paliec šeit, muļķi. Es nestiepju kroplus un vārguļus.

Atstājis ievainoto Rēgu pelēm, Klūnijs zibenīgi metās prom pāri ceļam. Ar varenu sparu viņš pārlēca pāri grāvim un joza prom pāri pļavām. Klajā laukā viņš spētu noskriet jebkuru peli, kas uzdrošinātos viņam sekot. Vicinādams gobelēnu, Klūnijs aiz sajūsmas smējās, arvien pielikdams soli.

Skrandausis krita panikā. Grāvi pārlēkt viņš nevarēja, tādēļ muka pa ceļu pretējā virzienā, nekā viņi bija nākuši.

Grupiņa peļu brāļa Alfa vadībā mēģināja pārvarēt grāvi un uzrāpties augšā pļavā. Par nelaimi, lietus šo uzdevumu bija padarījis neiespējamu. Klūnijs jau bija nozudis skatienam un gobelēns līdz ar viņu.

Atgriezdamies Redvolā, vajātāji uzgāja Matiasu. Apmulsis viņš balstījās pret mūka Hugo roku. Ar grūtībām turēdamies kājās, viņš aizstreipuļoja līdz vietai, kur uz ceļa gulēja Rēgs. Saviebies no sāpēm, Matiass lūkojās apkārt, meklēdams ceļa dubļos no gobelēna izplēsto gabalu.

-   Tam kaut kur tepat jābūt, viņš izsaucās un uzkrita ievainotajam Rēgam, pārmeklēdams viņa jostas somu.

Blāvajām acīm aizmiglojoties, Rēgs vēroja Matiasu. Viņa sakāmais bija īss un balss savādi mierīga.

-   Par vēlu, pele. Mārtiņš jau ir pie Klūnija.

Tas bija pēdējais, ko Rēgs savā mūžā pateica. Viņš vēl reizi noraustījās un bija beigts.

15. NODAĻA.

Rītausma atnāca tāda, it kā apjaustu pagājušās nakts notikumus. Virs Redvolas un Ķērpjziedu meža bija savilkušies svina pelēki mākoņi, un sijāja nebeidzams lietus. Abats Mortimers likās krietni novecojis un sevišķi skarbs, kad uzrunāja sapulci Dziļajā alā. Gaisotne bija neapšaubāmi nomācoša.

Gulēt savos posteņos, ļaut ienaidniekam iekļūt klosterī un nolaupīt mūsu vissvētāko dārgumu! Vai tā jūs mūs sargājat? Abata pleci bezspēcīgi saguma. Iestājās neveikls klusums ikviens sajutās vainīgs un šīs dusmas pelnījis. Peļu sirmgalvis pašūpoja galvu un samiernieciski pacēla gaisā ķepu.

-   Piedodiet man, draugi, es nosodu jūs nepelnīti. Mēs visi esam miermīlīgi dzīvnieki, mums trūkst prasmes un pieredzes karamākslā. Tomēr šorīt, aplūkojot vēlo rozi, es ievēroju, ka tās lapas ir sačokurojušās, sīkie rožpumpuri apvītuši. Mārtiņa Karotāja vairs nav starp mums. Viņš ir atstājis Redvolu. Mēs esam palikuši vieni. Nāks smagas un sāpju pilnas dienas bez viņa mūsu vidū.

Peles un meža zvēri, nodūruši skatienu, neziņā mīņājās. Viņi zināja, ka tēvs Mortimers runā taisnību. Taču cerība mirst pēdējā. Ierunājās kāda balss tas bija Matiass.

-    Ir arī dažas labas ziņas, viņš ieteicās. Es tikko nāku no dziedinātavas. Laukpeles kungam vairs briesmas nedraud. Viņš dzīvos.

Visapkārt atskanēja atvieglotas nopūtas. Saspringums mazinājās, pat abats uz brīdi piemirsa savus drūmos paredzējumus.

-     Paldies, Matias, viņš izsaucās. Cik iepriecinoša vēsts. Jāatzīst, ka, redzot, cik nopietni Laukpeles kungs ir savainots, es jau domāju par ļaunāko. Bet kā ar tevi pašu, mans dēls? Tev noteikti vajadzētu atpūsties. Tava seja pēc cīņas ar melno žurku vēl joprojām ir pietūkuši.

Matiass greizi pasmaidīja un bezrūpīgi paraustīja plecus.

-    Neuztraucieties par mani, tēvs Mortimer. Ar mani viss būs kārtībā.

Peles pasmaidīja ar lepnumu mazais drosminieks Matiass! Viņš deva visiem jaunu sparu. Viņu apņēmība auga, kad Matiass turpināja:

-    Ha, viena melna žurka! Viņš mani pat nesaskrambāja. Nu, tikai mazdrusciņ. Bet kur viņš tagad ir, šis gudrinieks? Dziļi zem zemes, ja kukaiņi dara savu darbu, kā pienākas. Uzklausiet mani, draugi. Mūs, redvoliešus, ir grūti nogalēt. Viņi nespēja pieveikt Ambroziju Ērkšķi, vai ne? Jā, pat tas melnais mošķis ar dunci nespēja nogalēt Laukpeles kungu, nu, ko gan nozīmē pāris skrāpējumu tādam kā man?

Matiasa teiktais tika uzņemts ar vispārējām gavilēm. Konstance pielēca kājās un nostājās viņam blakus, un jauna spara pilna izsaucās:

-    Lūk, tā ir drosme, draugi! Bet tagad visi atpakaļ posteņos. Šoreiz mēs būsim ļoti modri, un ak vai tām nelietīgajām žurkām, ja tās sadomās šodien atkal maršēt uz Redvolu.

Ar mežonīgiem saucieniem, kas mierīgām pelēm it nemaz nav ierasti, draugi ķērās pie savām koka rungām un devās ārā no zāles, jaunas dedzības iekvēlināti. Pēc brīža Konstance pievienojās abatam, lai apraudzītu Laukpeles kungu, bet Matiass devās līdzi Metuzālam uz Lielo zāli. Abi pētīja saplēsto gobelēnu.

Pelēns stāvēja, ķepas uz krūtīm sakrustojis un nepatikā saviebtu seju. Sirmais vārtu uzraugs paplikšķināja viņam pa plecu.

-    Es saprotu, kā tu jūties, Matias. Es manīju, ka tu tikai rādi drosmīgu vaigu, lai arī citi nezaudētu dūšu. Tas ir labi. Tas tikai liecina, ka tu kļūsti par gudru vadoni. Esi iemācījies slēpt savas jūtas, lai uzmundrinātu citus un neļautu atmest cerību.

Matiass uzmanīgi pabraucīja pietūkušo vaigu.

-  Jā, tev droši vien taisnība, sirmais draugs. Bet tu, tāpat kā es, redzi, ka Mārtiņš ir prom. Šaubos, vai bez viņa mēs spēsim uzvarēt Klūniju.

Metuzāls piekrītoši pamāja.

-   Tā ir, mans jaunais draugs, bet ko lai darām?

Matiass viegli sagrīļojās. Atspiedies pret sienu, viņš ar ķepu pabraucīja pieri.

-    Es nezinu. Patiesībā vienīgais, ko es šobrīd zinu, ir tas, ka abatam bija taisnība. Man šķiet, es labāk iešu mazliet atpūsties.

Noraidījis Metuzāla palīdzību, pelēns atstāja sirmgalvi stāvam pie pārplēstā gobelēna. Grīļīgā gaitā viņš devās guļamtelpas virzienā.

Uz vītņu kāpnēm Matiass sastapās ar Rudzupuķi.

-   Sveika! pelēns viņu uzrunāja, cik moži vien varēdams. Kā tavam tēvam ar veselību?

Rudzupuķe bažīgi palūkojās uz Matiasu.

-   Paldies, labi, Matias. Es eju pēc ārstniecības augiem, ko abats lūdza man atnest. Bet vai tev nevajadzētu atgulties? Tava seja izskatās briesmīgi pietūkuši.

Matiass sāpīgi saviebās un atspiedās pret margām.

-   Jā. Patiesībā es jau eju uz savu istabu kā nākas atpūsties. Bet tu neraizējies, nepaies ilgs laiks, kad likšu tām žurkām dārgi samaksāt par tava tēva ciešanām.

Matiass vārgi iesteberēja savā istabā. Bet, tiklīdz durvis aizvērās, viņš pilnīgi pārvērtās. Ar dedzīgu mirdzumu acīs viņš pačamdījās zem savas gultas un izvilka jostas somu, kas reiz bija piederējusi Rēgam, un izņēma dunci. Aizbāzis Rēga garo durkli aiz jostas, viņš saritināja virvi pār plecu un skaļi noteica:

-   Tā, Klūnij, gan mēs vēl nokārtosim rēķinus.

Slēpdamies no brāļa Rufusa skatiena aiz uzbēruma, Matiass klusi apsēja virvi ap izcilni parapeta malā. Par laimi, Rufuss skatījās pretējā virzienā. Matiass pa virvi sāka šļūkt lejā no klostera mūra. Ķērpjziedu mežs šajā vietā bija pavisam tuvu.

Matiass domāja, ka tikt lejā būs ļoti grūti, tādēļ bija pārsteigts, ka tas izdevās tik viegli. Viņa pašapziņa auga ar katru mirkli, kamēr viņš veikli un klusi slīdēja pretī paparžu audzei, kas klāja zemi. Noslēpies brikšņos, viņš vēlreiz prātā pārlika izstrādāto rīcības plānu. Viņš dosies pa mežu līdz pat Svētā Niniāna baznīcai, vairīdamies no ceļa, ko novēro sardze. Ticis līdz baznīcai, viņš atklās, kur stāv gobelēns. Tad viņš sarīkos kaut kādu viltību, lai novērstu žurku uzmanību, un, kamēr Klūnija orda pievērsīsies tracim, viņš paķers gobelēnu un, cik ātri vien spēs, atgriezīsies Redvolā.

Matiass vēl vairāk pieplaka zemei, un drīz jau Ķērpjziedu meža leknajā vasaras zaļumā bija jaušama tikai viegla ņirboņa, kas cauri papardēm gandrīz nemanāmi slīdēja Svētā Niniāna baznīcas virzienā.

16. NODAĻA.

Klūnija Pātagastes nometnē žurku armija gatavojās karam.

Uz baznīcas stūrakmeņiem tika asināti ieroči. Sārtzobja kritiskā skatiena pavadīts, grauzēju bars ar zobiem plēsa nost dēļu apšuvumu no izļodzītā kapsētas žoga aiz vecās baznīcas. Daži vāca akmeņus, lai nodrošinātu munīciju lingām, citi tina sev apkārt virves.

Baznīcas kora luktā gluži kā barbaru vadonis sēdēja Klūnijs, vienā ķepā turēdams pātagveidīgo asti, otra bija cieši satvērusi viņa kaujas karogu ar seska galvaskausu smailē. Miets bija papildināts ar noplēstā

gobelēna stērbeli, uz kuras attēlots Mārtiņš Karotājs. Klūnijs tajā noraudzījās ar lepnumu, tikmēr viņa ieroču nesējs posa vadoni karagājienam.

Pie Klūnija kājām stāvēja Strupastu ģimene. Viņi bija sasieti. Klūnijs noplīkšķināja ar asti un nošņāca.

-     Ha, paskatieties uz mani, jūs, nožēlojamie, mīkstčaulīgie radījumi! Vai gan jūs jebkad esat redzējuši tādu karavadoni kā Klūnijs Pātagaste? Drīz visi, kas vien kustas, rāpos manā priekšā uz ceļiem.

Ābrams Strupaste izaicinoši raudzījās sava sagūstītāja sejā.

-   Tu, smirdīgā kuģa žurka, es tev…

-   Stāvi klusu! ieaurojās Klūnijs. Turi muti, strupaste, vai arī es ttilīt pat ķeršos pie tevis un tavas ģimenes, vēl pirms es dodos iekarot jūsu dārgo abatiju. Redzi manu jauno kaujas karogu? Tas ir Mārtiņš Karotājs. Jā, tas pats, kam vajadzēja sargāt to sagrabējušo vārguli abatu un viņa aprobežoto peļu baru. Tagad Mārtiņš ir mans, te viņam ir īstā vieta īstenu karotāju priekšgalā. Viņš vedis mūs pretī uzvarai!

Klūnijs iekarsa arvien vairāk, viņa vienīgajā acī dega neprāta liesma.

-   Nāve un posts gaida tos, kas iedrošināsies nostāties pret mani. Es pasaudzēšu tikai tos, kas būs man noderīgi un uzticīgi kalpos.

Strupastes kundze centās pieslieties kājās, bet Draņķpurns un Ilknis nogrūda viņu atpakaļ zemē. Niknuma pilna viņa kliedza uz Klūniju:

-     Nemūžam tu nepakļausi Redvolu! Gan redzēsi, Klūnij, labais uzvarēs ļauno! Mēs esam sasieti, bet mūsu gars ir brīvs!

Plauks!

Klūnijs ar savu garo asti notrieca Strupastu ģimeni gar zemi. Kad aste atvēzējās otrreiz, Ābrams Strupaste centās ar ķermeni aizsegt sievu un dēlu.

-    Ļoti aizkustinoša runa, strupaste, bet tu mani nesaprati. Es netaisos pakļaut Redvolas garu. Es gribu to iznīcināt! Aizvāciet šos gauduļus prom no manām acīm. leslogiet viņus tur tajā būdā aiz baznīcas. Lai pārdomā, kas viņus sagaida, kad atgriezīšos.

Kolins Strupaste šausmās spiedza. Visu ceļu līdz būdai viņa māte un tēvs drošsirdīgi pretojās.

Iesoļoja Sārtzobis un salutēja Klūnijam.

-   Orda ir kaujas gatavībā, pavēlniek.

Ieroču pārzinis stingri nostiprināja Klūnija bruņucepuri. Viņš nolaida sejsegu un paspēra malā žurku, kas viņa astes galam bija pielicis indes dzeloni.

Izsoļojis baznīcas dārzā, Klūnijs uztrausās uz sabrukušā vārtu staba un pārlaida naidā kvēlojošās acs skatienu pār vareno armiju: melnas žurkas, brūnas žurkas, pelēkas žurkas, raibas žurkas, lunkanas zebiekstes, manīgi sermuļi un izveicīgi seski visi pulcējās vienkop, lietū lāsmoja viņu ieroči. Klūnijs, uzkurinot kareivjus, skandēja saukļus, un satracinātais pūlis izkliedza atbildes:

-   Kurp dodas Klūnija armija?

-   Uz Redvolu! Uz Redvolu!

-   Kā skan Klūnija likums?

-   Nāvi, nāvi, nāvi!

-   Kas vedīs jūs uz uzvaru?

-   Klūnijs, Klūnijs, Pātagaste Klūnijs!

Nolēcis no staba tieši savu kareivju vidū, žurku vadonis augstu virs galvas noplivināja karogu. Ar kaujas saucieniem Klūnija Pātagastes armija aizmaršēja, lai dotos ceļā uz Redvolas klosteri.

17. NODAĻA.

Skrandausis bija bezcerīgi nomaldījies! Palicis viens bez Klūnija, patstāvīgi domāt viņš nespēja. Meties bēgt pa ceļu pretējā virzienā, gluži kā neprātā viņš joņoja tikai uz priekšu, ko kājas nes. Tad, negaidīti iečirkstēdamies, viņu pārbaidīja kāds putns, un Skrandausis, neko sev apkārt neredzēdams, metās iekšā Ķērpjziedu mežā un skrēja arvien tālāk un tālāk šajā nezināmajā, svešajā teritorijā. Tikai ataustot blāvai rīta gaismiņai, viņš apstājās un pārguris novēlās zem kāda krūma. Izmircis līdz pēdējam matam un nomākts par notikušo, viņš saritinājās nožēlojamā slapjā čokurā un aizmiga.

Vēlā rītā Skrandausi pamodināja soļu čaboņa. Redzēdams garām ejošo Matiasu, viņš pieplaka pie zemes un klusībā sevi apsveica. Kāds lielisks ķēriens mazs pelēns! Viņš saņems to gūstā un dzīvu nogādās Klūnijam. Tā viņš varētu gūt ievērību. Klūnijs pat varētu aizmirst, ka pie abatijas viņš kritis panikā un aizmucis.

Matiass pameta ātru skatu pār plecu. Kāda žurka tukls, lempīgs grauzējs, bet tik un tā ienaidnieks neveikli centās lavīties viņam tuvāk… Jaunais pelēns vēsu prātu turpināja bezbailīgi soļot, pārliecināts, ka spēs tikt galā ar negaidīto likstu.

Zariem krakšķot zem kājām, nemākulīgi slēpdamies aiz kokiem, Skrandausis sekoja Matiasam, un, pelēnu vērodams, iztēlojās, kā runās ar Klūniju.

«Viņi bija seši, pavēlniek, viņi gribēja mani ielenkt, bet es cīnījos kā pats velis! Un tad es sev saku, Skrandaus', es saku, labāk sagūstīt šo pēdējo un nogādāt Klūnijam nopratināšanai.» Un tad Klūnijs man atbildēs: «Skrandausi, vecais labais Skrandausi. Es zināju, ka uz tevi var paļauties. Vai gan citādi būtu tevi pašu pirmo ņēmis līdzi? Kašķaspalva, nes ēdienus un vīnu manam vecajam draugam Skrandausim Drošsirdim.» Ha, jā, un tad es papliķēšu vadonim uz pleca un teikšu: «Pie joda, tu, vecais grauzēji Vai neesi domājis par došanos pensijā, lai ļautu man vadīt ordu? Nu, tik staltam karotājam kā man…»

Švauks!

Pēkšņi pretim Skrandausim izšāvās garš, šmaugs lapegles zars. Trāpīdams žurkai tieši pa pieri, tas viņu apdullināja.

Matiass iznāca no slēpņa, berzēdams rokas, bija krietni vien jāsasprindzinās, lai tik ilgi noturētu zaru atliektu. Atritinājis Rēga virvi, viņš piesēja Skrandausi pie stalta ozola. Pelēnam nebija laika gaidīt, līdz žurka atgūs samaņu, viņam bija vēl krietns gabals ejams. Matiass steidzās tālāk, atstadams savu ienaidnieku nemaņā piesietu pie koka.

Lietus mitējās. Jau pēc pāris minūtēm karstā jūnija saule lēja savus starus pār Ķērpjziedu apkaimi, it kā gribētu atvainoties par prombūtni. No meža sūnāja augšup cēlās kūpošas miglas vāli, sajaucoties ar zeltainajiem stariem, kas ieslīpi krita starp kokiem. Sāka čivināt putni. Ik ziedā un zāles stiebriņā kā mirdzošu dārgakmeņu rota zaigoja lietus pērlīšu virtenes.

Pēkšņais siltuma uzplūds deva Matiasam jaunu sparu. Dungodams pie sevis kādu meldiju, viņš apņēmīgi, platiem sojiem devās uz priekšu un, ja nebūtu laikus attapies, tā arī izsoļotu no koku aizsega tieši pļavas klajumā. Priekšā pletās milzīgs aizaudzis lauks, kas nebija ne īsti ganības, ne pļava. Tā bija koplietošanas zeme, kas kādreiz ietilpa Svētā Niniāna baznīcas teritorijā.

Meža aizsegā Matiass vēroja baznīcas aizmugurējās daļas mūrus. Gabaliņu tālāk patrulēja kāds ducis žurku. Taču, lai Iidz turienei tiktii, vēl jāšķērso aizaugušais lauks. Viens otrs dadžu puduris un pāris ciņu bija vienīgais aizsegs. Pelēns sāka prātot, pusbalsī runādams līdzi:

-   Hmm, te radusies neliela problēma.

Kāda nepazīstama balss pēkšņi atbildēja:

-   Problēma, neliela problēma? Nu, labi vismaz, ka tā vēl nav izaugusi par milzīgu problēmu.

Matiass no izbīļa skaļi iespiedzās. Apmeties riņķī, viņš ar skatienu meklēja mistiskās balss īpašnieku. Neviena nebija. Saņēmis drosmi, viņš izrieza krūtis un bezbailīgi uzsauca:

-   Nāc ārā tūlīt pat, lai es tevi redzu!

Balss atsaucās. Šķita, ka tā nāk no zemes tieši viņam priekšā.

-   Nākt ārā?! Nu vai zini, cik tad tev, draudziņ, acu vajag, lai redzētu? Interesantas lietiņas, kā es te stāvu!

Matiass piemiedza acis un sasprindzināja redzi… joprojām nekā.

-    Pēdējo reizi brīdinu nāc ārā tā, lai es tevi redzu, viņš aizkaitināti sauca. Man prāts nenesas uz jokiem.

Kā uz burvju mājienu Matiasa priekšā parādījās zaķis. Ērmoti raibs radījums ar pelnu pelēku kažoku, ko vietvietām klāja tumšāki laukumi, un gaišbrūniem plankumiem izraibinātu baltu pavēderi. Viņš bija augumā ļoti liels, ar spēcīgām, muskuļotām pakaļkājām, un virs viņa jancīgās galvas gozējās divas milzīgi garas ausis, kas nemitīgi grozījās un cilājās pašas savā nodabā. Vecmodīgi pieklājīgā manierē zaķis pievilka kāju un cienīgi paklanījās. Viņš runāja, balsij brīžiem iedreboties.

-    Zaķis Bazils Briedis jūsu rīcībā, ser! Izlūkošanas eksperts, pakaļkāju cīņas meistars, mežonīgu klajumu ceļzinis un maskēšanās speciālists, khmm, jaunu, svaigu burkāniņu, salātiņu, graudiņu un tamlīdzīgu ērmotu būtņu atbrīvotājs. Pazemīgi lūdzu, sakiet, ar ko man tas gods runāt, kā ari izklāstiet, lūdzu, savas nelielās problēmas būtību.

Matiass nodomāja, ka jancīgais zaķis laikam nav īsti pie pilna vai gluži skaidra prāta, tomēr viņa vecmodīgā izturēšanās bija visnotaļ draudzīga. Pelēns atbildēja viņam ar to pašu iespiedis ķepu sānos, zemu palocījās.

-  Laba diena, Bazil Brieža Zaķa kungs. Mans vārds ir Matiass. Esmu novicis Redvolas peļu ordeņa klosterī. Mana pašreizējā problēma kā šķērsot šo klajumu un tikt līdz tai tur baznīcai, lai žurkas, kas to apsargā, mani nepamanītu.

Zaķis Bazils Briedis viegli pabungoja ar vienu no savām masīvajām pakaļkājām pa zemi.

-   Matiass, viņš iesmējās. Cik jocīgs vārds, nudien!

Mazais pelēns smiedamies pievienojās:

-   Nu, ne uz pusi tik jokains kā tavējais! Kur gan dzirdēts, ka zaķi sauc par Bazilu Briedi?

Zaķis acumirklī pazuda un tūdaļ pat atkal parādījās vēl tuvāk Matiasam.

-    Nu, kā. Zaķis ir mans uzvārds, to taču tu saproti, vai ne? Vecāki deva man vārdu Bazils, lai gan māte gribēja nosaukt mani par Koluīnbīni Agnesi. Viņa cerēja, ka būs meitiņa, tā ja.

-   Bet kādēļ Briedis? Matiass gribēja zināt.

-   Cēli dzīvnieki tie brieži, Zaķis nopūtās. Vai tad neteicu, ka vienmēr esmu gribējis tāds būt izcils staltragu briedis ar krāšņiem ragu žuburiem? Tā nu es kādu vakaru devos lejā uz mūsu veco labo upi un nokristījos vārdā Briedis! Divi krupji un tritons to var apliecināt. Tā nu tas bij.

Matiass nespēja valdīt smieklus. Spurkdams viņš nosēdās zemē. Arī Bazils smējās līdzi un nosēdās Matiasam blakus.

-     Zini, rādās, ka tu man patīc, manu zēn, viņš izsaucās. Tātad tev jātiek līdz tai baznīcai? Nav nekā vienkāršāka! Bet tam vēl atliks laika, draudziņ. Labāk pastāsti, kādi vēji tevi te atpūtuši. Dievinu labus stāstus, saproties. Ā, starp citu, es ceru, ka tev garšo pētersīļi un auzu plāceņi. Nu, protams, kā var negaršot! Tu taču neatteiksies ieturēt pusdienas kopā ar mani, protams, ne, ar tādu pašu jaunu zēnu kā tu.

Acumirklī Bazils no krūmāja jau bija izvilcis mugursomu un turpat zālē klāja galdu maltītei. Turpmāko pusstundu Matiass pavadīja, stūķēdams mutē zaķa gardās pusdienas, un pa starpām stāstīja par sevi. Bazils uzmanīgi klausījās, pārtraukdams tikai tad, kad gribēja precizēt dažas detaļas.

Matiass pabeidza savu stāstu un nogaidoši raudzījās, ko zaķis teiks. Bazila garās ausis cilājās augšā lejā, kamēr viņš košļāja ēdienu un centās saprast jaunā drauga teikto.

-    Hmm, žurkas, Ui saki. Es jau zināju, ka tās vienreiz ieradīsies. Baumu telegrāfs jau tādas ziņas nesa. Es gan to tāpat ar savām vecajām labajām ausīm jutu. Nu, Redvolu es labi pazīstu.

Dižens virs tas abats Mortimers. Lielisks puisis. Dzirdēju Džozefa zvanu skandinām briesmu vēstījumu. Bija pat uzradies te viens vecs nekaunīgs ezis, kurš teica, lai es steidzot turp pēc patvēruma. Saprotams, ka es nekur negāju. Augstā debess to es nemūžam nedarītu. Pamest savu posteni laikam nebūtu īsti lāga, vai ne? Vispār man ne visai patīk kompānijas. Tavējā, protams, ir izņēmums.

-   Tā jau ir, Matiass piekrita. Viņam zaķis bija ļoti iepaticies. Bazils pielēca kājās un, stāvēdams kareivja stājā, militāri atdeva godu.

-    Tieši tā, kas darāms jādara. Jānogādā tevi tajā baznīcā, mans peļu draudziņ. Re, tas zaļais kāviņutursauc mūka tērps, ja? Ģeniāls maskēšanās tērps. Pamēģini nogulties kaut kur ēnā. Tici man, pats sevi vairs nevarēsi ieraudzīt. Vienkārši ideāls aizsegs!

Bazils apklusa un brīdi šo to pārlika savā prātā. Viņa ausis nokārās lejup, tad saslējās gaisā un pagriezās katra uz savu pusi. Viņš turpināja:

-    Kad būsi dabūjis to savu gobelēna gabalu, vai kas tev tur bija, skrien atpakaļ pāri klajumam. Es tevi sagaidīšu, vari būt drošs. Labi, tagad ejam, mazais, uz priekšu! Nevaram taču te dirnēt visu dienu kā tādi divi trekni noēdušies truši pie seleriju dobes. Mazāk runu, vairāk darbu! Nu, laižam, draudziņ!

Bazils atkal nozuda, tad parādījās klajumā kādus trīs metrus tālāk.

-   Kusties, Matias. Izklupiens pa kreisi un rāviens pa labi. Līču loču, zigu zagu. Tas ir viegli.

Matiass metās viņam pakaļ, paturēdams prātā Bazila norādījumus. Izrādījās, ka tas tiešām ir pārsteidzoši viegli, un drīz vien abi draugi jau bija pārvarējuši kādas trīs ceturtdaļas lauka. Dažām žurkām Matiass jau pat varēja saskaitīt ūsas. Viņš aizlika mutei priekšā ķepu, lai neiespurktos.

-   Tiešām ļoti viegli, vai ne, Bazil? Kā man veicas?

Zaķis izbāza galvu viņam līdzās.

-   Super! Forši! Kā zivs ūdenī! Lai man ausis nojūk, ja tu neesi mans visu laiku labākais skolnieks. Starp citu, vai varu tev vēl kā līdzēt?

Matiass kļuva nopietns.

-    Jā, vari gan, Bazil. Bet man ļoti neērti tev lūgt iesaistīties manās darīšanās.

Bazils Briedis Zaķis nosprauslojās.

-   Muļķības. «Manas darīšanas», ko neteiksi. Un tu iedomājies, ka es te tā sēdēšu un mierīgi čubināšos ap savu brokastu sainīti, kamēr viena riebīga milzu žurka ar savu salašņu bandu skraida apkārt un iekaro manu tēvzemi? Fui, neviens nekad nevarēs teikt, ka Bazils Briedis Zaķis gļēvulīgi palika malā, kad vajadzēja iejaukties. Klāj vaļā, Matias, mazais īgņa tu tāds!

Zaķis izrieza šaurās krūtis un, uzlicis ķepu uz sirds, pievēra acis un saslēja ausis stāvēja un gaidīja rīkojumus. Pelēns, slēpdams smaidu par Bazila cēlo pozu, apbrīnas pilnā balsī teica:

-   O, Zaķa kungs, tā ir īsta varoņa stāja! Pateicos!

Bazils pavēra vienu aci, lai drusku pašķielētu uz sevi. Jā, viņš patiesi izskatījās visai stalts gluži kā gleznā, varbūt mazliet atgādināja dižo «Gravas valdnieku» vai «Briedi saulrietā». Bet jaunam pelēnam jau tādas lietas nesaprast.

Matiass izteica «briedim» savas vēlmes.

-    Vai tu varētu kaut kā novērst žurku uzmanību, kamēr es sadabūšu to gobelēnu? Varēsi, Bazil?

Zaķis pašpārliecināti pagrozīja ausis.

-    Neturpini, draugs. Tu esi nācis pie pareizā brieža. Klausies uzmanīgi. Meties pāri pa kreiso flangu. Es redzēju, ka tur dēļu žogā pie dārza vārtiņiem viņi izplēsuši krietnu gabalu. Tur tu izlīdīsi cauri. Kad dabūsi to, kas vajadzīgs, lien atpakaļ pa to pašu ceļu. Es būšu kaut kur tuvumā un uzmanīšu tevi. Labi, un tagad skrien!

Matiass joza, ko kājas nes, joprojām neaizmirsdams liekties un locīties, kā Bazils bija mācījis. Viegli viņš aizkļuva līdz žogam un atskatījās uz savu sabiedroto. Bazils metās strauji skriet. Ar vienu lēcienu viņš bija pāri žogam un uzplikšķināja tuvākajai žurkai pa plecu.

-  Ei, vecais, kur ta' i' tas jūsu vadonis. Klūnis vai Lunis, vai kā nu tur bija?

Pilnīgi apstulbināta, žurka palika stāvam ar atkārušos žokli. Bazils tik cilpoja tālāk un pēc mirkļa jau parādījās blakus citai žurkai.

-    Fū! Ei, veči, vai tad jūs vispār kādreiz mazgājaties ar'? Paklau, tu, netīrais radījums! Tu pats nemaz nejūti, ka tu smirdi kā tāds sesks? Starp citu, tavi vecāki tevi nekad nesaukāja par smirdeli vai arī viņi paši smirdēja ne mazāk?

Pēc pāris mirkļiem žurkas atģidās no pārsteiguma. Ar nikniem bļāvieniem visi metās tvarstīt bezkaunīgo zaķi.

Tikpat labi viņi varēja ķert vēju laukā! Bazils meta cilpas tiem apkārt, pat nedomādams pārtraukt apvainojumu plūdus, tā vēl vairāk tracinot žurku kareivjus. Tie nikni klaigāja:

-   Ei, turiet to kaulaino trušu milzeni!

-   Pats tu kaulains trušu milzenis! Kaķu barība!

-   Es viņu tūlīt uzmaukšu uz šitā piķa!

-   Mieru! Mieru! Fu, pē! Šitā izrunāties! Ja tava māte to dzirdētu!

-   Velns, viņš ir glums kā dubļains sivēns!

-   Daži mani labākie draugi ir sivēni, tu, pudeļsnīpi. Ak vai! Atkal nenoķēri, tu, lempis tāds!

Matiass klusītēm ķiķināja un apbrīnā grozīja galvu. Viņš noskatījās, kā ducis žurku, tvarstīdamas viņa draugu pa klajumu, klupa un krita cita pār citu un saskrējās ar pierēm. Ik pa brīdim Bazils apstājās un ieņēma savu «cēlā brieža» pozu, ļaudams žurkām pietuvoties ūsas attālumā. Tad viņš izveicīgi spēra ar savām garajām, spēcīgajām pakaļkājām, notriekdams žurkas gar zemi, līdz tās visas sakrita vienā čupā. Zaķis tikai smējās, dancodams apkārt notriektajiem sargiem un kaisīdams pār viņiem pīpeņu ziedus, līdz tie atkal lādēdamies trausās kājās, lai turpinātu vajāšanu.

Apzinādamies, ka tuvumā varētu būt arī citas žurkas, Matiass piesardzīgi caur izsisto vitrāžas logu ierausās baznīcā un nolēca uz kora telpas grīdas. Nepatikā pelēns sarauca degunu. Senatnīgi skaistā baznīca bija piesūkusies ar žurku smaku. Soli bija apgāzti, skulptūra sadauzīta, sienas notraipītas, visur mētājās saplēstu dziesmu grāmatu lapas.

Kur gan varētu būt gobelēns?

Un kur palicis Klūnijs un pārējie kareivji?

Acumirklī Matiasam atausa gaisma, un viņš sajuta svina smagumu pakrūtē.

Žurkas bija devušās ieņemt Redvolu, gobelēnu Klūnijs paņēmis līdzi! Jau no šīs domas vien viņam apskrējās dūša.

Steidzīgi viņš izrausās pa logu. Pusceļā starp baznīcu un žogu viņš pamanīja nelielu šķūnīti. Kāds no iekšpuses dauzīja tā aizslēgtās durvis un skaļi sauca viņa vārdu.

Matias, nāc ātri, mēs esam te, būdā!

Pa šauru plaisu durvīs viņš varēja saskatīt Strupastu ģimeni. Viņu ķepas bija cieši sasietas. Kolins Strupaste žēli spiedās pie netīra maisa būdas stūrī, Ābrams Strupaste un viņa sieva ar sasietajām ķepām bungoja pa durvīm. Matiass caur šķirbu viņiem uzsauca:

-    Beidziet dauzīties! Esiet klusu! Es dabūšu jūs ārā, tiklīdz atradīšu, ar ko atlauzt slēdzeni.

Matiass lūkojās apkārt, meklēdams ko tādu, ar ko varētu atspiest vaļā slēdzeni un aizšaujamo bultu. Kādai žurkai noteikti bija atslēga, bet to meklēt nebija laika.

Aiz laimīgas nejaušības viņš pamanīja dzelzs pīķi, ko kāda žurka bija metusi Bazilam. Ar visu spēku Matiass centās atspiest vaļā slēdzeni.

-   Nekas nesanāk, viņš nomurmināja.

Stūri iespiedies Kolins sāka skaļi vaimanāt.

-   Ak vai, mēs te paliksim ieslēgti, līdz atgriezīsies Klūnijs. Es negribu ar viņu vēlreiz tikties! Dari kaut ko, Matias, lūdzu, glāb mani!

Lai arī Strupastes bija neapskaužamā situācijā, Matiass nespēja slēpt dusmas uz Kolinu.

-     Beidz pinkšķēt, Kolin! Tas nepalīdzēs. Labāk apklusti. Iespējams, ka kaut kur tuvumā vēl ir žurkas. Beidz visu laiku domāt tikai par sevi. Pacenties būt tikpat drosmīgs kā tava māte un tēvs.

Vīlies un dusmīgs Matiass trieca pīķi pret slēdzeni. Tas noslīdēja garām un ieurbās dziļi starp aizbīdni un koka detaļām. Matiass saniknoti elsa, nikni vilkdams to atpakaļ un pūlēdamies atbrīvot. Zaudējis līdzsvaru, viņš kūleņu kūleņiem novēlās zemē. Slēdzene bija pārlūzusi, tā līdz ar pāris sarūsējušām grodām skrūvēm nobrikšķēja zemē. Durvis atsprāga vaļā.

Izvilcis dunci, Matiass ātri pārgrieza ap Strupastu ķepām savilktās virves, vienlaikus dodams rikojumus.

-   Sekojiet man un dariet, kā likšu. Kustieties, cik vien ātri un klusi varat.

Piesardzīgi viņi izslīdēja caur salauzto žogu un sāka virzīties pāri aizaugušajam klajumam. Sardzes žurkas nekur nemanīja.

Matiass nodomāja, ka tās ir kur citur, droši vien joprojām cenšas notvert manīgo zaķi.

Pēcpusdiena jau bija pusē. Mierīgo klajumu apspīdēja saules stari. Dadžu ziedus aplidoja tauriņi, un sienāži cits citam čīgāja savas nebeidzamās serenādes. Ābrams Strupaste vēlējās spiest Matiasam ķepu un izteikt pateicību.

-      Matias, pateicos tev no visas sirds par mūsu ģimenes glābšanu. Likās jau, ka esam nolemti nāvei.

Jaunais glābējs izskatījās sadriīmis.

-   Mēs vēl itin nemaz neesam tikuši mājās, Strupastes kungs, un, pat ja tiksim sveiki un veseli līdz abatijai, bail domāt, ko mēs tur ieraudzīsim.

Strupastes kundze piekrītoši māja ar galvu.

-    Jā, mēs redzējām, kā viņi izsoļo no baznīcas, lai dotos uz Redvolu. Klūnijs gāja priekšgalā, Mārtiņa portrets karājās pie viņa karoga kārts. Ak vai, ak vai, nekad mūžā nav redzēts tik liels pulks tādu mežonīgu neliešu.

Matiass bažīgi sarauca pieri.

-   Ak, kaut es nebūtu šorīt izlavījies no klostera. Es tiešām ceru, ka Konstance nav zaudējusi modrību un visi aizsargi ir kaujas gatavībā.

Nepagāja ne pāris mirkļu, un Matiass vēlējās, kaut arī pats nebūtu zaudējis modrību.

Sardzes žurkām bija apnicis ķerstīt Bazilu. Smagi vilkdamas kājas, tās devās ārā no meža atpakaļ klajumā. Pēc brīža tās sasēdās zālē aiz kāda neliela ciņa, lai nedaudz atpūstos.

Matiass un Strupastu ģimene uzskrēja viņiem tieši virsū.

18. NODAĻA.

Klūnijs sapulcināja karaspēku ceļmalas grāvi iepretim Redvolas klosterim. Viņš pats stāvēja attālāk pļavā, kas pletās aiz grāvja, savu palīgu ielenkumā. No šejienes drošā attālumā viņš varēja vadīt kauju.

Viss gan nebija gluži tā, kā viņam būtu paticis. Pirmām kārtām viņam nebija neko daudz loka strēlnieku žurkas, kā zināms, neizceļas ar sevišķu prasmi loku izgatavošanā un bultu šaušanā.

No Redvolas mūru nocietinājumiem lauka un labības peles citu pēc citas raidīja lejup sīku bultu zalves, kas gan

nebija īpaši bīstamas, tomēr radīja daudz ievainojumu un Klūnija ordai sagādāja diezgan lielas neērtības.

Stāvēdams līdzās zemē iespraustajai karoga kārtij, Klūnijs plīkšķināja ar asti.

-      Sārtzobi, Tumšķepa, lieciet lingu metējiem būt kaujas gatavībā. Kad došu zīmi, gribu, lai krietna akmens krusa nobirst pār to tur parapetu tas liks viņiem turēt galvu noliektu. Varžģīmi, Draņķpurn, jūs abi vadiet grupas ar kāpnēm un abordāžas kāšiem. Raugiet, lai visi tiktu augšā pa mūri un nebūtu nekādu misēkļu!

Žurku vadoņa palīgi aizmaršēja grāvja virzienā, lai gatavotos kaujai. Klūnijs izslēja asti gaisā, lai dotu zīmi.

No mūra augšas peļu strēlnieki arvien turpināja raidīt bulUi krusu grāvja virzienā. Konstance soļoja šurpu turpu, turot ķepās smagu rungu, un skubināja viņus:

-   Tā gan, sadodiet viņiem, peles! Lai spindz bultas!

Protams, āpsiene saprata, ka bultu krājumi nav bezgalīgi, un

palūkojās uz bruģa un laukakmeņu krāvumiem gar parapeta malām.

-   Brāli Rufus! Priekškurmi! Gatavojieties laist tās kaudzes pār bortu kuru katru brīdi!

Švīks! Klaukš! Tankš! Bums!

Klūnijs pļavā pamāja ar asti, un augšup uzšāvās akmeņu un oļu knisa, kas nogranda pār mūriem. Pārsteigtas nesagatavotas, vairākas peles tika notriektas no kājām, turpat zemē gulēja kāds netīšām aizķerts kurmis.

-   Visiem pieliekt galvu! Gulties! Konstance nokomandēja.

Aizsargi nekavējoties izpildīja pavēli, jo arī metamieroču šaltis

pastiprinājās. Skrienot pa nocietinājumiem, saliecies divos līkumos, abats sauca:

-   Šurp nestuves! Palīdziet nogādāt cietušos lejā uz klosteri.

Ūdre Vinifreda gulēja blakus Konstancei un čukstēja:

-      Dzirdi skrabināšanos? Klūnija varza kaut ko dara pie mūriem. Man šķiet, viņi mēģinās tikt augšā, kamēr mēs te lejā slēpjamies.

Kamēr Vinifreda runāja, divi kāši ar piestiprinātām virvēm noklankstēja pār parapeta mūriem un iecirtās akmens spraugās.

-     Palieciet guļus, draugi, čukstēja Konstance. Ļausim viņiem parāpties drusku augstāk. Pagaidīsim, lai tā vairāk žurku sakāpj labi augstu, un tad dosim atbildes triecienu. Padod ziņu tālāk!

Lejā pļavā Sārtzobis vicināja mačeti un smiedamies locījās.

-   Tavs plāns darbojas, pavēlniek! Re, kur vecais labais Ilknis ar saviem vīriem jau tikpat kā augšā uz mūriem!

Klūnijs pacēla sejsegu, lai labāk redzētu. Bija par vēlu kliegt, lai novērstu to, kas notika nākamajā mirklī.

īsta zemes un akmeņu lavīna gāzās pāri parapeta malai tieši virsū galvenajām pieslietajām kāpnēm. Žurkas skaļi iespiedzās un, tvarstīdamas ar ķepām gaisu, lidoja lejā uz ceļa. Kāpnes gāzās sāņus, aizķerdamas nākamās, kas bija pieslietas blakus. Abas nokrita, izraisīdamas milzīgas nekārtības. Smagi ievainoti un izbiedēti, dzīvi palikušie kareivji līda atpakaļ uz grāvja pusi, cerēdami tur patverties, taču viņus apraka krītošo šķembu un akmeņu kaudzes, kas gāzās pār viņiem. Daudzi palika iespiesti zem nokritušajām smagajām kāpnēm. Gaiss vibrēja no kunkstieni un vaidiem.

Klūnijs sodījās un lādējās. Nosviedis karogu, viņš metās pāri pļavai. Vienā lēcienā pārvarējis grāvi, viņš traucās pāri ceļam. Saķēris virvi, kas nokarājās no mūra sienas, Klūnijs sprīdi pa sprīdim sāka vilkties augšup. Tobrīd Redvolas vienīgais bebrs jau steidza grauzt pēdējos virves pavedienus, un tā pārtrūka. Klūnijs, kas bija ticis krietnā augstumā, nu gāzās lejā un nokrita garšļaukus ceļa putekļos.

Klūnijs metās atpakaļ grāvī. Pārgrupējis lingu metējus un pāris loka šāvējus, viņš lika gaidīt pavēli.

Augšā uz mūriem tika pārgriezta pēdējā virve. Gaviļu saucieni satricināja gaisu, un Redvolas aizsargi pārliecās pār malu, lai palūkotos uz savu veikumu.

Uguni! norēcās Klūnijs.

Akmeņi un bultas spindza augšup ar postošu spēku. Vairākas peles un citi mežinieki iekliedzās un nokrita. Notikušais Klūniju iepriecināja. Viss vēl nebija zaudēts. Viņš ņēmās kalt jaunu plānu.

Tikmēr Ķērpjziedu mežā Skrandausis cīnījās ar virvi, kas turēja viņu pie ozola. No tālienes vējš atnesa skaņas, kas varēja nozīmēt tikai vienu. Viņa pavēlnieks devies uzbrukumā abatijai.

Izstiepis kaklu, cik vien varēdams, un saliecies deviņos līkumos, Skrandausis ar zobiem aizsniedza virvi. Ja viņam izdotos atbrīvoties no žņaudzošās virves, varētu aizlavīties atpakaļ un pievienoties ordai. Iejuktu kareivju vidū un izliktos, ka nemaz

nav prom bijis. Arī Klūnijs varbūt raudzītos uz dezertieri iecietīgāk, ja Skrandausis rastu iespēju izcelties kaujā.

Viņš sajuta mutē virves riebīgo garšu. Jau pēc smakas vien varēja pateikt, ka tā reiz piederējusi Rēgam. Skrandausim nekad nebija patikusi šī īgnā, neizdibināmā žurka. Pārgrauzis vēl vienu pavedienu, viņš apsveica sevi ar panākumiem.

-   Ha, še tev, virve, še! Neviena virve nevar noturēt Skrandausi gūstā, he, he, he! Nabaga vecais Rēgs, ja vien tu tagad redzētu savu jauko virvīti! Skrandausis uz brīdi iztaisnojās, lai atpūtinātu kakla muskuļus.

Smaids sastinga viņam uz lūpām. Šausmu pilns gārdziens izlauzās no rīkles. Ledainas baiļu ķetnas sažņaudza krūtis.

Pēdas attālumā no viņa purna hipnotiski šūpojās vislielākā, visspēcīgākā, visļaunākā izskata odze, kāda jebkad dzīvojusi zemes virsū.

Žurka bija pilnīgi pārakmeņojusies. Likās, ka elpa stingst krūtīs. Draudīgā trulā galva šūpojās lēnā ritmā, iešķeltā mēle nemitīgi šāvās iekšā ārā, apaļās piķmelnās acis kā pogas nekustīgi vērās žurkas ačtelēs. Odzes balss atgādināja sausu lapu čaboņu rudens vēsmā.

-    Asmodeuss, Asmodeussssssss, tā šņāca. Cik laipni no tavas puses, žurka, ka esi noraisījis virves! Nāc man līdzi, es tev parādīšu, kas ir mūžība! Asmodeuss, Asmodeussssssss.

Odze zibenīgi metās virsū! Viss, ko Skrandausis sajuta, bija pēkšņs ass dzēliens vienā kakla pusē. Viņa locekļi kļuva ļengani, acu skatiens aizmiglojās un satumsa. Pēdējie vārdi, ko Skrandausis dzirdēja šaisaulē, bija odzes svelpjošie šņācieni:

-   Asmodeuss, Asmodeussssssss!

Klūnijs skrāpēja grāvja dibenu ar nagu. Viņa nākamā gājiena plāns bija nobriedis. Viņš slepeni uzbruks klosterim no Ķērpjziedu meža puses. Tas būs pēkšņs un negaidīts manevrs. īpaši atlasītu kareivju vienība viņa vadībā īstenos šo misiju. Bruņās tērpts un Klūnija bruņucepuri galvā, Sārtzobis paliks stāvam p|avā. Ar šādu maskēšanos būs pietiekami, lai no attāluma apmuļķotu aizsargus uz augstās sienas. Grāvī palikušajām žurkām tika pavēlēts turpināt sīvu uzbrukumu, līdz Klūnijs ar savu kareivju grupu būs tikuši augšā pa mūri no aizmugures un izcīnīs ceļu cauri klostera teritorijai, lai atvērtu galvenos vārtus.

Izdevis pavēles saviem palīgiem, Klūnijs savāca baru dažādu žurku, zebiekšu, sermuļu un sesku un līda prom pa grāvi. Līdzi viņi nesa garu dēli no Svētā Niniāna baznīcas iežogojuma. Bez trokšņa uzbrucēji pārvietojās ziemeļu virzienā, līdz no mūriem viņus vairs nevarēja saskatīt. Izrāpušies no grāvja, viņi šķērsoja ceļu un noslēpās mežā.

Klūnijs sēdēja uz krituša koka stumbra un klāstīja savai vienībai, kas no viņiem tiek prasīts.

Mēs ar dēļa nesējiem gaidīsim šeit. Pārējie sadalīsies grupās un pārmeklēs teritoriju, vai ir kādi lieli koki, kas aug blakus abatijas mūriem. Pārliecinieties, ka izvēlētais koks ir augstāks par mūriem un tajā nav pārāk grūti uzkāpt. Sapratāt? Uz priekšu!

Klūnijs nolūkojās, kā kareivji pazūd brikšņos. Labais garastāvoklis bija sabojājies. Žurku vadonis errojās par savas varenās iekarotāju armijas šāsdienas nožēlojamo sniegumu. Meža zvēri un peles bija tos uzveikuši ar savu vienkāršo taktiku. Viņš nosprauslājās un iecirta spēcīgos nagus satrunējušā koka stumbrā. Vaboles un mitrenes pajuka uz visām pusēm, kad viņš norāva gabalu porainas koksnes. 0, sākumā gan viņš bija iedvesis pelēm bailes! Kā komandieris viņš zināja baiļu vareno spēku, bet, tiklīdz peles ņēma virsroku pirmajā apšaudē, tās pārvarēja bailes un kļuva drošākas. Tieši tad kaujas iznākums nosvērās par labu pelēm. Protams, ari žurkas bija guvušas vienu vai divas nelielas uzvaras, tomēr ar to nevarēja nedz sevišķi lepoties, nedz uzmundrināt karaspēku.

Klūnija vienīgā cerība bija, ka peles kļūs pārāk pašpārliecinātas un galu galā kļūdīsies. Tā pati vecā pacietīgās gaidīšanas spēlīte. Viena netīša kļūme tas bija viss, kas Klūnijam vajadzīgs. Tomēr bija arī nopietnāks šķērslis nekā peles mūra sienas. Tieši šie nolādētie mūri grāva visus viņa plānus. Klūnijs nikni plūkāja satrunējušo šķēpeli tā, ka gabali vien lidoja pa gaisu. Ja viņa neģēlīgi viltīgais plāns izdotos, viņam vairs nebūtu jāsatraucas par augstajiem mūriem. Ticis iekšā, viņš būs kā lapsa tikko izšķīlušos cāļu barā.

Klūnijs paostīja gaisu jutekļi vēstīja, ka izlūki atgriežas. Sierzaglis un sesks, vārdā Truškāvis, izbrāzās no brikšņiem. Abi trīcēja un drebēja pie visām miesām, pārbijušies līdz nāvei.

Tikai pēc laba brīža Klūnijam izdevās izvilkt no viņiem kādu sakarīgu vārdu. Sierzaglis minstinājās, visu laiku bailīgi vērdamies pār pleni.

-   Ē, ē, mēs, nū, e… mēs tā kā drusku nomaldījāmies, pavēlniek.

-   Nomaldījāties? Kur tad? Klūnijs ieņurdējās.

Truškāvis izstiepa trīcošu ķepu.

-    Tur uz to pusi, jūs' godīb', un vai tas nebij vien' varens ozols?

-   Vai tas bija tuvu mūrim?

Sierzaglis pašūpoja galvu.

-   Nē, pavēlniek, tas bija dziļāk mežā. Re, ko es atradu apsietu ap stumbru.

Viņš pastiepa sagrauzto un pārrauto augstkāpēju virvi. Klūnijs to paķēra.

-    Izskatās pēc Rēga augstkāpēju virves. Viņš taču ir miris. Ko jūs, stulbeņi, gribat man iestāstīt?

Truškāvis žēli iegaudojās.

-   Tas bija Skrandausis, jūs'godīb'.

Klūnijs sagrāba abus neveiksminiekus aiz čupra un pamatīgi sapurināja.

-    Vai jūs abi prātu esat izkūkojuši, vai?! Jūs gribat teikt, ka nobijāties no tā stulbeņa Skrandauša?

Sierzaglis nokrita ceļos šņukstēdams.

-   Būtu jūs viņu redzējis, pavēlniek. Viņš tur gulēja. Purns viss uzburbis, mēle izkārusies, sarkanzila. Vē! Viņš pats bija tā kā uztūcis, kā… tas bija briesmīgi!

Truškāvis piekrītoši māja ar galvu.

-    Jā, tā bij. Redzējām paši savām acīm, ser. Nabaga vecais Skrandausis, viņš visu laiku kustējās atmuguriski.

-   Kustējās atmuguriski? pārprasīja Klūnijs.

-   Patiesi gan, teica sesks, un šis te tavs karavīrs man teica, kāds to Skrandausi velk prom! Protams, mēs caur krūmiem nevarējām saskatīt, kas tas bija, tāpēc pašķīrām zarus sāņus un ko mēs tur ieraudzījām?

-   Nu, un ko tad jūs tur ieraudzījāt? Klūnijs aizkaitināti uzrūca.

Truškāvis apklusa un nodrebēja. Minstinādamies, it kā pats

neticētu tam, ko saka, viņš ierunājās:

-    Vislielāko čūsku, kāda jebkad redzēta. Visu čūsku karalis! Tas turēja nabaga Skrandausi aiz pakaļkājām un vilka pa zemi sev līdzi.

Klūnija vienīgā acs iepletās.

-   Ko čūska darīja, kad pamanīja jūs?

-     Tā palaida Skrandausi vaļā un skatījās uz mums, iespiedzās Sierzaglis. Čūska blenza tieši uz mums un visu laiku šņāca Asmodeuss, Asmodeuss.

Klūnijs ar asu, netīru nagu pakasīja galvu.

-   Asmodeuss? Ko tad tas nozīmē?

-   Vai tad jūs nezin'? Tas ir paša sātana drausmais vārds, ser, ievaimanājās sesks. Es zinu, mana māte man par to stāstīja un viņa vienmēr teica, lai nekad neskatos čūskai acīs. Tad nu es saku savam biedram Sierzagli, es sak', neskaties. Skrien, ja tev dzīvība dārga! Un tā arī mēs darīj', ser. Jūs pat iedomāties nevar', cik briesmīg' tas bij. Es labāk sasiets palieku degošā šķūnī nekā eju vēlreiz uz turieni, tā gan. Tas varenais, zvīņām klātais ķermenis…

-    Apklusti, muļķi, teica Klūnijs. Izklausās, ka atgriežas pārējie. Tagad saņemieties un ne vārda citiem par šo gadījumu ar čūsku, vai arī mana čūska dancos pa jūsu mugurām! Klūnijs draudīgi novicināja garo asti viņiem gar degunu viņi saprata.

Atskrēja zebiekste Slaikais. Tā ziņojums bija saprātīgs un pārdomāts.

-    Augsts koks blakus klostera mūrim, pavēlniek, goba, man šķiet, krietni augstāka par mūri, spēcīgi sazarota, ļoti piemērota kāpšanai.

-   Cik tālu ir tas koks? Klūnijs jautāja.

-     Kādu desmit minūšu gājienā uz austrumiem, atbildēja Slaikais.

Kad atgriezās pārējie, Klūnijs nostādīja tos vienā rindā. Tā viņi raitā soli aizsoļoja austrumu virzienā.

Augstais koks tiešām izrādījās goba simtgadīga milzene ar grubuļainiem izciļņiem klātu stumbru un platiem zariem. Klūnijs ar skatienu nomērīja koku tieši tas, kas vajadzīgs, pareizajā attālumā no mūra. Viņš pagriezās pret savu triecienvienību.

-   Tagad klausieties, mēs rāpsimies šajā kokā. Kad būsim tikuši pietiekami augstu, es nolūkošu kādu spēcīgu zant, no kura varēs pārmest tiltu uz mūriem. Ja rīkosimies uzmanīgi, peles nenieka nenojautīs. Pirms viņas attapsies, mēs jau būsim Redvolas iekšienē.

19. NODAĻA.

Grūti pateikt, kurš bija vairāk pārsteigts Matiass un viņa draugi vai sardzes žurkas. Iestājās sekundi ilgs apmulsums, tad bēgļi metās kur kurais. Viena vai divas žurkas

bija drusku lēnīgākas, tomēr ne tik lēnas kā Kolins Strupaste un viņa māte, ko mpji sagrāba ātrākie sardzes vīri.

Matiass metās sāņus, izlocījās un skrēja prom, paklupinādams žurku, kas grasījās saglābt Strupastes kungu. Pelēns bēga, stumdams strupasti pa priekšu un saukdams:

Skrieniet ātrāk, Stmpastes kungs! Mēģiniet tikt līdz mežam un paslēpties.

Strupaste saminstinājās:

-   Bet mana sieva… Kolins ir žurku nagos.

Matiass viņu spēcīgi pagrūda uz priekšu.

-   Tu arī tiksi viņu nagos, ja nepasteigsies! Skrien, Strupaste. Tavai ģimenei no tevis nebūs nekāda labuma, ja žurkas tevi atkal sagūstīs.

Klausīdams Matiasa padomam, Ābrams Strupaste skrēja, ko kājas nes. Matiass pagriezās, pacēla smagu zaru un stājās tieši pretī šurp joņojošajām žurkām.

-   Tikai ducis žurku, viņš dzēlīgi iesaucās. Palūkosim, kas jums, žurkām, iekšā. Kas pirmais brauc, tas pirmais maļ.

Matiass novicināja zaru. Tas nošvīkstēja gaisā, likdams žurkām apstāties. Pietuvojies vajātājiem, zaru vicinādams, viņš sauca, cik skaļi vien spēja:

-   Bazil, Bazil Briedi Zaķi, kur tu esi?

Žurkas centās ielenkt Matiasu. Viena pietuvojās pārāk tuvu. Spēcīgs zara sitiens negaidīti notrieca to zemē.

-   0, labs trāpījums, ser! Lielisks trāpījums!

Tas bija zaķis.

Viņš nāca palēkdamies, tā, it kā dotos svētdienas skolas piknikā, atiezis purnu smaidā līdz ausīm. Kolins un Strupastes kundze aizelsušies viņam sekoja. Matiass atviegloti noelsās.

-   Bazil, Dieva dēļ, kur tu biji aizblandījies?

Izveicīgais meža dzīvnieks, izvairījies no žurkas, apcirtās riņķī un ar abām kājām spēcīgi ieblieza žurkai pa vēderu. Žurka bezspēcīgi novēlās uz muguras, viss cīņas spars bija zudis. Bazils ieķiķinājās.

-   Piedod, Matias, veco zēn. Kad tie džeki pārstāja mani ķerstīt, es laidos atpakaļ uz savu alu. Pavasara tīrīšana, pats saproti. Varbūt dnisku pavēlu, bet, kā jau vecpuisis, dzīvoju viens pats, un tā…

Matiass bija apstulbis. Viņš te cīnās, cenzdamies atvairīt duci žurku, mēģina glābt Strupastu ģimeni, kamēr Bazils slauka savā migā putekļus! Pelēns tik tikko spēja valdīt dusmas.

-    Ak vai, cik jauki no jūsu puses, Zaķa kungs. Priecājos, ka radāt iespēju mums pievienoties, pelēns nīgri izmeta, kamēr viņi atvairīja žurkas un skubināja strupastes. Tējkannu vārīties gan laikam nepaspēji uzlikt?

Bazils palocījās Strupastes kundzes priekšā un pastiepa ķepu.

-   Ļaujiet, kundze. Kāpēc gan ne, patiesībā uzliku gan. Nekas tā neatsvaidzina pēc tādas veselīgas izvingrošanās kā tasīte piparmētru tējas, vai ne?

Matiass ar zara resno galu ieblieza žurkai tieši pa pieri. Tas zaķis nudien bija jucis. Piparmētru tēja, ko neteiksi!

-   Vai tik tu nedomā, ka es sēdēšu tavā alā visu pēcpusdienu, tēju dzerdams! Matiass iesaucās.

Bazils atvairīja žurku. Viņš nogrūda to un notrieca gar zemi vēl divas. Zaķis pamirkšķināja Matiasam.

-   Es pilnīgi noteikti ceru, ka tu to nedarīsi, veco zēn. Redzi, tas būtu ļoti neērti, jo mana tējas servīze domāta tikai četrām personām, un, ja nemaldos, tas mazais, kas aiznesās uz mežu kā plēsts, acīmredzot ir šīs apburošās lēdijas Strupastes vīrs, tad nu man būs jāielūdz arī viņš, vai ne?

Matiass ar zaru paklupināja žurku. Viņš bija iemanījies atdarināt Bazilu.

-   Nu, protams, Zaķa kungs. Es gan tev laikam liekos neinteresants. Tad nu man droši vien nāksies pasēdēt te klajumā un pamācīt žurkām pīt margrietiņu vainadziņus.

Bazils, vairoties no žurkas, atzinīgi iesmējās.

-   Nedusmo, draudziņ. Es domāju, ka labāk būs, ja tagad uzņemšu Staipastes pie sevis un droši nogādāšu viņus abatijā vēlāk.

Man šķiet, ka tev steigšus jāatgriežas Redvolā. Strupastu ģimene tevi tikai kavēs.

Matiass vainīgi pasmaidīja.

-    Atvainojiet, ser. Es ar pateicību pieņemu tavu palīdzības piedāvājumu, patiesi, negribēju kļūt rupjš.

Nu jau viņi bija sasnieguši lauka malu. Žurkas atkāptās.

Bazils paspieda Matiasa ķepu.

-    Labi, pelēn. Nu tad skrien, mazais. Tiksimies, kad būšu nogādājis savus aizbilstamos Redvolā.

Palicis viens, Matiass nekavēdamies metās mežā. Cilādams nogurušās kājas, viņš aptvēra, ka viņam vajadzēs atgriezties Redvolā no Ķērpjziedu meža puses, jo pie galvenajiem vārtiem droši vien notiek kaujas. Vai aizsargi būs spējuši turēties pretī? Kaut tikai Konstance bez viņa būtu pareizi noorganizējusi atbildes triecienus! Vai sardze bija modra? Vai Rudzupuķe ir drošībā?

Jautājumi joņoja Matiasa smadzenēs, kamēr viņš lauzās uz priekšu caur brikšņiem. Mēģinādams saprast, kur atrodas, viņš sāka nedaudz raizēties ziemeļrietumu pusē jau vajadzēja būt manāmiem klostera mūriem varbūt viņš nav īsti novērtējis, cik plaši tomēr šie meži. Acīmredzot tā arī bija. Varbūt, ja viņš turpinātu grūto ceļu, pēc kāda brīža būtu saskatāmi arī mūri.

Kaut kur priekšā Matiass saklausīja čalojam un burbulējam strautiņu. Viņš attapās, ka jau krietnu laiku nebija neko ne ēdis, ne dzēris. Viņš sekoja ūdens čalām, līdz iznāca strautiņa krastā.

Nogūlies uz vēdera uz zemas, sarkanas smilšakmens strēles, Matiass aizgūtnēm dzēra vēso, garšīgo strauta ūdeni. Gabaliņu tālāk viņš pamanīja dažas svaigas pienenes. Saplūcis veselu sauju maigo lapiņu un pumpuru, viņš devās atpakaļ uz saules sasildīto smilšakmens laukumiņu un atlaidās uz muguras, skrubinādams pienenes un cauri koku galotnēm vērdamies skaidri zilajās jūnija debesīs. Kas par notikumiem bagātu dienu!

Matiass priecājās par īso atelpas brīdi, tomēr visu laiku sev atgādināja, ka nevar te ilgi uzkavēties. Viņam jāsteidz uz Redvolu. Pelēns smagi nopūtās. Būt varonim ir tik grūti.

Uz mirkli aizvēris acis, Matiass domāja par Mārtiņu Karotāju vai viņš jebkad jutās noguris? Droši vien bruņās tērpts, sargādams abatiju ar savu lielo smago zobenu. Kas gan noticis ar zobenu? Tam kaut kur jābūt. Leģendāri ieroči nemēdza sarūsēt un zust nebūtībā, citādi taču tie nekad nekļūtu par leģendām.

Kāda spāre plivinājās tieši virs pelēna, vieglītēm kustinādama ūsas ko gan šis savādais radījums meklē pie viņas strauta? Spāre pielidoja mazliet tuvāk. Likās gluži droši dīvaini tērptais dzīvnieciņš viņu, šā ūdens gabaliņa saimnieci, neapdraudēja. Pelēns bija cieši iemidzis un krāca tik saldi kā vāvere ziemas spelgonī, nenieka apkārt nemanīdams.

20. NODAĻA.

Diena jau sliecās uz vakaru. Atgadījās arī viena vai divas sīkas neveiksmes, tomēr Klūnijam un viņa triecienvienībai beidzot izdevās uzrausties gobā. Dažas žurkas, Klūnija prāt, bija patiesi bezcerīgi kāpēji. Bija diezgan liela stumdīšanās un slīdēšana, un, ja runājam par to pamuļķi Sierzagli, iedomājieties gaidīt līdz brīdim, kad tiec sešu metru augstumā virs zemes, lai atklātu, ka tev dreb kājas un vispār ir bail no augstuma. Klūnijs nikni nodomāja ja nebūtu tik svarīgi uzvesties klusi, viņš būtu Sierzagli kārtīgi izlamājis.

Žurku vadonis jau sāka nožēlot, ka nebija paņēmis lidzi vairāk sesku un zebiekšu. Tiem bija iedzimts kāpēju talants, un tā zebiekste kā viņu tur sauca? Slaikais bija varen noderīga balstīja un iedrošināja citus, pat izkārtoja dēļa pacelšanu. Klūnijs nolēma paturēt viņu prātā. Pirmklasīgs nākamais virsnieks. Tomēr, par spīti visiem centieniem, viņi joprojām bija zemāk par parapeta malu. Tuvāk gobas galotnei zari kļuva tievāki un lokanāki, un pārāk vāji, lai turētu dēļa svaru.

Klūnijs novērtēja situāciju. Tas nu tiešām bija augstākais punkts, kur viņi varēja tikt, vienlaikus saglabājot kaut mazāko stabilitāti, lai veiktu bīstamo uzdevumu. Viņš nolēma izsludināt pārtraukumu.

-   Labi, atvelciet elpu. Atrodiet katrs sev pietiekami drošu vietu. Pēc stundas vai divām sāks krēslot vairāk tumsas, mazāk gaismas. Peles arī būs drusku norimušas. Pārsteigsim viņas negaidot. Slaikais, uzmani, lai šis bars uzvedas mierīgi un klusi, labi?

Slaikais braši salutēja un izteica noderīgu piedāvājumu.

-   Šis zars, uz kura es sēžu, pavēlniek… Es to pārbaudīju, un liekas, ka tas ir labs un spēcīgs. Varbūt pārmest dēli no šejienes uz mūriem? Garumā pietiks. Es zinu, kāpjot būs jāpārvar neliels slīpums, bet pārāk grūti tas arī nebūs. Nedomāju, ka zari tur, augstāk, derēs tie ir pārāk tievi.

Klūnijs pārrāpās pie Slaikā. Viņš čukstus teica:

-   Gudra doma, zebiekste. Jā, šis zars būs pašā laikā. Turies pie manis, Slaikais. Tu esi vērtīgs kareivis. Ņemot vērā, kādi aunapieres daži te ir, man drīz var ievajadzēties jaunu palīgu. Tu jau zini, ko tas nozīmē papildu guvums, lielāka daļa no laupījuma. Klūnijs vienmēr atalgo uzņēmību, Slaikais. Rīkojies prātīgi un drīz vari cerēt uz paaugstinājumu.

-   Paldies, pavēlniek. Neraizējieties, es jūs nepievilšu, Slaikais nomurmināja.

Tupēdams uz zemāka zara, Sierzaglis kurš slepus noklausījās sarunu iekšēji pasmīnēja. «Jā, pavēlniek. Nē, pavēlniek. Kā jums tīk, pavēlniek!» Ko tā uzpūtīgā zebiekste no sevis iedomājas? Un, runājot par Klūnija solījumu paaugstināt zebieksti par vadoņa palīgu augstāk par saviem sugasbrājiem -, tur nu Sārtzobim un Tumšķepam, un pārējiem būtu kas sakāms! Iznirelis tāds, pievienojies ordai labi ja pirms dienas vai divām. Ja tikai viņš tiktu tam Slaikajam klāt Sierzaglis viņu pārmācītu, kā nākas!

Abats Mortimers ar pateicību palūkojās augšup debesīs. Bija pienācis vakars. Šodien viņi labi noturējušies žurkas pāri mūriem netika. Lielākā daļa cīņu bija picrimušas, un Klūnija orda tikai šad un tad vēl raidīja kādu triecienu no grāvja puses. Izmantojot pārtraukumu, aizsargi papildināja akmeņu un šķembu krājumus uz aizsargvaļņa, arī Rudzupuķe un viņas palīgi bija augšā uz mūriem, zemu pieliekušas galvu, peles pārvietojās no posteņa uz posteni, pasniegdamas katram bļodiņu ar sautējumu, dažas vīnogas un nelielu riekstmaizīti ar medu.

-   Kāda nosvērta, prātīga pelīte tā Rudzupuķe, abats ieteicās Konstancei.

Āpsiene pasniedza saišķi ar bultām Ambrozijām Ērkšķim, lai tās izdalītu pārējiem, un atbildēja:

-    Jā, tā tas tiešām ir, tēvs. Bet viņa izskatās noraizējusies. Matiasa dēļ, vai ne?

-   Bez šaubām, sausi noteica abats. Mēs visi par viņu raizējamies gan es, gan viņa, gan tu.

Konstance pašūpoja savu lielo strīpaino galvu.

-   Tā nozust tas neizskatās pēc Matiasa. Es brīvākos brīžos visur pārmeklēju, bet klosterī viņa nav.

-    Nu, lai kur viņš ari būtu, abats atteica, esmu drošs, ka viņš cenšas mūsu visu labā, tāpēc vienkārši jāgaida viņa atgriešanās un jāpaļaujas uz Matiasa saprātu un intuīciju.

Abi draugi pateicās Rudzupuķei un viņas palīdzēm par ēdienu. Abi samulsuši noraudzījās, kā ūdre Vinifreda un Priekškurmis šurp vilka un stūma šūpoļu dēli.

Kādreiz neatminamos laikos tas bija taisīts meža iemītnieku bērniem ko rotaļāties. Cik redvolieši atcerējās, šūpoles bija stāvējušas blakus zemeņu dobei. Mazuļi uz tām rotaļājās augu gadu. Šūpoles joprojām bija labā stāvoklī.

Vinifreda un Priekškurmis uzstādīja šūpoļu dēli un balstu uz parapeta. Saliekušies līkumu līkumos, divi kurmji grīļodamies stiepa augšā milzīgu akmens bluķi. Priekškurmis norādīja uz šūpoļu dēļa otru galu.

-   Tā, liek to turr, tas nu i' viens kārtik' loukakmins.

Kad «loukakmins» bija novietots, kā nākas, Vinifreda un Priekškurmis viens otru cieši apķēra un pēc galvas mājiena abi ar visu sparu uzlēca uz tuvākā šūpoļu dēļa gala.

Švīīīīks!

Lielais laukakmens bluķis kā no katapultas lidoja pāri parapeta malai. Sekoja pāris sekunžu klusuma, tad būkšķis un žurku sāpju un izbija kliedzieni grauzēji tika saspiesti grāvja dibenā. Vinifreda un Priekškurmis izteiksmīgi paspieda viens otram ķepu.

-   Jē, man šķiet, ka mēs tiem pretīg' mfidž' sagādāj' drusku galvassāp', ieķiķinājās Priekškurmis, kad visi uz aizsargvaļņa steidza paslēpties no atbildes metieniem, kuri jau lidoja no Klūnija ordas puses.

Cīņa atsākās ar jaunu sparu.

Peļu strēlnieki pielēca kājās un izšāva bultas grāvja virzienā. Ūdri mežonīgā ātrumā lingoja oļus. Žurkas raidīja augšup garus šķēpus, kas nogalināja un ievainoja Redvolas aizsargus. Bet nu radās jaunas briesmas. Kāda apķērīga žurka bija izdomājusi nāvējošu ieroci tie bija auklās iesieti baznīcas kapu dzelzs margu gabali. Žurkas grieza auklu uz riņķi tik ilgi, līdz sasniedza vajadzīgo spēku un, notēmējušas pareizajā virzienā, palaida auklu vaļā. Jaunie ieroči šāvās debesīs, uzlidodami divu vai pat trīs mūra sienu augstumā tā, ka kļuva gandrīz nesaskatāmi, un tad strauji nāca lejā, neganti svilpdami, un nogāzās pār aizsargvaļņiem. Ikviens, kam tie trāpīja, bija vai nu uz vietas beigts, vai tika nežēlīgi sakropļots. Pat ja dzelzsgabali netrāpīja mērķi, uz visām pusēm bīstami lēca akmens un metāla šķembas.

Aptverot jaunā ieroča radītās briesmas, Konstance pavēlēja vairākumam, izņemot dažus īpaši izvēlētus aizsargus, pamest mūrus un patverties klostera teritorijā. Taču drīz izrādījās, ka arī peles prot izmantot žurku izgudrojumu daudzi nomaldījušies dzelzsgabali brāzās atpakaļ grāvja virzienā, dažkārt notriecot to pašu kareivi, kas bija metāla stieni laidis augšup. Pat Sārtzobim, kas Klūnija bruņās sargāja karoga kārti pļavā, nācās aizmirst par goda sargāšanu un mukt, lai izvairītos no belziena, tomēr viņš redzēja ieroča graujošo spēku cīņā ar redvoliešiem un pavēlēja turpināt apšaudi.

Konstance ar nelielo īpaši izvēlēto kaujinieku grupu braši stāvēja uz parapeta. Tiklīdz kāds ierocis nokrita uz drazu kaudzes, viņa to sagrāba un, izslējusies visā augumā, spēcīgi iegrieza striķī iesieto dzelzsgabalu palaists vaļā, tas lidoja neprātīgā ātrumā. Konstances metieni bija daudz spēcīgāki un precīzāki nekā jebkurai žurkai. Uzbrucēji aiz niknuma atņirdza zobus pret viņu no visiem Redvolas aizstāvjiem tieši lielo āpsieni viņi neieredzēja un bijās no viņas visvairāk.

Sēdēdams gobas zaros pie klostera ziemeļu sienas, Klūnijs vēroja, kā ēnas kļūst garākas. Rietumu puses debesis saulriets iekrāsoja purpursārtas. Drīz žurku vadonis pārsviedīs dēli uz parapetu. Un tad lai Redvolā piesargās! Nekāds nožēlojams peļu ordenis nespēs stāties pretī Klūnija Pātagastes varenībai.

Vārtu uzraugs Metuzāls lūkojās uz sabojāto gobelēnu Redvolas Lielajā zālē. Būdams par vecu aktīvām karagaitām, viņš nolēma, ka vislabākais veids, kā darīt kaut ko ordeņa labā, būtu likt strādāt savam asajam prātam.

Kaut kur vajadzēja būt norādei, vai vismaz pavedienam, kas varētu dot kādu zīmi, kur meklējama Mārtiņa Karotāja atdusas vieta vai kur atgūstams abatijas leģendārais zobens. Bet kā to rast?

Daudzu gadu gaitā Metuzāls atkal un atkal bija pārmeklējis Redvolu, lai atrastu Mārtiņa kapa vietu un viņa zobenu nu viņš meklēja vēl izmisīgāk, diemžēl nesekmīgi. Svarīgākais pavediens un iespējamā atbilde joprojām nedevās rokās. Viņam būtu noderējis kāds jaunāks, ar svaigām idejām pilns prāts. Žēl, ka Matiass nekur nebija atrodams. Lūk, tā bija viena jauna pele ar galvu uz pleciem. Sirmgalvja garais mūžs un lielā garīgā piepūle bija prasījusi savu viņa sagurušās kājas saļodzījās, un Metuzāls izstiepa roku, lai pieturētos. Viņš pieskārās mūra sienai vietā, kur reiz bija karājies Mārtiņa portrets.

Metuzāls apmierināti nopūtās, smaids pārslīdēja sejai. Viņa meklējumi nebija velti. Zem sirmgalvja ķepas putekļu klātajā sienā bija iegravēts uzraksts..

OTRĀ GRĀMATA MEKLĒJUMI

.

1. NODAĻA.

Matiass lēnām atvēra acis. Pamirkšķināja, nožāvājās un saldi izstaipījās. Saule laidās uz rietu, mazais strautiņš plūda, laistīdamies zeltaini sārts, krasti meta tumšas ēnas. Pelēns gulēja, izbaudīdams vasaras vakara mieru un klusumu, ko sniedza mežs.

Skarbā īstenība ķēra viņu gluži kā zibens spēriens. Viņš pielēca kājās, vienā mirklī aizmirsdams dabas daili viņš te mierīgi krāc un slaistās kā tāds pēdējais nelga, kamēr Redvolas klosteri viņa draugi atvaira žurku uzbrukumu!

Niknodamies pats uz sevi, Matiass dusmīgiem soļiem devās tumstošajā mežā. Viņam trūka vārdu, lai izteiktu, cik ļoti viņš sevi nicina. Tikai krietnu bridi klidis, lauzdams ceļu uz priekšu un nikni sevi strostēdams, Matiass aprima un saprata, ka pavisam noteikti ir apmaldījies. Ne koks, ne taciņa vai kas cits nelikās redzēts. Izmisis viņš domāja, ka laikam nekad vairs neredzēs Redvolu. Nakts nolaidās pār mazo pelēnu, kas viens pats klīda dziļi Ķērpjziedu meža biežņā. Tumsā vīdēja spokainas ēnas, baisi kliedzieni pāršķēla klusumu, koku un krūmu zari gluži kā dzīvas būtnes ar asiem nagiem snaikstījās un skrāpēja.

Trīcēdams pie visām miesām, Matiass patvērās veca dižskābarža stumbrā, ko reiz bija pāršķēlis zibens spēriens. Pamazām viņš atkal sāka sevi šaustīt te tev nu lielais varonis, nobijies no tumsas kā tāds baznīcpeļu mazulis. Kaut kur augšā bija dzirdama skrapstēšana. Saņēmis visu drosmi, viņš aizgaiņāja bailes. Izvilcis Rēga dunci, Matiass izlīda ārā un skaļā un, kā viņš pats cerēja, bargā balsī uzsauca:

Kas tur skrapstinās un skrāpējas? Nāc ārā un parādies, ja esi draugs. Bet, ja esi žurka, tad labāk ņem kājas pār pleciem, jo tev būs darīšana ar mani, Matiasu Redvolas karotāju.

Norunājis savu sakāmo, Matiass juta, ka pārliecība par sevi sāk atgriezties. Viņš saspringti stāvēja, modri raudzīdamies apkārt. Tomēr atbildes nebija, izņemot atbalsi, kas mēdījās no tumšajām meža dzīlēm, atkārtojot tikko teikto.

Neliels troksnītis aiz muguras lika Matiasam apcirsties riņķī ar augstu paceltu dunci. Viņam preti raudzījās mazs ruds vāverēns. Ziņkārīgi tas lūkojās uz Matiasu, trokšņaini sūkādams ķepu. Locīdamies smieklos, Matiass gandrīz izmeta dunci no rokām. Un šis bija tas nezināmais briesmonis, kas uzdzina viņam šausmas naksnīgajā mežā?

Sīkais zvēriņš turpināja sūkāt ķepu, mīņādamies uz vietas, izliektā pūkainā aste pār sīko muguriņu stiepās līdz mazuļa ausu galiņiem.

Matiass pieliecās un, lai nenobiedētu mazuli, mīļi ierunājās:

-   Sveiks, mazulīt! Mans vārds ir Matiass. Un kā tevi sauc? Vāverēns turpināja sūkāt ķepu.

-   Vai tava mamma un tētis zina, ka tu te klīsti apkārt? Vāverēns pamāja.

-   Varbūt tu esi apmaldījies, mazais? Viņš noliedzoši papurināja galvu.

-   Tu māki runāt?

Viņš atkal papurināja galvu.

-  Tu bieži tā staigā apkārt pa naktīm?

Ar galvas mājienu mazais deva apstiprinošu atbildi. Ar atbruņojošu smaidu sejā Matiass plaši iepleta ķepas.

-   Es gan esmu apmaldījies! viņš atzinās. Klusumā bija dzirdama tikai ķepas sūkāšana.

-   Es esmu no Redvolas abatijas. Čak, čak, čak.

-   Tu zini, kur tas ir? Vāverēns pamāja. Matiass ārkārtīgi nopriecājās:

-   Ak, mīļo draudziņ, vai tu, lūdzu, varētu man parādīt ceļu uz turieni?

Viņš pamāja.

-   Liels paldies!

Sīciņais vāverēns palēcās un iemuka mežā. Pagriezies pret Matiasu, viņš izņēma no mutes ķepu un māja, lai pelēns seko. Matiasam nebija divreiz jāsaka. Čak, čak, čak.

-  Nu, ja arī izlaidīšu viņu no acīm, Matiass skaļi nodomāja, es vismaz varēšu viņu dzirdēt.

Vāverēns pasmaidīja… pamāja… un čak, čak, čak atkal ņēmās sūkāt ķepu.

2. NODAĻA.

Abats Mortimers sēdēja zālē klostera pagalmā. Visapkārt viņam snauda klostera aizsargi, kas bija atsūtīti lejā no mūriem, lai atpūstos. Tā kā nebija zināms, kad žurkas pārstās uzbrukt un vai vispār pārstās, gādīgais abats ieteica visiem, kas atbrīvoti no aizsargu pienākumiem, nedaudz pagulēt.

Metuzāls tuvojās šļūcošiem soļiem. Elsdams un pūzdams viņš nosēdās abatam līdzās. Abats cienīgi apsveicinājās.

Labvakar, brāli Metuzāl!

Sirmais vārtu uzraugs sakārtoja brilles un paostīja gaisu.

-   Labs vakars, tēvs. Kā veicas cīņā ar žurkām?

Abats sakrustoja platajās tērpa piedurknēs tērptās priekšķepas.

-   Mums veicas labi, draugs, kaut gan kā es varu teikt, ka iet labi, ja ir tik daudz kritušo un ievainoto. Tas ir pāri manai saprašanai. Savādi laiki pienākuši, draugs.

Metuzāls plati pasmaidīja un sarauca degunu:

-   Tomēr veicas labi.

-  Tā jau gan. Bet ko tu tā smaidi, Metuzāl? Vai tu kaut ko slēp no manis?

-   Ai, tēvs, jūs lasāt manī kā atvērtā grāmatā. Man patiešām ir kāds noslēpums, bet ticiet man, viss noteikti tiks darīts zināms, kad pienāks īstais laiks.

Abats paraustīja plecus.

-     Bez šaubām, bet labāk gan dari to drīz. Mēs nekļūstam jaunāki, ne tu, ne es.

-     Nūjā, salīdzinājumā ar mani jūs vēl esat savos labākajos gados, teica Metuzāls, bet tāpat kā daudzi citi, kas domā, ka mani jutekļi zaudē asumu, jūs tomēr neredzat ne pusi no tā, ko redz manas vecās acis.

-   Kā tā? abats nesaprata.

Metuzāls viszinīgi paberzēja degunu.

-     Piemēram, vai ievērojāt, ka šovakar pūš viegls dienvidu vējiņš? Diezin vai. Tad paskatieties uz tās vecās gobas galotni, kas slejas pāri mūriem. Jā, to tur, pie mazajām durtiņām. Sakiet, ko jūs redzat.

Abats ar skatienu sekoja līdzi Metuzāla ķepai, līdz ieraudzīja koku. Viņš to kādu brīdi pētīja, tad pagriezās pret sirmo peli.

-  Es redzu vecas gobas galotni, kas slejas mežmalā. Bet kas tur neparasts?

Metuzāls pārmetoši pašūpoja galvu.

-   Viņš joprojām neko neredz. Ak vai! Ja vēsmiņa pūš no dienvidiem, tad gobas lapām un zariem būtu jāliecas ziemeju virzienā, kā tas parasti notiek. Bet šis koks negrib klausīt dabas likumam. Tas šūpojas no austrumiem uz rietumiem. Tas nozīmē tikai vienu kāds to koku kustina. Vismaz man tā liekas, un jums?

Neteikdams ne vārda un neizrādīdams ne mazāko satraukumu, abats piecēlās. Mierīgi dodamies vārtu namiņa virzienā, viņš mēmi pamāja Konstancei. Āpsiene nokāpa lejā. Viņa čukstus apspriedās ar abatu, ar galvu pamādama gobas virzienā. Vēl pēc mirkļa Konstance, ūdre Vinifreda, Ambrozijs Ērkšķis un vēl daži citi piesardzīgi soļoja pa mūri, pūlēdamies palikt nemanīti.

Meža pusē aiz klostera Klūnijs čukstus izrīkoja savus padotos, kas augstu kokā stūma dēli mūru virzienā.

-    Lēnāk, Sierzagli, pamuļķi tu. Turi savu galu augšā! Augšā, nevis lejā!

Sierzaglis pūlējās izpildīt pavēles. Kas nekaitēja kungam sēdēt lejā un komandēt. Viņam nevajadzēja censties ar vienu ķepu noturēt līdzsvaru, kamēr ar citām jāstum tas muļķīgais dēlis. Sierzaglis sagrīļojās. Izbailēs iespiedzies, viņš ļāva dēlim izslīdēt no ķepām. Tas ar skaļu blīkšķi atsitās pret zaru.

Par laimi, zebiekste Slaikais nebija zaudējis modrību. Viņš saķēra dēļa galu, apturēdams kritienu. Sierzaglis atguva līdzsvaru un drūmu ģīmi tupēja, pieķēries zaram, kamēr Klūnijs uz viņu dusmās šņāca.

-   Āksts! Lempis! Lasies malā! Kustini savas tuklās miesas un laid Slaiko pie lietas!

Aizvainojumā svilstošais Sierzaglis bez ceremonijām tika nostumts malā. Klūnijs grasījās viņam pat spert, kamēr izmanīgā zebiekste ieņem padzītās žurkas vietu.

-   Tupi tur un necel troksni, Klūnijs ņurdēja. Citādi sacelsi kājās visu abatiju.

Slaikais kustējās prasmīgi un apdomīgi, klusi izrīkodams pārējos.

-   Mazliet augstāk, sprīdi pa kreisi, uz priekšu, tagad stāvi, labi, turi tā.

Garais dēlis virzījās uz priekšu un augšu, līdz mīksti, bet stabili atbalstījās uz parapeta malas. Slaikais salutēja Klūnijam.

-   Dēlis vietā un gatavībā, pavēlniek.

Sierzaglis uzmeta Slaikajam ļaunu skatienu.

Klūnijs uzrāpās uz dēļa un iemēģināja. Uz ātru roku sameistarotais tiltiņš nedaudz zvāļojās, tomēr žurkas svaru turēja.

Klūnijs pagriezās pret triecienvienību.

-   Es iešu pirmais. Labāk būs, ja pār dēli iesim pa vienam. Kad būšu uz parapeta, nostiprināšu otru galu. Slaikais, tu būsi nākamais. Pārējie sekos.

Klūnijs turējās pie zariem, cik ilgi vien varēja. Nu jau viņš bija dēļa vidū un vairs nebija, pie kā turēties. Pūlēdamies neskatīties no galvu reibinošā augstuma uz leju, viņš sprīdi pa sprīdim virzījās pa dēli un tuvojās mūrim.

Klūnijs gandrīz jau bija ticis galā, kad uz parapeta parādījās Konstance. Ar spēcīgu triecienu viņa aizspēra dēli pagaisu!

Izbailēs kliegdams, Klūnijs gāzās lejā, pa ceļam aplauzdams zarus. Vinifreda aizlingoja akmeni, notriekdama lejā arī sesku. Slaikais joprojām turēja vienu dēļa galu. Viņš piesardzīgi paliecās uz priekšu, lai redzētu, kur nokritis Klūnijs.

To tik vien gaidījis, Sierzaglis atriebīgi pagrūda Slaiko no mugurpuses. Zebiekste gāzās lejā kā akmens, un dēlis krita tai virsū. Klūnija kareivji, spiegdami, kliegdami un cits citu grūstīdami, centās no augstajiem gobas zariem tikt zemē.

Pārliekusies pār parapetu, Konstance un viņas draugi nolūkojās, kā ienaidnieki panikā ķepurojas zemē. Ūdre Vinifreda vēl paskubināja atkāpšanos ar pāris precīzi mērķētiem akmeņiem, ko tā svieda ar lingu. Aizsargi skatījās uz savu roku darbu ar drūmu apmierinājumu.

Ambrozijs Ērkšķis samiedza tuvredzīgās acis un pašķielēja lejā uz tumsā tīto zemi. Viņš mēģināja saskaitīt kritušos.

-   Cik mēs nogāzām? viņš vaicāja.

-   Grūti pateikt, metas tumšs, atteica Vinifreda. Bet es varu apzvērēt, ka tas bija Klūnijs, ko Konstance nopurināja no dēja.

Āpsiene sarauca pieri. Jautājoši viņa palūkojās uz ūdri.

-   Tad tu arī viņu redzēji? Tas labi. Es jau vienu brīdi domāju, ka man rādās. Kā Klūnijs spēj būt divās vietās vienlaikus? Esmu pārliecināta, ka pirms minūtēm desmit redzēju viņu stāvam pļavā.

Vinifreda paraustīja plecus.

-   Nu, cerēsim, ka tas patiesi bija Klūnijs. Man tīri labi patiktu, ja viņš tagad gulētu kaut kur tur lejā, beigts un pagalam.

Konstance palūkojās pāri mūrim.

-    Grūti pateikt. Nevar saprast, tur lejā viņu ir kāds pusducis, taču ir pārāk tumšs. Tik un tā nedomāju, ka kāds var izdzīvot pēc kritiena no tik liela augstuma.

-   Varbūt aiziet apskatīties? ierosināja ezis.

Aizsargi palūkojās uz Konstanci.

-   Varbūt labāk ne, domīgi teica āpsiene. Nē, man šī doma nepatīk. Man pēkšņi ienāca prātā, ka tā varētu būt kara viltība, lai novērstu uzmanību no galvenās mūra sienas. Ja tas bija Klūnijs, kas nogāzās no dēļa, ļoti labi, ja ne tad viņš joprojām ir kaut kur vārtu pusē. Nav nekādas jēgas skaitīt līķus. Dosimies atpakaļ pie svarīgākiem uzdevumiem.

Ar Konstanci priekšgalā aizsargi steidzīgi aizsoļoja cits aiz cita.

Sierzaglis piesardzīgi izslīdēja no brikšņiem. Tagad varēja droši līst ārā, mežinieki bija no parapeta prom. Aiz Sierzagļa klibodami un vaidēdami nāca tie, kas izdzīvojuši no nelāgu galu ņēmušās trieciengrupas. Sierzaglis, kustēdamies starp kritušajiem: četras žurkas, sesks un viena zebiekste, nelikās par viņiem ne zinis. Trīs žurkas un sesks bija beigti. Tie gulēja, kur nokrituši, locekļi nedabīgi atsviesti. Izdzīvojušie tūlīt metās virsū kritušo biedru ķermeņiem, tīkodami pēc ieročiem un apģērba gabaliem. Sierzaglis sastinga kā pienaglots no kādas acs bargā skatiena.

Klūnijs bija dzīvs!

Zem dēļa kūņojās un vaidēja Slaikais. Pārsteidzošā kārtā ari viņš bija palicis dzīvs.

Sierzaglis sāka nadzīgi rīkoties, izbrīnīts, ka Slaikais vēl dzīvs, bet nesatricināmi ticēdams, ka nekas nespēj nogalināt Klūniju.

-   Ātri, nesiet šurp to dēli. Mums jānes prom mūsu pavēlnieks.

Izmantodami dēli nestuvju vietā, viņi saudzīgi pacēla un novietoja uz tā Klūniju. Sierzaglis zināja, ka Klūnijs viņu vēro. Uzmanīgi Sierzaglis pacēla ļengano asti un iekārtoja to pavēlniekam blakus.

-  Centieties nekustēties, pavēlniek. Guliet mierīgi, mēs ātri vien nogādāsim jūs nometnē.

Nesēji lēnām virzījās cauri mežam. Sierzaglis ielūkojās Klūnija aci. Kāda doma nelika viņam miera. Sierzaglis žēlīgi iešņukstējās, noslaucīdams no vaiga iedomātu asaru.

-   Nabaga vecais Slaikais! Kāda laba zebiekste! Man šķiet, viņš vēl ir dzīvs. Klausieties, jūs nogādājiet Klūniju cietoksni sveiku un veselu, bet es aizskriešu atpakaļ, varbūt vēl var Slaikajam palīdzēt.

Sierzaglis pie sevis ķiķināja, kad izdzīvojušo bariņš devās prom tumsā, stiepjot uz nestuvēm Klūniju.

Matiass sekoja vāverēnam cauri kazenāju krūmiem. Ik reizi, kad viņš mēģināja kaut ko teikt, mazulis atbildēja tikai ar galvas mājieniem. Viņi bija ceļā jau ilgu laiku. Kad virs debess malas izspraucās pirmie blāvie rītausmas stari, Matiass jau sāka šaubīties, vai viņa ceļabiedrs tiešām zina ceļu.

Te pēkšņi mazais ar ķepu norādīja austrumu virzienā. Tālumā bija samanāms klostera mūru apveids.

-    Nekur nav tik labi kā mājās, Matiass pateicības pilns teica. Tu esi lielisks ceļa zinātājs, draudziņ.

Joprojām sūkādams ķepu, vāverēns kautri pasmaidīja. Viņš turējās Matiasam pie astes, un viņi abi devās tālāk pelēns, dzīvi mnādamies, vāverēns, sparīgi mādams ar galvu.

-    Es tevi aizvedīšu uz mūka Hugo virtuvi un parūpēšos, lai viņš tev sagādā visgaršīgākās brokastis, kādas jel kad esi ēdis. Nu, ko teiksi?

Čak, čak, mājiens ar galvu.

Kad Matiass pienāca pie mūriem, viņam gribējās noglāstīt vecos sarkanos smilšakmens mūrus. Viņš pagriezās pret ceļabiedru.

-   Te es dzīvoju.

Kāds troksnis lika gājējiem sastingt. Izklausījās pēc vaida. Nelāgas nojautas vadīts, Matiass un vāverēns ieslēpās papardēs. Piesardzīgi viņi līda uz priekšu trokšņa virzienā.

Klusītēm pašķīruši papardes, viņi ar šausmām nolūkojās uz baismo ainu gobas pakājē. Starp beigtiem dzīvniekiem, kas gulēja visādās nedabiskās pozās, bija arī kāda smagi savainota zebiekste. Tā kunkstēja un drudžaini raustījās.

Pirms kāds no viņiem paspēja izlemt, ko iesākt, parādījās žurka. Draugi nekustīgi vēroja notiekošo.

Sierzaglis bija labā noskaņojumā. Viņš priecīgi pie sevis kaut ko dungoja, piebikstīdams Slaikajam ar kāju.

-    Ei, Slaikais, mosties. Tas esmu es, Sierzaglis. Nu, tu taču mani atceries, vai ne? To neveiklo, dumjo žurku, kura amatu tu taisījies ieņemt?

Slaikā acis bija pievērtas. Viņš iegārdzās, jūtot nāves tuvumu.

Sierzaglis saslēja ausis šķietamā iejūtībā.

-    Kas tad tas, Slaikais, veco zēn? Esi piekusis? Jā, nu droši vien, šitā gulēdams… Nu tad klausies es tev palīdzēšu drīzāk aizmigt, ja?

Žurka uzlika kāju uz zebiekstes rīkles un sparīgi spieda. Slaikais vārgi pretojās, cīnīdamies pēc elpas, tomēr nespēja apturēt savu mocītāju. Sierzaglis atriebdamies juta ļaunu prieku. Ar visu svaru bez mazākās žēlastības viņš aizspieda zebiekstes gārdzošo rīkli.

-     Kuš! Dusi saldi, Slaikais! Pasapņo par vadoņa palīga mundieri, ko tev tā arī nebija lemts iegūt.

Slaikais izdvesa pēdējo čerkstošo skaņu un aprima.

Sierzaglis devās prom, apmierināti ķiķinādams.

Paslēpušies papardēs, Matiass un vāverēns skatījās aizturētu elpu un neticēja savām acīm viņi redzēja, kā tiek pastrādāta slepkavība!

Matiass un vāverēns nogaidīja, līdz gaiss bija pilnīgi tīrs. Beidzot viņi izlīda no papardēm, un Matiass, salicis ķepas taurītē, uzdrošinājās klusināti ieūjināties. No mūriem nebija nekādas atbildes.

Vāverēns pašūpoja galvu. Viņš ar ķepu norādīja uz zemi, Matiass to saprata kā zīmi gaidi te.

Elpu aizraujošā ātrumā un veiklībā sīkais zvēriņš uzskrēja pa vecās gobas stumbru. Sasniedzis tievākos zarus, kas slējās virs parapeta, viņš aizskrēja līdz zara galam un, izmantodams to kā tramplīnu, veikli palēcās, piezemējās uz aizsargvaļņa un pazuda, joprojām skaļi sūkādams ķepu.

Ilgi nebija jāgaida mūri iepretim Matiasam, ierūsējušajām eņģēm čīkstot, atvērās mazas durtiņas. Konstance piesardzīgi palūkojās ārā. Ieraudzījusi Matiasu, viņa steidzās tam pretī. Vāverēns sēdēja viņai uz pleca.

Matiass nezināja, kā gan viņu sagaidīs, taču raizes bija nevietā Konstance,apskāva pelēnu, paplikšķināja viņam pa muguru un paspieda ķepu.

Āpsiene pasteidzās apklusināt paskaidrojumus, kas jau bija pelēnam uz lūpām. Viņa pamāja, lai Matiass nāk iekšā, un aizvēra aiz viņa durtiņas.

Tu varēsi mums visu pastāstīt vēlāk. Tagad tev noteikti jānāk pie galvenajiem vārtiem. Tur ir kas tāds, kas tev jāredz.

Jau pēc mirkļa visi trīs stāvēja uz mūriem virs sarga namiņa plecu pie pleca ar neskaitāmiem citiem aizsargiem. Klūnija orda atkāpās un devās pa ceļu atpakaļ uz savu nometni Svētā Niniāna baznīcā. No peļu un meža iemītnieku rindām atskanēja skaļas urravas.

Armijas kolonnas vidū žurkas uz nestuvēm nesa Klūniju. Sārtzobis, kurš joprojām bija tērpies ģenerāļa kaujas bruņās, bija apklājis Klūniju ar pārsegu, lai slēptu, ko patiesībā nes uz nestuvēm, un varētu turpinātu maskarādi. Taču kuru gan varēja piemānīt? Abās mūru pusēs karojošie jau bija dzirdējuši jaunumus par neveiksmīgo uzbrukumu un tā asiņaino iznākumu visos sīkumos. Visi zināja, ka žurka, kas lepni soļo Klūnija bruņās, nav Klūnijs Pātagaste.

Tomēr Sārtzobis turpināja braši soļot. Klūnijs varēja arī neatlabt. Turklāt tā bija iespēja patīksmināties par respektu, ko viņam, tērptam šajā barbariskajā ģērbā, izrādīja. Viņš zināja, ka greznojas ar svešām spalvām, bet lai kādu dienu tās var kļūt viņa.

Uz vārtu namiņa aizsargvaļņa gaviles sita augstu vilni. Abats bija izdevis stingru pavēli, ka nedrīkst apšaudīt ienaidnieku, kad tas atkāpjas, tādēļ līdz ar prieku par uzvaru bija diezgan daudz tādu, kas neapmierināti kurnēja.

Kāpēc gan nesakaut Klūnija armiju reizi par visām reizēm?

Nu viņi steidza bēgt, tas bija īstais brīdis nostiprināt spožo Redvolas uzvaru!

Bet labsirdīgais tēvs Mortimers par to negribēja pat dzirdēt. Kā īsts peļu godavīrs viņš uzskatīja, ka īstai uzvarai jābūt vainagotai ar žēlsirdību pret zaudētāju. Uzvaras saucieni pamazām noplaka, un nu žurkas vilkās prom pa ceļu spokainā klusumā, agrajā rīta stundā saceldamas vien putekļu mākoni. Nomāktas un satriektas, nesdamas savu kritiena sadragāto vadoni, sakropļotās un ievainotās žurkas smagi steberēja nopakaļ, rīdamas sakāves rūgtās mieles, kas jaucās ar priekšā klumburojošo gājēju saceltajiem putekļiem.

Pat klusie uzvaras svinētāji sāka apjaust, ka uzvara bija maksājusi visai dārgi. Svaigas kapu kopiņas un pārpildītā lazarete bija kā mēma liecība par kara skarbo īstenību.

Matiass juta, kā maiga ķepa pieskaras viņējai. Tā bija Rudzupuķe. Viņas acīs un balsī jautās atvieglojums.

-    0, Matias, paldies Dievam, tu esi atpakaļ sveiks un vesels! Tas bija briesmīgi nezināt, kur tu esi un kas ar tevi noticis. Baidījos, ka tu nekad neatgriezīsies.

-   Es esmu kā vecais vērdiņš, kas vienmēr atgriežas, Matiass pajokoja. Starp citu, kā iet tavam tēvam?

-   Viņš ir pavisam atlabis, Rudzupuķe atplauka. Viņš atteicās palikt gultā un devās palīgā augšā uz mūriem. Kārtīgu Laukpeli nevar nospiest pie zemes tā mans tēvs vienmēr saka.

Matiass tik tikko paspēja steigā atvadīties no Rudzupuķes. Viņu aizsauca uz agro rīta apspriedi abata cellē. Pelēns apsēdās un uzmeta skatienu ap galdu sanākušajiem. Tur bija Konstance, Ambrozijs, Vinifreda, Priekškurmis, abats un ari viņa draugs vāverēns, kas stāvēja uz sola, mērcēja ķepu pēc kārtas medus un piena bļodiņās un tad skaļi čāpstināja, to sūkādams.

-   Man šķiet, ka bez Klusā Sema palīdzības tu būtu iekūlies lielā ķezā, Matias, teica abats.

Pelēns pamāja.

-    Būtu gan, tēvs Mortimer. Tad tā viņu sauc? Klusais Sems? Nu, viņš patiesi ir sava vārda cienīgs.

-   Tā ir, atbildēja abats. Viņa māte un tēvs ir mani seni paziņas. Viņi noteikti uzies sava vāverēna pēdas un vēlāk atnāks viņam pakaļ. Vai zini, šis mazais rakaris jau kopš dzimšanas nav teicis ne vārda. Izmēģināju visus iespējamos Redvolā zināmos ārstniecības līdzekļus, bet nekas nelīdzēja, tā arī viņu nosauca par Kluso Semu. Bet nedomā, ka tādēļ viņš būtu sliktāks, viņš pazīst Ķērpjziedu mežu kā savu ķepu, vai ne, Sem?

Sīciņais vāverēns nolaizīja ķepu un pasmaidīja. Viņš uzvilka gaisā lielu apli, ar otru, tīro ķepu rādīdams uz sevi.

Matiass pasniedzās uz priekšu un sirsnīgi saspieda viņa ķepu.

-   Es tev pateicos, Klusais Sem. Tu lieliski proti rādīt ceļu.

Sapulces dalībniekiem bija daudz ko vēstīt. Matiass pastāstīja par savu glābšanas misiju Svētā Niniāna baznīcā un tikšanos ar jocīgo zaķi.

-      Tu taču nebūsi saticis Bazilu Briedi Zaķi? iesaucās Konstance. Nevar būt! Vai tas vecais dīvainis vēl joprojām lēkā apkārt? Nu, tad jau uz pusdienlaiku varam gaidīt viņu ierodamies ar visu Strupasta ģimeni. Cik pazinu viņu vēl vecajos labajos laikos, neatceros, ka viņš jelkad būtu laidis garām iespēju par brīvu ieturēt maltīti.

Sanākušie dzīvnieki pateicās Matiasam par viņa attapību un drosmi. Matiass nosarka un sēdēja, uzmanīgi klausīdamies, kamēr kauju dalībnieki atstāstīja visu, ko vien spēja atminēties. Pēc šīs neaizmirstamās kaujas bija daudz prātojumu par to, kas Redvolu sagaida nākotnē.

Vai Klūnijs atlabs? Vai viņa orda sakāvē dabūjusi labu mācību? Vai viņi atgriezīsies?

Abata domāja, ka Klūnijs un viņa salašņas Redvolu vairs neaiztiks. Žurku vadoņa ievainojumi noteikti izrādīsies nāvējoši. Tam gan iebilda pārējie Konstance tika pilnvarota runāt viņu vārdā.

-      Klūnijs joprojām ir mūsu galvenais ienaidnieks, teica āpsiene. Šī žurka ir daudz sīkstāka, nekā mēs spējam iedomāties. Tas ir tikai laika jautājums, kad Klūnijs būs tik atlabis, lai atkal mums uzbruktu.

Konstance uzsita pa galdu ar savu smago ķepu, uzsvērdama katru vārdu.

-    Varat būt droši, Klūnijs Pātagaste atkal uzbruks Redvolai. Lieku galvu ķīlā! Redz, ja Klūnijs atteiktos no domas iekarot abatiju, viņš zaudētu visu cieņu un uzticamību savu kareivju acīs. Turklāt un vissvarīgākais visā zemē izplatītos runas, ka Klūnijs nemaz nav neuzvarams, ja viņu spēja sakaut peles! Tas nozīmētu beigas Klūnija leģendārajai varmākas slavai, tāpēc ir skaidrs, ka, tiklīdz Klūnijs atlabs, viņš būs spiests doties jaunā karagājienā uz Redvolu.

Ap galdu iestājās kapa klusums.

Abats piecēlās. Viņš bija izlēmis.

-   Lai tā būtu. Esmu uzklausījis jūsu ieteikumus un viedokļus, mani dārgie, uzticamie draugi! Lai gan ilgojos pēc miera, es saprotu, ka, lai pieņemtu lēmumu, man jāņem vērā jūsu teiktais, un par tā patiesumu es nešaubos. Tādējādi visas manas abata iespējas un palīdzība ir jūsu rīcībā. Es vēlos, lai Konstance, Matiass, Vinifreda, Ambrozijs un Priekškurmis uzņemas Redvolas aizsardzības vadību jauna uzbrukuma gadījumā. Es palīdzēšu ievainotajiem un ēdināšu izsalkušos. Bet nu, dārgie draugi, man jāatstāj sanāksme, jo mani gaida vēl citi neatrisināti jautājumi. Nāc, Sem! Nomazgāsim tavas mazās lipīgās ķepiņas, pirms ierodas tavi vecāki. Jā, un kamēr vēl neesmu aizmirsis, Matias, brālis Meriizāls gribēja ar tevi runāt. Viņš gaida Lielajā zālē.

3. NODAĻA.

KIūnijs Pātagaste gulēja gultā un mocījās neizturamās sāpēs. Žurku vadoņa palīgi klusēdami sēdēja vājinieka kambara stūrī. Tādi briesmīgi ievainojumi lauzta priekšv _r „, lauzta pakaļkāja, vairākas sadragātas ribas, samežģīta aste, atlauzti nagi un citas vēl nenosauktas vainas jebkurai citai žurkai būtu nāvējoši, bet ne jau Klūnijam.

Sārtzobis un vēl četras klātesošās žurkas varētu mesties virsū vadonim un piebeigt viņu.

Tomēr bailes viņa leģendārā spēka priekšā bija pārāk lielas.

Neviens īsti nezināja, cik tālu sniedzas Klūnija mežonīgā dzīvotspēja. Vērodams, kā pavēlnieka krūtis cilājas augšā un lejā, Sārtzobis apbrīnoja Klūnija spēku. Viņš pat nebija drošs, vai tikai tās nav kādas lamatas varbūt Klūnijs tikai tēlo aizmigušu, izlikdamies, ka viņa ievainojumi ir smagi, lai pārbaudītu savus palīgus.

Šķūnītī bija ieslodzītas divpadsmit apsardzes žurkas viņām reiz tas bija jāsargā. Šķūnis bija salabots. Tā neveiksmīgie sargi cieta taisnīgu sodu par to, ka bija |āvuši Strupastu ģimenei aizbēgt. Kā papildu sodu par pilīšu pūšanu, vainojot lielo zaķi un mazo pelēnu, Sārtzobis bija pavēlējis visus divpadsmit badināt, cik ilgi vien viņam labpatiktu. Tas vēl bija maigs sods. Klūnijs būtu pasludinājis viņiem nāves spriedumu un pats personīgi to izpildījis nožņaudzis ar kailām ķepām.

Ārpusē, baznīcas dārzā, bez vadoņa palikusī orda nedarīja neko, lai atkal savāktos un organizētos. Izskatījās, ka brūču laizīšana un gaidīšana, kamēr pavēlnieks atlabs, ir vienīgie šāsdienas uzdevumi.

Klūnija drudža murgos atkal atgriezās karotājpele, lai vajātu viņu ar savu senatnīgo zobenu.

Sapni viņš atkal krita no dēļa pie klostera mūriem krita un krita. Lejā viņu gaidīja spokaini tēli Skrandausis ar nozilējušu purnu, kas uzpūties daudzkārt lielāks nekā parasti, paša Klūnija bruņās ietērpts žurkas ģindenis, milzu zaķis ar neticami lielām pakaļkājām un resna, pēc skata indīga, svītraina čūska. Krizdams Klūnijs mēģināja no šiem tēliem izvairīties, bet, lai cik viņš locītos un mēģinātu mainīt krišanas virzienu, viņam tas neizdevās. Visu laiku viņš skatījās lejup un redzēja karotājpeli ar nikno skatienu, kas tikai pacietīgi gaidīja ar augšup izslietu zobenu, uz kā žurku vadonim uzdurties. Klūnijs mēģināja iekliegties, bet pār lūpām nenāca ne skaņas it kā viņa rīkle būtu cieši aizžņaugta.

Klūnijs juta, kā asais zobens ieduras viņa krūtis.

Bumm!

Tas atkal bija Redvolas Džozefa zvans, kas dimdēja pāri pļavām un laukiem un pamodināja karavadoni. Ilknis mēģināja izņemt no Klūnija krūtīm gobas zara gabalu, taču izbailēs atsprāga nost, kad dažas collas no viņa acīm atvērās Klūnija vienīgā.

-   Neaiztiec mani! Klūnijs aizsmakušā balsi ieķērcās.

Ilknis atkāpās, pie sevis murminādams atvainošanās vārdus. Klūnijs ar aizdomu pilnu skatienu nomērīja Ilkni viņš neuzticējās nevienam no saviem pakalpiņiem.

-   Ja tu tiešām gribi palīdzēt, ej un sadzen rokā kādu no tiem jaunajiem rekrūšiem, kas labi pazīst šo apvidu, un sūti viņus šurp, pavēlnieks izdvesa.

Pēc pāris minūtēm Ilknis jau bija sapulcinājis bariņu jauniesaukto, kas sastājās ap vadoņa gultu.

-   Kur ir Slaikais? Klūnijs ierūcās.

Sierzaglis panāca uz priekšu, izlikdamies ar savu nelietīgo ķepu slaukām no acīm asaras.

-    Vai tad jūs neatceraties, pavēlniek? Viņš nogāzās no lielā koka. Pēc tam kad biju parūpējies par jums, devos atpakaļ, bet, kad nonācu pie viņa, nabadziņš jau bija miris. Žēl gan, tik krietns, jauks…

-    Ai, aizver savu gaudulīgo rīkli, Klūnijs aizkaitināti nošņāca. Ja beigts, tad beigts. Tā, jūs, jauniņie, nāciet tuvāk un klausieties.

Jauno rekrūšu grupiņa bailīgi pievirzījās tuvāk. Klūnijs paslējās, atspiedies uz viena elkoņa.

-   Vai kāds no jums zina, kur atrast dziednieku? Es nedomāju tādu kā tās peles. Man vajag tādu, kas zina senlaiku gudrības, pūšļotāju, kas par atbilstošu samaksu var izdziedēt jebkuru vainu.

Sesks Truškāvis godbijīgi paklanījās.

-    Ak, jūsu godība, šī ir jūsu laimīgā diena, jo vai nu es nezināšu lapsas.

-   Lapsas? Klūnijs pārjautāja.

-    Jā, ser, sesks apstiprināja. Vai gan mana māte vienmēr neteica: «Pasauc lapsu atlabsi»? Tur, p|avas otrā malā, dzīvo vesela lapsu cilts, ser. Sirmā Sela ir tieši tā, kas jums vajadzīga, viņa un viņas dēls Cājplēsis. Ja dāsni atlīdzināsiet, viņi izdziedēs jūs viens un divi. Vai jūsu godība vēlas, lai viņus atvedu?

Klūnija aste lēnām apvijās ap seska kaklu un pievilka viņu tuvāk.

-   Jā, sauc tās lapsas šurp, Klūnijs nogārdza. Sameklē viņas un atgādā pie manis.

Truškāvis sāka rīstīties.

-   K-k-khe! Noteikti atvedīšu, ja tikai jūs palaistu va|ā jūsu nabaga seska kaklu, ser. Es skriešu kā velna plēsts. Jūs gan atgulieties un atpūtieties, jūsu augstība.

Klūnijs palaida vajā sesku un ar mokpilnu nopūtu atkrita atpakaj gultā. Nu bija laiks domāt un plānot, kā rīkoties tālāk. Nākamreiz būs citādi.

-    Sārtzobi, viņš uzsauca, paņem vairākus kareivjus un izpētiet apkārtni. Sameklējiet kādu izturīgu koka gabalu, lielu baļķi vai koka stumbru, kaut ko tādu, kas varētu kalpot kā tarāns mūru dragāšanai.

Peles varbūt arī bija guvušas uzvaru šajā kaujā, bet Klūnijs karu vēl nebija zaudējis, lai sasper deviņi pērkoni!

Tās Redvolas peles ar savām asinīm vēl samaksās par to, ko nodarījušas Klūnijam Pātagastem.

4. NODAĻA.

Brālis Metuzāls darbojās ar nelielu slotiņu un melnas tintes pudelīti. Notraukdams gadsimtiem krājušos putekļus no katra sienā iegravētā burta, viņš piepildīja to ar tinti. Tā varēja vieglāk salasīt vēstījumu, kas bija slēpies aiz gobelēna.

-   Ā, Matias, beidzot tu esi klāt, Metuzāls iesaucās.

Viņš palūkojās pāri briļļu malai uz pelēnu.

-   Raugi, gribu tev kaut ko parādīt. Gluži nejauši es atradu šo uzrakstu uz sienas, tur, kur reiz karājās Mārtiņa portrets.

Matiass nespēja slēpt satraukumu.

-   Kas tur rakstīts, brāli Metuzāl? viņš nepacietīgi taujāja.

Sirmais vārtu uzraugs nošķaudījās, notīrījis vēl nedaudz putekļu no sienas.

-   Visam savs laiks, jaunais pelēn! Še, palīdzi man. Slauki nost putekļus, bet es iekrāsošu vārdus ar tinti. Kopā mēs ātrāk tiksim galā.

Matiass sparīgi ķērās pie darba. Viņš berza tik centīgi, ka putekļu mākoņi vien griezās. Šķaudīdams MeUīzāls steidza turēt līdzi.

Pēc stundas viņi abi jau sēdēja uz akmens grīdas, dzesēdami slāpes ar riekstu alu, un raudzījās uz paveikto.

-    Rakstīts vecajā drukā, teica Metuzāls, bet es varu to salasīt.

-   Kas tur rakstīts, vecais draugs? Ātrāk, nolasi! Matiass viņu nepacietībā skubināja.

-    Pacietību, negantniek! norāja sirmā pele. Sēdi klusu un klausies. Tās ir dzejas rindas:

«Kas saka, ka es miris, Tas maldās tumsībā. Es misa tas, Div' peles Redvolā. Starp Dziļalu un zāli Dus tagad varonis. Es misa tas, Man jāturpina viss. Ej meklēt zobenu naktī, Mēness stari kad līs Un dienas pirmajā stundā Ziemeļus parādīs. No sliekšņa ej meklēt,

Līdz ieraudzīt sokas.

Es misa tas,

Mans zobens manās rokās.»

Matiass mirkšķināja acis un kasīja pakausi. Viņš neziņā palūkojās uz Metuzālu.

-   Bet ko tas viss nozīmē? Man tā ir tīrā mīkla.

-   Tieši tā, teica sirmā pele. Tā patiesi ir mīkla, bet neraizējies, Matias, abi kopā mēs to atminēsim. Es lūdzu atnest mums ēdamo un dzeramo mēs nekustēsimies no vietas, pirms nebūs atbilde rokā.

Pēc īsa brīža ieradās Rudzupuķe, nesdama paplāti ar brokastīm divām personām riekstu maizi, salātus, pienu un gabaliņu mūka Hugo īpašā cidoniju pīrāga. Viņa jau grasījās uzsākt sarunu ar Matiasu, bet Metuzāls dzina pelīti prom.

-   Tiš! Ej vien, laukpelīt. Man vajag Matiasu ar skaidru prātu, lai mēs abi varētu atrisināt nozīmīgu problēmu, tā ka teci vien.

Rudzupuķe pamirkšķināja Matiasam, pašūpoja galvu, raudzīdamās uz Metuzālu, un devās prom tēlotā lepnībā, degunu augstu izslējusi. Matiass nolūkojās viņai nopakaj, līdz Metuzāls parāva pelēnu aiz auss.

-   Pievērsies uzdevumam, jaunais pelēn. Mums jāizpēta dzejolis rindu pa rindai. Ņemsim pirmās divas:

«Kas saka, ka es miris,

Tas maldās tumsībā.»

Matiass pavicināja ķepu. Salātu pilnu muti viņš izšļupstēja:

-   Bet mēs zinām, ka Mārtiņš ir miris.

Metuzāls iedzēra malciņu piena, saviebās un pasniedzās pēc alus krūzes.

-    Jā, bet, domādami, ka viņš miris, kā šīs šīs rindas mums vēsta mēs maldāmies. Tātad laikam būtu jādomā, ka viņš ir dzīvs.

-    Ko? Tu gribi teikt, ka Mārtiņš ir dzīvs un mūsu vidū? iesaucās Matiass. Mēs taču būtu viņu atpazinuši! Ja vien viņš nav maskējies un pārtapis par kādu citu.

Vecais vārtu uzraugs gandrīz aizrijās un nolēja ar alu savu tērpu.

-   Svētā debess! Es nekad nebūtu iedomājies, ka to var saprast arī tā. Malacis, pelēn! Varbūt atbilde slēpjas nākamajās divās rindās. Ko tās mums saka?

«Es misa tas, Div' peles Redvolā.»

Matiass vairākas reizes atkārtoja šos vārdus, bet pie skaidrības netika. «Es misa tas.» Kāda misa? «Div* peles Redvolā.» Hmm, runa ir par divām pelēm.

-   Par kādu, kas ir divas peles, papildināja Metuzāls.

Abi kādu brīdi sēdēja klusēdami, ļaudami smadzenēm netraucēti domāt.

-   Vēl ir kaut kas, ko es nekādi nespēju saprast, Matiass ieminējās, skatoties uz sienā iecirstajām rindām. Redzi, tā svītriņa, tāda kā domuzīme starp vārdiem «es» un «misa». Patiesībā tas dzejolī atkārtojas trīs reizes: te, te un tur.

Metuzāls sakārtoja brilles un cieši palūkojās.

-   Jā, kaut kas tajā ir. Varbūt tur slēpjas visa atslēga… «Es misa tas». Pieņemsim, ka domuzīme sadala rindiņu divās daļās, aplūkosim pēdējos divus vārdus «misa tas». Ja mēs, piemēram, izņemtu tos ārā, sanāktu «Es divas peles Redvolā».

Matiass pašūpoja galvu.

-   Un ko tas izsaka?

-   Pilnīgi neko, atbildēja sirmgalvis. Pagaidām paliksim pie tā paša «misa tas».

-    Nezinu, te viss ir sajaukts vienā putrā, Matiass īgni noņurdēja.

Metuzāls strauji pacēla galvu un sastinga.

-   Atkārto, ko tu tikko teici!

-   Ko es tādu pateicu? Ka viss ir sajaukts vienā putrā?

Metuzāls apmierināts ieķiķinājās. Ar ķepu viņš uzsita pa sienu

un sauca:

-   Tieši tā! Tieši tā! Kā es to neiedomājos! Viss ir sajaukts, nu protams!

Sirmgalvis iedzēra krietnu malku alus. Līksmi trallinādams, viņš rādija ar ķepu uz Matiasu.

-   Es zinu ko tādu, ko tu vēl nezini… «misa tas»… Matiass.

Pelēns sarauca pieri. Tā, vecais nu ir pilnīgi sajucis. Galīgi bērna prātā.

-    Metuzāl, viņš pieklājīgi teica, vai tev nevajadzētu brīdi atpūsties?

Bet sirmais vārtu uzraugs tikai rādīja ar pirkstu uz Matiasu un sāka dziedāt.

«Matiass, tas esmu es, Matiass, tas esi tu.»

Pelēns piecēlās kājās un saniknots kulstīja asti.

-   Tu varētu man pateikt, par ko tu tik ļoti priecājies? viņš bargi jautāja.

Metuzāls, vai līdz asarām pārsmējies, slaucīja acis un ņēmās skaidrot.

-    Kad tu pateici, ka viss ir sajaukts putrā, tas lika man aizdomāties. Mārtiņš runāja par divām pelēm sevi pašu un to otro. Mārtiņš tas būtu vārds «es». Otrs ir «misa tas», tikai viss ir sajaukts. Saproti?

Matiass atspiedās pret sienu.

-   Man šķiet, ka ne visai.

-    Ak vai, dumiķīt, Metuzāls iespurcās. Es sajaucu burtus kopā un saliku pajaunam. Iznāk tavs paša vārds… «mi-sa-tas»… Ma-ti-ass.

-   Tu esi pārliecināts? Matiass bija pārsteigts.

-   Pilnīgi droši, atbildēja Metuzāls. Nekas cits tas nevar būt! Tavs vārds sastāv no septiņiem burtiem. Tikpat ir «misa tas». Viens M, divi A, viens T, viens I un divi S. Liec, kā gribi, Matiass vai «misa tas», sanāk gan tas, gan tas.

-   Metuzāl, vai tu aptver, ko tas nozīmē?

Sirmgalvis nosēdās viņam blakus un lēnām pamāja ar galvu.

-   Jā gan, un kā vēl. Tas nozīmē, ka Mārtiņš kaut kādā veidā zināja, ka reiz viņš turpinās dzīvot tevī.

-   Padomā tik! Matiass bija pārsteigts. Viņš zināja par mani! Mārtiņš Karotājs zināja manu vārdu!

Tas bija prātam neaptverams atklājums. Satriekti abi sēdēja vairākas minūtes, nebilzdami ne pušplēsta vārdiņa. Pēkšņi Matiass pielēca kājās.

-   Labi, atpakaļ pie uzdevuma! Palūk, tālāk ir šādas rindas:

«Starp Dzi|alu un zāli Dus tagad varonis. Es misa tas, Man jāturpina viss.»

-   Nu, divas pēdējās rindas ir pilnīgi skaidras, teica Metuzāls. Tas nozīmē, ka, turpinoties tevī, Mārtiņam jāturpina savi varoņdarbi.

-   Un ko tu domā par pirmo divrindi? Matiass ievaicājās. Ari viss liekas samērā skaidrs. Starp Lielo zāli un Dziļo alu ir kāpņu posms. Nāc, ejam, Metuzāl!

Par spīti lielajai gadu nastai, Metuzāls satvēra Matiasa ķepu un metās uz priekšu tik spēji, ka daudz jaunākais pelēns tik tikko jaudāja tikt viņam līdzi.

Starp Lielo zāli un Dziļo alu bija septiņi akmens pakāpieni, jautājums kurš no tiem slēpj miklas atminējumu?

-   Atkal jāliek lietā prāta spējas, sirmgalvis teica. Uzmanīgi izpētīsim pakāpienus.

Abi kopā viņi sīki jo sīki vairākas reizes pārbaudīja katru pakāpienu no viena gala līdz otram. Matiass apsēdās uz apakšējā un paraustīja plecus.

-   Septiņi parasti, plati akmens pakāpieni, nekas sevišķs, tādas pašas kāpnes kā visas pārējās šai klosterī, kā tev šķiet?

Metuzāls piekrita. Kādu brīdi tā sēdējis un ļāvis acu skatienam klīst apkārt, Matiass piebilda:

-   Es kaut ko ievēroju. Kāpjot augšā pa kāpnēm, kreisajā pusē uz sienas ir lasāms mūsu abatijas nosaukums, un tieši tāpat tas ir iekalts sienā pa labi, tikai lasāms, kāpjot lejā. Abos virzienos rakstīts «Redvolā».

Lai pārliecinātos, Metuzāls uzkāpa augšā un nokāpa atkal lejā.

-  Tik tiešām. Skaties, katrs burts ir pakāpiena platumā. Hmmm. Septiņi burti, septiņi pakāpieni. Vai tas varētu ko nozīmēt?

Draugi atkal nosēdās, lai mēģinātu atminēt noslēpumu. Šoreiz bija Matiasa kārta līksmi iesaukties un rādīt uz savu draugu ar ķepu.

-   Es zinu ko tādu, ko tu nezini.

Metuzāls īgni saknieba lūpas.

-     Zini, Matias, kā pele, kas varētu būt Martina Karotāja līdzinieks, tu dažkārt uzvedies ārkārtīgi muļķīgi.

-   Ha! Ne jau nu muļķīgāk par tevi, kad ne tik sen teici man tieši tādus pašus vārdus, Matiass atcirta.

Metuzāls ieklepojās un ar tērpa stērbeli nospodrināja brilles.

-   Khkhemm. Ē, nūjā, labi, atvaino. Stāsti nu, ko esi atklājis.

Matiass paskaidroja:

-    Ja izkārto vārda «Redvolā» burtus abos virzienos, kā tas ir šeit, redzams, ka tikai viens burts paliek tajā pašā vietā V. Divi V veido W. Ja apgriež otrādi, izskatās pēc M, ar kuru sākas vārds «Mārtiņš», «Matiass» un arī «Metuzāls», mans dārgais draugs.

-    Nu, lai man ūsas saskrullējas, ja tam rakarim nav viena īsti gudra galva! Tātad zīmīgais būs ceturtais pakāpiens no abām pusēm vidējais.

Tomēr šis pakāpiens bija tikpat smags un neizkustināms kā pārējie. Viņi pūlējās abi reizē, tomēr akmens nekustējās ne par mata tiesu.

Matiass slaucīja no pieres sviedrus.

-   Atvelc elpu, draugs. Es zinu, kas tiks ar to galā Piekškurmis un viņa brigāde.

Kurmji nebija ilgi jāgaida. Viņi sapulcējās ap pakāpienu ostīdami un skrubinādami. Priekškurmis ar svarīgu sejas izteiksmi atbīdīja viņus malā.

-   Nu, kurrmi, paiet nost. Paskatīs', kas te i'.

Priekškurmis ar soļiem vispirms nomērīja pakāpienu garumā,

tad platumā. Viņš papliķēja pakāpienu ar savām milzīgajām, liekšķerveidīgajām priekšķepām, paostīja to, palaizīja un pat paberzēja ar samtaino galvu.

-     Mmm, ko cienīj' peļvīr' zin' par šiteno pakāpien'? viņš jautāja.

Abi izstāstīja Priekškurmim visu, ko zināja. Kurmis uzmanīgi klausījās un prātodams samiedza tuvredzīgās acis.

-    Ārr, ceturt's augš', tas pats lej'. Volt, Dobij! Vai ta' nav tāds pats kā jūs' vecmāmuļ' atrad', kad viņ' rak' uz riņķ' vecaj' nocietin'?

-   Ko viņš teica? Matiass čukstus jautāja.

Metuzāls pārtulkoja kurmja savdabīgo izloksni.

-    Priekškurmis teica, ka ceturtais pakāpiens no augšas ir tas pats, kas ceturtais no lejas, to jau mēs zinām. Tad viņš apjautājās diviem kurmju brāļiem Voltam un Dobijam, vai tas varētu būt tāds pats pakāpiens, kādu atrada viņu vecmāmiņa, rakdamās pie senlaicīgas pils vai nocietinājumiem. Kurmji ir ļoti prātīgi radījumi, un man šķiet, ka viņi varēs atrisināt mūsu problēmu.

-   Vecais labais Priekškurmis, noteica Matiass.

-     Kuš. Paklausīsimies, kas Voltam un Dobijam sakāms, Metuzāls čukstus atbildēja.

Kurmju brāļi cienīgi palocījās un atbildēja:

-  jāarr, taisnība, serr.

-   Mūs' vecmamm', viņ' daudz tād' ir atrad'.

-   Jāa, atrad' gan, serr. Ne reiz' nerak', ne skaldīj', apvēl' pēc ieziešan'.

Metuzāls pārtulkoja Matiasam.

-   Šķiet, ka viņu vecmāmiņai bija liela pieredze ar šādiem pakāpieniem. Sirmā, gudrā kurmiene nekad nemēģināja tos izrakt vai saskaldīt. Acīmredzot viņa mācēja pakāpienu novelt, to ar kaut ko ieziežot.

Matiass cienīgi vērsās pie Priekškurmja.

-   Atvainojiet, ser, bet vai jūs tagad zināt, kā rīkoties ar šo pakāpienu? Ja tā, tad mans draugs un es, mēs abi ar prieku palīdzēsim.

Priekškurmis pasmaidīja, purniņš teju vai pazuda tumšajās, samtainajās krunciņās. Viņš sirsnīgi uzsita Matiasam uz pleca. Pelēns apbrīnoja Priekškurmja ķepas smagumu un spēku. Labi gan, ka tas bija draudzīgs uzsitiens!

Priekškurmis iegrudzinājās.

-   Ni, ni, mazss drosminiek. Jūs ar Metuzāl' ir tik' pel's, atstāj to Priekškurmj' ziņ', es tikš' galā.

-   Viņš saka, ka tiks galā, kā nākas, ari bez tavas un manas palīdzības, paskaidroja Metuzāls.

Priekškurmis no savas rakšanas instrumentu somas izvilka biezu suku ar smalkiem sariņiem. Pieliecies cieši klāt, viņš sāka spēcīgi berzt ceturtā akmens augšējo un apakšējo salaides vietu. Tīrīdams viņš elsa un pūta, locīdamies līdzi sukai. Drīz kjuva redzams, ka akmens ir meistarīgi savienots ar pārējiem. Notīrot putekļus, atklājās nepārtraukta plaisa mata tievumā, kas aizlocījās apkārt pakāpienam.

Priekškurmis atkal parakņājās somā un izvilka kārbiņu ar smērvielu un izturīgu tievu stieni, kura saplacinātais gals atgādināja lāpstiņu. Krietni ieziedis trešā pakāpiena virsu, Priekškurmis atspieda laužņa galu pret piektā pakāpiena pamatni. Ar spēcīgu sitienu pa stieņa neaso galu viņš to stingri iedzina plaisā. Ar strauju kustību viņš gluži kā ar sviru izbīdīja ceturto pakāpienu kādu collu uz priekšu, atsegdams gani, tumšu spraugu.

Apmierināti ņurdēdams, Priekškurmis pasauca savu brigādi:

-   Ei, kurm', sanāk un ķerr pie tā caurum'!

Kurmju brigāde ķērās pie darba, spēcīgi vilkdami akmeni un reizē skandēdami:

«Velk' vis' reizē mēs ar priek' Ar' to akmini kā niek'.»

Pelēm par lielu pārsteigumu, pakāpiens pa iesmērēto akmeni izslīdēja uz āru. Tas apvēlās otrādi un atsedza tumšu eju, kuras melnumā vīdēja kāpnes, kas veda lejup.

5. NODAĻA.

Sirmā lapsa Sela dziedošā balsī ņēmās burties un pesteļot, laiku pa laikam dejodama un lēkādama ap slimnieka gultu. Bet Klūniju nepiemuļķosi!

Viņš vēroja, kā lapsa apslaka spilvenu ar «burvju zālītēm», vienlaikus murminādama kārtējos savādos buramvārdus.

Vecā krāpniece, Klūnijs nodomāja. Visas tās maģiskās izdarības un pesteļu būšanas. Kam gan vajadzīga šī ākstīšanās, ja viņa pati labi zin, ka ir lieliska ārste?

Sela bija salikusi zāļu kompreses un dziedinošas ziedes uz visām žurku vadoņa brūcēm. Rūpīgi pārsējusi

ievainojumus, Sela lika viņam izdzert dzini, kas noņem sāpes un uzdzen miegu.

Klūnijs bija apmierināts. Ne reizi vien viņš bija meklējis dziednieku palīdzību. Sela bija visprasmīgākā. Visa tā murmināšana, dejošana un pārējie triki domāti tikai slavas kaldināšanai lai lētticīgiem muļķīšiem pūstu miglu acīs. Lai arī lapsa, viltībā viņa mani nepārspēs, Klūnijs pie sevis nodomāja. Sela apgalvoja, ka trīs nedēļas atpūtas un viņas dziednieces spējas darīs karavadoni atkal sveiku, veselu un kaujas spējīgu.

Trīs nedēļas! sākumā žurku pavēlnieks niknojās un lādējās. Nekad savā mūžā viņš tik ilgi nebija gulējis dīkā, taču iekšēji viņš zināja, ka lapsai taisnība. Bez viņas Klūnijs jau sen būtu izlaidis garu vai palicis par bezcerīgu kropli uz mūžu. Tāpat kā viņas sugas māsas, arī Sela bija īsta viltniece. Uz kādu labumu viņa cerēja?

Laupījuma daļa no Redvolas!

Sela ne reizi netika ielaista pa klostera vārtiem. Viņa bija pārliecināta, ka, ja gadījumā Klūnija armija pārņemtu Redvolu savā varā, pat visalkatīgākajam zvēram bagātības tur pietiktu visam mūžam.

Zāļu dzira darīja savu, un Klūnijs juta, ka laižas miegā, Sirmās Selas nebeidzamās dziedāšanas un murmināšanas ieaijāts. Ja viņš zinājis, kas vecajai lapsai padomā, lēktu kājās gluži kā apsvilis!

Attapība un gudrība Sirmajai Selai lieti noderēja jau gadiem. Viņa pēc dabas bija dubultspiedze jebkurā strīdā vai konfliktā viņa par pienācīgu samaksu bija gatava pienest ziņas abām pusēm. Tā bija bīstama spēlīte, bet līdz šim lapsai bija veicies labi. Kopš viņa ienāca Klūnija nometnē, viņas manīgās dzeltenās acis nepārtraukti šaudījās šurpu turpu.

Sela precīzi zināja, cik kaujasspējīgu žurku, zebiekšu, sermuļu un sesku ir Klūnija armijā. Viņa bija arī redzējusi grupu kaujinieku čakli graužam milzīgas papeles pamatni. Ja to nebija iecerēts izmantot mūru taranēšanai, tad Sela ir tāds nieka sesks, un, ņemot vērā viņas pašas noteikto diagnozi trīs nedējas līdz atlabšanai -, viņa ar precizitāti līdz vienai dienai varēja pateikt, kad gaidāms nākamais uzbrukums abatijai.

Lapsa vēroja, kā iedarbojas viņas dotās zāles Klūnija acs aizvērās. Visi šie karavadoņi bija vienādi uzskatīja, ka ir vienīgie gudrinieki pasaulē. Te nu tas lielais lempis bija krāca kā lācis migā ziemas vidū.

Viņa pagriezās pret bruņotajām žurkām, kas apsargāja slimnieku un stingrā tonī nočukstēja rīkojumu:

-   Lūdzu, ievērot klusumu! Jūsu pavēlniekam vajadzīgs pilnīgs miers. Kad pamodīsies, neļaujiet viņam celties. Bet nu, atvainojiet…

Viņa devās uz durvīm. Ilknis un Sārtzobis aizšķērsoja lapsai ceļu.

-   Uz kurieni tad tu sataisījies, lapsa?

Sela aplaizīja lūpas. Viņa centās izlikties pieklājīga, bet stingra.

-   Nu, patiesībā biju nodomājusi doties uz savu alu, lai papildinātu zālīšu krājumu, tas ir, protams, ja jūs gribat, lai izdziedēju jūsu vadoni, kā nākas.

Sārtzobis iebakstīja viņai ar pīķi.

-   Klūnijs stingri pieteica, ka tev jāpaliek te, kamēr viņš atlabs.

Viltniece izmanīgi turpināja.

-   Bet, mīļās žurkas, jūs taču ļoti labi saprotat, ka bez zālēm nevaru neko iesākt? Tagad, lūdzu, ļaujiet man iet.

Ilknis viņu rupji atgrūda.

-   Sēdi. Nekur tu neiesi.

Sela apsēdās. Domas viņas prātā šaudījās lielā ātrumā.

-    Ē, nu tad ļaujiet man vismaz iziet pagalmā ieelpot mazliet svaiga gaisa. Turklāt es varētu pateikt savam jaunajam palīgam, kādas zālītes man vajadzīgas, lai viņš man tās atnes.

Sārtzobis nebija pārliecināts.

-   Bet pavēlnieks teica, ka tev jāpaliek šeit.

Sela pie sevis pasmīnēja. Viņa bija panākusi, ko gribēja. Savilkusi nopietnu sejas izteiksmi, lapsa bargi pagrozīja galvu.

-     Nu, tad nosauciet man savus vārdus, lai man ir ko teikt Klūnijam, kad viņš pamodīsies no sāpēm un viņa brūces sāks stnitot. Nešaubos, ka viņš gribēs zināt, kas man nejāva turpināt viņa ārstēšanu.

Viltība izdevās. Abas žurkas čukstus pārmija dažus vārdus, tad Sārtzobis pagriezās pret Selu.

-    Klausies, lapsa! Tu vari iziet pagalmā un nodot rīkojumus savam palīgam, bet Ilknis ies tev lidzi un turēs savu mačeti tev pie ribām. Viena aizdomīga kustība, un par vienu dziednieci pasaidē būs mazāk. Skaidrs?

Lapsa pieglaimīgi pasmaidīja.

-   Nu, protams. Lai tavs draugs nāk līdzi. Man nekas nav slēpjams.

Ārā, baznīcas dārzā, Cājplēsis Selas dēls gulēja saulē uz kāda kapakmens.

Ilknis nemanīja, kā lapsas slepeni samirkšķinās. Spiegošanas lietās Cāļplēsis bija tikpat manīgs kā viņa māte. Klausoties Selas rīkojumos, lapsēna purns pauda vistīrāko nevainību.

-   Tagad klausies uzmanīgi, dēliņ. Tur baznīcā guļ smagi savārgusi žurka. Viņai steidzami vajadzīgas manas īpašās zāles. Skrien, cik ātri vien vari, uz mūsu alu. Atnes man mazliet čūskuzāles, dzeguzes siekalas, vidēji lielu zušādu, tris vītola mizas sloksnītes… Nē, sanāks pārāk gari, ka tik tu kaut ko neaizmirsti. Labāk uzrakstīšu.

Sela vērsās pie Ilkņa:

-   Vai jums gadījumā nebūtu pie rokas kādi rakstāmpiederumi, ser?

Ilknis nicīgi nospļāvās lapsai pie kājām.

-  Tu par mani ņirgājies, lapsa, vai? Kas tad es, tavuprāt, esmu, skrīveris, vai? He, rakstāmpiederumi, ko vēl neizdomāsi!

Sela atbruņojoši pasmaidīja:

-    Tā jau es domāju. Atvainojiet, neņemiet ļaunā. Mēģināšu iztikt ar kādu mizas gabalu un apdedzinātu zariņu. Kur es varētu ko tādu dabūt?

Ilknis nīgri pamāja ar mačeti:

-   Tur, pie pavarda. Veicīgi.

Pēc pāris minūtēm Sela sniedza Cāļplēsim aprakstītas mizas rullīti.

-   Te būs, ar to vajadzētu būt gana. Tagad pasteidzies, dēliņ. Ceļā nekur nekavējies. Pareizi, priekšniek?

Ilknis lepni izgāza krūtis, glaimots, ka lapsa zina par viņa augsto stāvokli. Viņš pastiepa ķepu pret Cāļplēsi.

-   Tu klausi, puis, ko māte saka. Esi atpakaļ, cik ātri vien vari, un atnes visu, kas rakstīts tajā sarakstā. Nu, laidies, ko kājas nes!

Lapsēns metās prom kā bulta. Ilknis atspiedās uz savas mačetes.

-   Tā jārunā ar tiem jaunujiem.

Sela ar apbrīnu viņā noraudzījās.

-    Jā, patiesi, ser. Man viņš nekad vēl nav tik ātri skrējis. Redzams, ka jums ir īsts komandiera talants.

Ilknis viegli piesarka. Tā lapsa nebija nemaz tik peļama. Viņš atturīgi pamāja ar mačeti uz baznīcas pusi.

-   Ē, man liekas, ka mums laiks iet iekšā. Pavēle paliek pavēle!

-   Skaidra lieta! Mēs taču negribam sagādāt jums nepatikšanas, vai ne? Sela noteica savā vismedainākajā balstiņā.

Tikko Klūnija cietoksnis pazuda skatienam, Cāļplēsis sāka soļot lēnām. Viņš atritināja mizas gabalu un izlasīja, ko māte tur bija uzrakstījusi.

Abatam Redvolas klosterī

Es precīzi zinu, kad, kur un kādā veidā Klūnija orda uzbruks Jūsu abatijai. Cik maksāsiet man par šo vērtīgo informāciju?

Sirmā Sela, lapsa.

Cāļplēsis skaļi iespurcās. Nu viņš skaidri saprata, ko māte bija domājusi. Viņš atminējās Selas iemīļoto sakāmo: «Es varu pārdot vistām viņu pašu olas un nočiept ūsas sētas krancim.» Lapsēns pa putekļaino ceļu soļoja uz Redvolu, viņa draiskie smiekliņi atbalsojās ceļmalas krūmos.

6. NODAĻA.

Rudzupuķei bija darba pilnas rokas. Pienesusi brokastis Matiasam un Metuzālam, viņa kopā ar palīdzēm devās uz nocietinājuma va|ņiem, lai paēdinātu sargus un pēc tam novāktu iztukšotos traukus. Tūlīt pēc tam bija jāsagatavo vēl divas papildporcijas Klusā Sema vecākiem. Abas vāveres, pieklājīgi tencinādamas, ķērās klāt cienastam gardu muti. Mazais Sems noskatījās uz viņiem, sūkādams ķepu. Rudzupuķe bija pagatavojusi mazulim īpaši piemērotu ēdienu, pelīte uzlika šķīvi arī viņam. Laukpele nebija vēl beigusi visus apkalpot, kad Konstance jau lūdza viņas palīdzību. Vai pelītei nebūtu

grūti pagatavot vēl četras porcijas? Trīs Strupastu ģimenei, kas tikko bija pārradusies, un vienu īpaši lielu Bazilam Briedim Zaķim. Rudzupuķe ar prieku izpildīja lūgumu.

Redzot zaķi ēdam, viņa izbrīnā plati iepleta acis nekad vēl pelīte nebija redzējusi, ka kāds spēj sastumt iekšā tik daudz ēdiena. Pat Konstance un Ambrozijs Ērkšķis un viņi bija lieli izēdāji šai ziņā nevarēja ne līdzināties Bazilam Briedim.

Bazils ar izsmalcinātu kustību noslaucīja salvetē muti. Neraugoties uz milzu apetīti, viņam bija nevainojamas manieres. Viņš nebeidza vien slavēt abatijas ēdienu:

0, fantastiski! Patiešām izcili! Vai zināt, es jau biju piemirsis, cik laba tāda Redvolas maltīte var būt. Ka es to saku, vai jūs neatsvaidzinātu manu vecpuiša atmiņu? Vēl vienu kausu tā brīnišķā oktobra alus un varbūt vēl vienu porciju jūsu lielisko vasaras salātu. A, un man šķiet, es spēšu tikt galā vēl ar kādām pāris šķēlītēm mūka Hugo cidoniju pīrāga. Mmm, pasakaini gards! Khem, neaizmirstiet kazas sieru ar lazdu riekstiem. Es noteikti sliecos tam par labu! Drošāk, daijo jaunkundzi Nudien, vai nav viena apburoša Iaukpeju meitene!

Rudzupuķei palīgos nāca vēl divas peles. Lai nokļūtu virtuvē, viņām nācās iet pa garāko apkārtceļu, jo abats Mortimers bija aizliedzis visiem, izņemot Matiasa un Metuzāla palīgus, tuvoties Lielajai zālei un Dziļajai alai.

Piķa melnajā tumsā zem tikko atklātajiem pakāpieniem pāris laternu meta zeltainas gaismas apļus. Abas peles piesardzīgi kāpa lejup pa slepenajām kāpnēm. Kurmji stāvēja ārpusē, gatavi jebkurā brīdī palīdzēt.

Gaiss bija vēss, bet sauss. Draugi devās dziļāk un dziļāk, līdz pakāpieni beidzās pie ejas, kas aizvijās tālāk lejup. Tā bija rūpīgi rakta un izlikta ar koka balstiem. Matiass gandrīz nodrebēja. Cik gan gadu neviena dzīva būtne nebija spērusi kāju šajā stindzinošajā klusuma valstībā? Viņš notrauca zirnekļu tīklus, kas sabira pīšļos, tiklīdz tiem pieskārās ar ķepu. Metuzāls turējās pie jaunā biedra tērpa stērbeles. Eja pagriezās pa kreisi, tad pa labi, atkal pa kreisi, vēlreiz pa kreisi un pa labi. Metuzāla balss skanēja dobji un spocīgi:

-  Eja laikam šādi rakta, lai būtu drošāk nostiprināma. Ievēroji, Matias? Liekas, ka mēs joprojām virzāmies lejup.

-   Jā, mēs noteikti esam kaut kur zem abatijas pamatiem, Matiass atsaucās.

Draugi turpināja ceļu. Viņi vairs nevarēja pateikt, cik ilgi tā gājuši pa šo senseno līkumaino eju. Metuzāls paskrēja uz priekšu un apstājās.

-   Ahā! Liekas, ka esam klāt, viņš iepīkstējās.

Tās bija durvis.

Matiass un Metuzāls nopētīja durvis. Tās bija izturīga koka durvis ar metāla apkalumiem, rotātas ar dekoratīvām naglām. Likās, ka tās nebija aizslēgtas, tomēr vaļā arī nevērās.

Matiass augstu pacēla savu laternu.

-   Skaties, te ir kaut kāds uzraksts augšā virs durvīm.

Metuzāls nolasīja skaļi:

«Kā iepriekš, to atminies gan, Uz vidu lai raugās tavs skats. Mana parole Redvolā skan, Misa tas, ienāc vien pats.»

Sirmā pele neslēpa vilšanos.

-  Phe, pēc visa tā, ko esmu darījis, cik palīdzējis, cik stundu, cik dienu veltījis visu savu laiku meklējumiem. Še tev!

Bet viņa teiktajā neviens neklausījās. Matiass jau skaitīja durvīs sadzītās greznās naglas.

Metuzāls stāvēja tēlotā vienaldzībā, taču viņa iedzimtā ziņkāre drīz ņēma virsroku pār sarūgtinājumu, ka viņam bija liegts iet tālāk.

-   Nevajag palīdzēt, draudziņ?

-   Četrdesmit divas, četrdesmit trīs, kuš! Neredzi, ka es skaitu? skanēja atbilde.

Vecais vārtu sargs uzlika brilles.

-   Nu, vai atminēji mīklu?

Matiass piemiedza ar aci savam biedram.

-   Jā. Nu, vismaz man tā šķiet. Mīklā ir trīs svarīgas norādes tāpat kā iepriekš, jāraugās uz «vidu», un «parole» ir Redvola. Vārdā Redvola ir septiņi burti. Paskatoties uz tām vecajām naglām…

-   Greznajām, Metuzāls palaboja.

Matiass turpināja:

-   Jā, paskatoties uz tām greznajām naglām, redzams, ka tās

izvietotas rindās pa septiņi, kā septiņi burti vārdā Redvola. Skatoties sāniski, tur ir septiņas naglu rindas un septiņas - skatoties no augšas uz leju,

kopā četrdesmit deviņas. Tāpēc divdesmit piektā nagla no augšas, lejas vai stūra ir vidējā. Četrrindē teikts «uz vidu lai raugās tavs skats». Šeit.

Tiklīdz Matiass pieskārās vidējai naglai, durvis čīkstēdamas atdarījās uz iekšpusi.

Abas peles juta, ka, durvīm lēni un mokoši vēroties, mati slejas stāvus.

Kad tās bija atvērušās līdz galam, Matiass apņēma Metuzāla šauros plecus.

-   Nāc, mans sirmais draugs, iesim iekšā abi, viņš teica.

-   Bet kā tad četrrinde? Metuzāls iebilda. Tajā teikts, ka tikai tu drīksti ieiet.

Matiass atbildēja savādā, dobjā balsī. Likās, ka viņš šai brīdī kļūst vecāks un staltāks.

-   «Misa tas», draugs. Mārtiņš ir Matiass. Kā manam uzticamajam draugam un biedram es tev saku, ka tu drīksti nākt man līdzi.

Metuzāls pēkšņi sajuta, ka līdzās viņam stāv kāds, kas ir par viņu daudzreiz vecāks. Gaismekļus augstu turot, peles devās tālāk.

Tas bija neliels kambaris ar zemiem griestiem. Tā centrā atradās četrstūrains akmens paaugstinājums.

Mārtiņa Karotāja atdusas vieta!

Visapkārt akmens kapam bija smalki iegravētas Mārtiņa dzīves ainas: drosmīgi varoņdarbi un prasmīga dziedināšana. Akmenī bija izcirsts Mārtiņa tēls dabiskā lielumā. Viņš bija tērpts Redvolas pelēm raksturīgajā vienkāršajā tērpā bez kādiem rotājumiem.

Nelielās telpas klusumā Matiass godbijīgi lūkojās leģendārā varoņa mierīgajos vaibstos.

Metuzāls iečukstēja viņam ausī:

-   Viņš tik savādi līdzinās tev, Matias.

Tiklīdz sirmā pele ierunājās, durvis aiz viņa skaļi noskrapstēja un aizcirtās! Nejuzdams baiļu, Matiass atskatījās. Uz durvīm karājās vairogs un zobena siksna. Vairogs bija vienkārša apaļa tērauda plāksne, kādu kādreiz nēsāja senlaiku karavīri. Gadu gaitā tā spīdums nebija nosūbējis. Pašā vidū burts M. Zobena siksna bija gluži kā jauna, mīksta un lokana kā tikko no ādmiņa darbnīcas melna, spīdīga āda ar cilpām zobenam un zobena makstij -, tās platā sudrabotā sprādze zaigoja laternu gaismā.

Ne vārda neteicis, Matiass atraisīja noviča tērpa auklu. Pasniedzis to Metuzālam, viņš nocēla no durvīm zobena jostu un aplika to sev ap vidu. josta derēja kā uzlieta. Ar lielu rūpību viņš nocēla vairogu un piemērīja. Tam bija divi turekļi, viens zem elkoņa, otrs satverams ķepā. Matiasam tas likās savādi pazīstams.

Vietā, kur pie durvīm bija karājies vairogs, bija vēl kādas dzejas rindas. Metuzāls tās nolasīja:

«Mēnessgaismā, īstā stundā, Sliekšņa vietā mani liec. Stars, kas rādīs manu spēku, Zobenu lai atkal sniedz Es misa tas, kā varonis, O, Redvolā, tev aizstāvis.»

Gluži kā sapnī Matiass viegli pavilka durvis. Tās atvērās. Laternu gaismas apspīdētas peles devās prom no slepenā kambara atpakaļ uz Redvolas abatiju, kur valdīja pazīstamais siltums un prieks, atpakaļ karstajā jūnija pusdienlaika saulē.

7. NODAĻA.

Konstance stāvēja uz vaļņa. Viņa pārliecās pār parapeta malu un nolūkojās, kā pa putekļaino ceļu Redvolai tuvojas pusaugu lapsēns. Ķepās tas turēja nūju, kurai par miera zīmi piesieta balta lupata.

Lielā āpsiene sajuta nemieru. Šo lapsu viņa pazina Sirmās Selas dzimtas atvase. Ar divām acīm ir par maz, lai šitādu pieskatītu!

-    Stāvi, lapsa! Ko te meklē? Konstance nīgri uzsauca.

Cāļplēsis iespurcās, bet, ieraudzījis āpsienes bargo seju, ātri pieklusa.

-   Gribu satikt abatu, viņš atsaucās.

Atbilde bija strupa:

-   Nekas nesanāks!

Lapsēns pavicināja karogu, pašķielēdams uz Konstanci.

-    Bet man jāsatiek abats! Es nāku ar mierīgiem nodomiem. Man ir svarīga informācija, ko varu pārdot!

Āpsiene palika nelokāma.

-   Man vienalga, kas tev tur ir, bet iekšā tu netiksi. Ja gribi ar kādu runāt, runā ar mani.

Konstance vēroja neapmierināto lapsu un piebilda:

-    Un, ja tev tas nepatīk, vari vākties uz turieni, no kurienes atnāci.

Cā|plēsis samulsa. Pēdējais apvainojums viņam pavisam laupīja drosmi. Viņš mēģināja izdomāt, ko Sela būtu darījusi šādā situācijā. Galu galā viņš atritināja mizas rullīti un pavicināja ar to Konstancei.

-   Šī ziņa ir domāta tikai abatam. Tā ir svarīga.

Āpsiene vēsi viņu nopētīja.

-   Tad svied šurp. Es viņam to nodošu.

Ne glaimi, ne pielabināšanās nelīdzēja. Nīgrā āpsiene nebija pierunājama. Cā|plēsim vajadzēja vien mest rulli augšā. Pāris vārgu mēģinājumu nedeva nekādus rezultātus ar katru reizi metiens kļuva vājāks par iepriekšējo. Kad saritinātā vēstule atkal nokrita ceļa putekļos, Konstance skaļi nobļāva:

-   Pacenties pielikt mazliet spēka, vārguli. Es te netaisos dirnēt visu dienu.

Cāļplēsis atvēzējās un no visa spēka svieda rulli augšup. Viņš bija pateicīgs Konstancei, ka tā paliecās uz priekšu un sūtījumu noķēra. Lapsēns cerīgi uzsauca:

-   Es gaidīšu atbildi šeit, lejā.

Āpsiene tikai kaut ko noņurdēja. Viņa nozuda aiz parapeta, kur lapsa viņu nevarēja redzēt, un izlasīja vēstuli. Konstance nogaidīja pietiekami ilgi, tad piecēlās, lielākas ticamības dēļ smagi elsdama.

-   Nodod Selai, ka abats ar viņu tiksies pēc divām dienām desmitos Ķērpjziedu mežā pie vecā celma. Un nekādas blēdīšanās tā arī pasaki!

Cājplēsis pavicināja karogu. Viņam uznāca nevaldāmas jautrības lēkme.

-   Labi, viss skaidrs, resnule. Un lai abats neaizmirst ņemt līdzi labi daudz naudas. Paliec sveika, sirmmugure!

Konstance savilka dusmīgu ģīmi un uzsauca nekaunīgajam lapsēnam:

-   Taisies, ka tiec, varžuģīmi! Es tūlīt būšu lejā, un tad tu man redzēsi!

Konstance atkal paslēpās aiz parapeta. Viņa skaji noplakšķināja ķepas pret akmeņiem, it kā skrietu lejā. Izslējusies viņa nolūkojās, kā pārbiedētais Cājplēsis diedz prom, saceldams uz ceļa putekļu mākoni.

-   Iedomīgais puņķutapa! viņa norūca.

Nebija nekādas vajadzības likt tēvam Mortimeram raizēties par nodevīgo lapsu viltīgajiem darījumiem. Konstance pati lieliski spēs tikt ar šo lietu galā.

Matiass bija krietni izbadējies. Viņš nosēdās pie pusdienu galda kopā ar Vāveres kungu un kundzi, Strupastu ģimeni, Kluso Semu un balamutīgo zaķi Bazilu. Pelēns rimti košļāja ēdienu un neiesaistījās nekādās sarunās. Jaunatklātās un grūti saprotamās dzejas rindas par mēnessgaismu, ziemeļiem un dīvaino slieksni jaucās pa galvu un nedeva pelēnam mieni. Metuzāls bija devies uz savu vārtu namiņu tur viņam skaidrāk raisoties domas.

Matiass nebija diez ko jautrs galdabiedrs. Viņš gan smaidīja un māja ar galvu, bet nepievērsa tikpat kā nekādu uzmanību Strupastu un Vāveru čalošanai. Viņš nelikās traucēts pat tad, kad

Klusais Sems, sēdēdams uz viņa ceļgala, glaudīja pelēna ūsas ar lipīgu ķepu. Bazils Briedis Zaķis meta aci uz ēdienu, kam Matiass tikpat kā nebija pieskāries.

-   Piedošan' pelēn, veco zēn, bet ja tu netiec galā ar to kazeņmaizīti vai to jāņogu kūciņu…

Matiass izklaidīgi pabīdīja savu šķīvi zaķim. Bazils nebija divreiz jālūdz.

Ienāca abats Mortimers. Ievērodams Matiasa sejas izteiksmi, viņš noliecās un iečukstēja pelēnam ausī:

-   Tik daudz nopietnības un nekādas jautrības, Matias, tu kļūsti garlaicīgs! Esi mazliet jautrāks, dēls!

-   Ko? Vai, atvainojiet, tēvs, negribēju būt rupjš. Biju iegrimis domās, cenšoties atrisināt kādu mīklu.

Abats piedodoši paplikšķināja Matiasam pa plecu.

-    Saprotu, dēls. Metuzāls man šo to pastāstīja par grūtībām, kādas jums radušās. Mans padoms neļauj tam visam tevi pārņemt. Atslābinies mazliet. Nāks laiks, nāks padoms. Līdz šim tu esi bijis krietns pelēns, Matias. Tomēr nedrīkst aizmirst labas manieres, sēžot pie viena galda ar abatijas viesiem.

Matiass aizgaiņāja satrauktās domas. Klusais Sems apbrīnā lūkojās uz viņa zobena siksnu. Pelēns iesmējās.

-   Tev patīk, Sem? Tā ir slavena karotāja zobena siksna.

Vāverēns uzlēca uz galda. Viņš lēkāja šurpu turpu, ftirēdams

ķepu pastieptu tā, it kā tajā būtu zobens, un durstīja tukšu gaisu. Vāverēns norādīja uz Matiasu. Pelēns viņu apskāva.

-   Nē, Sem. Man vēl nav zobena, bet kādu dienu man tas būs.

Klusais Sems norādīja uz sevi, piešķiebis galvu uz vienu pusi.

Matiass iebikstīja viņa apaļajā puncī.

-   Tev arī zobenu, Sem? Nu, nezinu, kā tur būs. Tavai mammai un tētim var diez ko nepatikt, ja tu staigāsi apkārt, apbruņojies līdz zobiem.

Zaķis Bazils Briedis zināja, ko darīt. Viņš izvilka glītu nazi. Tas bija sīciņš nazītis, ieslēpts meistarīgi darinātā vītola mizas futrālī. Zaķis ar ķepas mājienu paaicināja Semu.

-   Nāc nu, mazais jūras laupītāj! Man ir kaut kas tieši tev. Tas ir zaķēnu duncis. Visi jaunie zaķi tādus nēsā. Tā, jaunais pirāt, piemērīsim, kā tev tas der, tā ja, tā ja!

Bazils pamanīja kāda nomestu nonēsātu sandali. Viņš to pacēla, atraisīja siksniņu. Uzvēris tajā futrāli ar dunci, viņš sasprādzēja to Semam ap vidu.

-    Tā, pie kreisā sāna, nu tu izskaties kā īsts razbainieks! noķiķināja zaķis.

Klusais Sems aiz prieka lēkāja un izskatījās visai ērmīgi, paukodamies pārvietojoties pa galda virsu, ar savu jauno «zobenu» izklupdams pret garšvielu trauciņu statīviem un atvairīdamies no svečturiem, vienlaikus sparīgi sūkādams no cīniņa brīvo ķepu.

Arī Matiass iesmējās, bet Vāveres kungs ar kundzi pateicās Bazilam par dāsno dāvanu viņu mazajai atvasītei. Aizmirsis visas likstas un raizes, Matiass priecīgi baudīja draudzīgo meža dzīvnieku sabiedrību. Viņš nopriecājās vēl vairāk, kad atnāca Rudzupuķe. Pelīte piesēda Matiasam līdzās, lai uz brīdi atpūtinātu nogurušās kājas. Bazils piebikstīja Matiasam.

-   Lielisks meitēns tā jaunkundze! Vai zin', viņa spēj acumirkli celt galdā tik daudz gardumu, ka ne apēst. Piemini manus vārdus, jaunais pelēn. Katrs būtu priecīgs post ar viņu kopīgu midzinu. Ka es to saku, esi pamanījis, kā viņa uz tevi skatās? Briežu mātes tā skatās uz briežu tēviem. Cēli dzīvnieki tie brieži. Man tā vien liekas, ka tu varētu būt viņas īstais briedis. Ai, atceros, kad es vēl biju jauns puisis…

Rudzupuķe tā savieba seju, ka Matiass jau grasījās aizbāzt Bazilam muti, te durvīs galvu pabāza Metuzāls. Viņš pamāja

Matiasam un aicināja nekavējoties nākt. Pelēns steidzīgi atvainojās un prom bija. Bazils pieliecās tuvāk Rudzupuķei un šķelmīgi pasmaidīja.

-    Iedomājies, es tak ar reiz biju jauns zēns. Ak, tie bija vecie labie četrdesmit septītā gada zaķu robežsardzes laiki. Tad es arī pirmo reizi redzēju briedi. Vai tik es tevi negarlaikoju? Tu tikai pasaki vacajam puikam Bazilam.

Metuzāls dega nepacietībā, vezdams draugu uz vārtu namiņu.

-   Matias, es sapratu, kas ir tas slieksnis!

Sirmgalvis nebija piedabūjams bilst vairāk ne vārdiņa, līdz viņi bija tikuši vārtu namiņā un cieši aizvēruši aiz sevis durvis. Pat tad viņš neko jēdzīgu nepaskaidroja, tikai pabīdīja Matiasu sāņus un sāka rakņāties pa veciem pergamentiem un manuskriptiem, izgrūstīdams grāmatas uz visām pusēm.

-   Nu, kur tas palika? Vēl tikko tepat vien bija. Tā, kas tas tāds? Ā, traktāts par Redvolas bišu tautu! Metuzāls spēji pastūma noputējušo sējumu sāņus, teju nogāzdams Matiasu no kājām. Vienu acumirkli. Man šķiet, ka noliku to kaut kur te, lejā.

Matiass nesapratnē vērās uz sirmā pētnieka celli, kas bija apgriezta kājām gaisā visur mētājās grāmatas, papīra ruļļi un manuskripti. Satrauktais Metuzāls atvēra rakstāmgalda skapīti un burtiski pazuda zem papīru lavīnas.

-   Ē, uzmanīgāk! Ko tu dari? Matiass iesaucās.

Metuzāls izlīda ārā, apmierināti starodams, cieši satvēris rokā nodzeltējušu grāmatu.

-    Eureka! Te tā ir! Mārtiņa Karotāja abatijas projekts māsas Žermēnas pārstāsta.

Viņš ātri šķira gadu gadiem neskartā sējuma noputējušās lapas.

-    Tā, palūk! «Dārzi», «Klostera ēkas», «Zvanu torņi»… tā, te nu ir tas, ko man vajag, «Varenais mūris un tā vārti».

Sakārtodams brilles, sirmgalvis līksmi pamirkšķināja Matiasam.

-    Klausies, kas te rakstīts: «Rietumu mūrī atradīsies galvenie vārti, lai zvēri, kas vēlas ienākt Redvolas klosterī vai iziet no tā, varētu nākt un iet caur tiem. Šo ieeju apsargās dienu un nakti, jo tas būs galvenais vārtu nams un mūsu abatijas slieksnis.»

Peles viena otru apskāva un sāka izmētāto papīru vidū aiz prieka dancot, līksmi skandēdamas:

«Slieksnis tas ir vārtu nams, Vārtu nams ir slieksnis!»

Garām gāja abats un izdzirda troksni. Viņš pamāja Ambrozijām Ērkšķim, kas nāca pretī.

-   Laikam šiem ticis bišķi par daudz alus, tēvs, teica ezis.

Abatu šī doma uzjautrināja.

-    Nu, ja tas palīdz viņiem veikt savu atklājēju darbu, varbūt viņiem derētu vēl kāds klunkšķis, kā domā, Ambrozij?

-   Jā… Ambrozijs piekrita. Vecais labais riekstu alus tas ikvienu spēj iedvesmot. Varbūt arī jums, tēvs, kādu dienu rastos spārnota doma iecelt mani par pagraba atslēgu glabātāju?

Vārtu nama nelielajā cellē draugi atkal ķērās pie darba, cenzdamies izprast Lielajā zālē atrastās dzejas rindas.

-      Vēl viens mozaīkas gabaliņš nu ir savā vietā, teica Metuzāls, bet mēs esam aizsteigušies uz priekšu. Vēl jau jāatmin šīs četras rindiņas:

«Ej meklēt zobenu naktī, Mēness stari kad līs

Un dienas pirmajā stunda Ziemeļus parādīs.»

Matiass viņu pārtrauca.

-   Izklausās, ka pirmās divas rindas var saprast, ka atminējums ir tumsā tīts. «Ej meklēt zobenu naktī, Mēness stari kad līs».

-    Tā varētu būt, piekrita Metuzāls, bet nākamā rindiņa ir vēl svarīgāka. Tur teikts, kad tieši jāmeklē «dienas pirmajā stundā».

-    Hmm, Matiass prātoja, padomāsim. Mēģināsim vēlreiz saprast vārdu pa vārdam.

Lēnītēm abi reizē atkārtoja:

-   …naktī… dienas pirmajā stundā…

Metuzāls atkrita krēslā:

-   Diemžēl izklausās bezjēdzīgi…

-    Pagaidi! iesaucās Matiass. Ja pusnakts ir dienas pēdējā stunda, nu, tad pulksten viens ir jaunās dienas pirmā stunda, lai gan mēs to joprojām uzskatām par nakti. Tieši tā arī tur ir rakstīts «naktī… dienas pirmajā stundā».

-   Domāju, ka tev taisnība, atteica sirmgalvis. Dienas pirmā stunda nebūt nenozīmē rītausmu. Tas ir vienos naktī, kad vēl valda tumsa.

Matiass atspiedās pret grāmatu kaudzi.

-   Bet, ja vārtu nams ir tas slieksnis, kur tad būtu jāstāv mums, lai kaut ko saskatītu stundu pēc pusnakts?

-    Nu, to nav grūti uzminēt, pasmaidīja Metuzāls. Dzejolī rakstīts «No sliekšņa meklē…» Viss ir ļoti vienkārši! Kas mums tagad ir virs galvas?

Matiass paraustīja plecus.

-   Mūra siena?

Metuzāls ar ķepu uzsita pa krēsla roku balstu.

-    Tieši tā. Un kur gan citur var stāvēt uz mūra sienas, ja ne augšā uz tās?

Pēkšņi Matiasam viss tapa skaidrs.

-   Ā, nu es saprotu, viņš iesaucās. «No sliekšņa…» nozīmē, ka jānostājas uz mūra tieši virs vārtu nama.

Cik ātri vien spēdami, abi metās augšā pa kāpnēm, lai nokļūtu uz mūriem. Matiass skrēja pa priekšu, Metuzāls viņam sekoja. Soļiem klaudzot, abi skrēja pa nocietinājuma valni, līdz Matiass apstājās virs vārtu nama un ar ķepu uzsita pa akmeņiem.

-   Nu, es teiktu, ka tas varētu būt kaut kur te. Kā tev šķiet?

Metuzālu māca nelielas šaubas.

-   Nu, man liekas, ka tas ir visai aptuveni.

Matiasam vajadzēja piekrist. Viņš neziņā palūkojās apkārt. Akmeņi, uz kuriem viņi stāvēja, ne ar ko neatšķīrās no citiem. Pavediens atkal slīdēja viņiem no rokām. Sadrūmis Matiass nosēdās uz akmeņu un drazu kaudzes, kas te sanesta, sākoties Klūnija uzbrukumam.

-   Nu tā. Ko nu? Tā arī sēdēsim te, kamēr būs pāri pusnaktij, un gaidīsim brīnumu?

Sirmais vārtu sargs pārmetoši pacēla ķepu.

-   Pacietību, draudziņ, mazliet pacietības! Pārdomāsim faktus, kas ir mūsu rīcībā. Aizdod man uz brītiņu savu nazi.

Matiass izvilka aiz jostas aizbāzto Rēga dunci un pasniedza draugam. Matiass sēdēja un vēroja, kā sirmgalvis sāka rakstīt putekļos.

Pirmais punkts. Mārtiņš ir Matiass.

Otrais punkts. Mēs atradām Mārtiņa kapavietu.

Trešais punkts. Mēs atradām arī viņa vairogu un zobena siksnu.

Ceturtais punkts. Mums jāatrod Mārtiņa zobens.

Piektais punkts. Kur? No šejienes virs vārtu nama mūriem.

Sestais punkts. Kad? Vienos naktī, kad spīd mēness.

Septītais punkts. Kurā virzienā? Uz ziemeļiem.

Abi sēdēja un klusēdami pētīja uzrakstīto. Te Matiass ierunājās:

-   Nu, pieņemsim, ka mēs skatāmies uz ziemeļiem.

Abi pagrieza galvu uz ziemeļu pusi.

-     Nu, ko redz tavas jaunās acis, draudziņ? apjautājās Metuzāls.

Matiasa balsī jautās vilšanās.

-   Tikai mūsu klosteri, daļu bišu stropu, šīs sienas ziemeļu pusi un koku galotnes aiz tās. Un ko saskata tavas vecās acis, draugs?

-    Tieši to pašu, tikai varbūt mazliet vājāk. Neatmet cerību. Turpināsim skatīties, varbūt kaut ko ieraudzīsim.

Abi pētoši lūkojās ziemeļu virzienā. Matiass sēdēja pavisam kluss un tikai uz brīdi nolaida acis, lai paņemtu savu nazi. Beidzot viņš vairs nespēja lūkoties tālē, jo no ilgās skatīšanās acis sāka asarot un spranda notirpa. Metuzāls, sēdēdams pēcpusdienas saules staros, bija iesnaudies.

Aiz dusmām Matiass ietrieca dunča asmeni drazu kaudzē.

-   Es jau teicu, ka tā ir veltīga laika šķiešana. Vai tu nevari pat piecas minūtes palikt nomodā? Vai tiešām tev vienmēr jāaizmieg?

Sirmā pele uztrūkās no snaudas.

-   Ko? Kas? A, tas esi tu, Matias. Ak vai, laikam biju uz mirkli iesnaudies. Piedod, tas vairs neatkārtosies.

Bet Matiass nemaz neklausījās. Ar dunci viņš rakās pa drazu kaudzi. Metuzāls izbrīnīts noraudzījās šajā rosībā:

-   Debestiņ, ko tad tu tagad dari?

Drazas lidoja uz visām pusēm, bet Matiass tikai turpināja rakt.

-     Man šķiet, ka es atradu to, ko mēs meklējām! Tur, tajā akmenī, var manīt kaut kādu apveidu. Tikai sasviests bezgala daudz drazu virsu. Man liekas, ka vajadzēs atkal aicināt talkā Priekškurmi.

Priekškurmis ar savu brigādi elsdami pūzdami centās neatpalikt no Matiasa, kas skrēja pa priekšu. Galīgi aizelsušies, kurmji sakrita turpat uz drazu kaudzes.

-     Drusku paīss mums tās kāj's, tā mums, kurm', i', man domāt, ka jums, peļvīr', vaj'g mūs' palīdzēšan'.

Šoreiz Matiass saprata.

-  jā, lūdzu, Priekškurmja kungs. Vai jūs ar savu brigādi varētu pārvietot šo akmeņu un drazu kaudzi? Mums jātiek klāt tam, kas ir zem tās.

Priekškurmis plati iepleta savas īsās strupās ķepas. Viņš uzvaroši smaidīja.

-   Jarr, sacīt darīt, jauno pelēn. Kur jūs grib to kaudz' pārrrstum?

Matiass paraustīja plecus.

-   Nu, vienalga, es domāju, ka tikai nost no šejienes.

Priekškurmis saspjāva saujās un saberzēja tās.

-   Lābs i', veči, nu tad laiž lejā lai iet, no kurienes nācis.

Abām pelēm bija jāpalec malā, kad kurmju brigāde ķērās pie

darba. Stenēdami un ņurdēdami tie šķūrēja milzīgo akmeņu un drazu kaudzi pāri aizsargvaļņa malai. Kā lavīna viss sagāzās tranšejā abatijas pagalmā, no kurienes tas viss reiz bija uzstiepts augšā.

Matiass nolūkojās patiesā apbrīnā.

-   Kādi čakli darbarūķi tie kurmji, Metuzāl.

Redzot, kā kalns ātri noplok, draugs viņam no sirds piekrita.

-   Jā, patiesi, vai zini, viņi savas prasmes un zināšanas nodod no paaudzes paaudzē. Zeme, akmeņi, smiltis vai saknes ar visu viņi tiks galā. Tieši kurmji bija tie, kas raka mūsu abatijas pamatus. Priekškurmis ir tiešs tā kurmja pēctecis, kas toreiz bija atbildīgs par visiem rakšanas darbiem. Patiesībā tieši Mārtiņš arī piešķīra viņa priekšgājējam Priekškurmja titulu.

Kamēr peles sarunājās, kurmji jau nogrūda lejā pēdējās kaudzes atliekas un ķērās pie mūra attīrīšanas.

Priekškurmis paslēja degunu gaisā un salutēja.

-   Tārr, mēs nu pabeiguš', sērrr, lai jums lāb' dien'.

Jau pēc dažām sekundēm viņi bija pazuduši skatienam.

-  Kurmjiem augstums diez ko nepatīk, Metuzāls izteica savu novērojumu. Labi, tagad palūkosim, ko viņi mums te atklājuši.

Tas bija akmenī iegravēts aplis.

Vienā pusē kalums bija sekls, otrā dziļš un pamatīgs. Tieši pa vidu bija kupolveida izvirzījums ar divām spraugām katrā pusē. Kupola virspusē burts M. Apkārt tam iegravēti trīspadsmit mazāki aplīši ar smaidīgu sejiņu katrā no tiem.

Pa mūri tuvojās Konstance, uzraudzīdama ceļu lejā.

-    Sveiki, jūs abi! Vai jūs tur taisāties dirnēt visu dienu? Ja nepasteigsieties, paliksiet bez pēcpusdienas tējas. Diezin cik daudz pāri jau nepaliks, ja viesos ir trīs vāveres, trīs strupastes un Bazils Briedis Zaķis.

Pētīdams kalumus akmenī, Matiass izklaidīgi pamāja.

-   Ej vien, Konstance. Mēs drīz nāksim.

Pamodās āpsienes iedzimtā ziņkāre. Viņa pienāca klāt un nostājās starp pelēm. Nopētījusi, kas viņiem tur ir, Konstance tēlotā izmisumā sasita ķepas.

-   Ak, nē, atkal mīklas?

Metuzāls bargi palūrēja uz viņu pār briļļu malu.

-   Dārgā Konstance, esi tik laipna un nenievā to, par ko tu neko nezini. Atstāj to šīs jomas speciālistiem.

Pagriezies pret Matiasu, viņš turpināja.

-     Jā, ļoti interesanti. Šie trīspadsmit aplīši ar smaidīgām sejiņām vidū kā domā, ko tās nozīmē?

Matiass varēja tikai pašūpot galvu. Viņš nespēja iedomāties, kas tie par apļiem.

Iejaucās Konstance:

-   Kā? Jūs domājat tos tur? Tie acīmredzot ir gada trīspadsmit pilnmēneši.

Metuzāla patmīlība bija sāpīgi aizskarta.

-   Kā tu zini? Paskaidro, kāpēc tu tā domā.

Konstance izsmējīgi atbildēja:

-    Ha, katrs sevi cienošs āpsis zina visu par mēnesi. Gribi, noskaitīšu jums visas fāzes? Lūdzu, es varu!

Matiasam pēkšņi viss tapa skaidrs. Viņš skaitīja mēnešus, apstādamies pie sestā.

-     Re, šim jābūt pašreizējam mēnesim, jūnijam! Kad jūnijā gaidāms pilnmēness, Konstance?

-    Rītnakt, nekavējoties atskanēja atbilde. Kas tad ir? Vai tad gaidāms kāds brīnums, vai?

Metuzāls izlikās nemanām āpsienes ironisko piezīmi.

-  Ja mēs stāvēsim šeit augšā pulksten vienos pilnmēness naktī, mēs, iespējams, spēsim atrast Mārtiņa Karotāja zobenu, viņš nopietni paskaidroja.

Konstance paberzēja purnu.

-   Kā tad jūs to taisāties izdarīt?

Matiass ar kāju pavilka gar apļa malu.

-    Mēs vēl īsti nezinām, bet mēģinām noskaidrot. Redzi, tas viss ir cieši saistīts ar tām dzejas rindām uz Lielās zāles sienas, Mārtiņa kapavietu un to, ko mēs tur atradām šo zobena jostu, vairogu, vēl vienu četrrindi virs dur…

Konstance viņu pārtrauca:

-   Kādu vairogu?

-    Nu, visai parastu, kādu mēdza nēsāt karavīri, Matiass atbildēja. Tāds apa|š, no tērauda, ar turekļiem otrā pusē…

Āpsiene zinoši pamāja un turpināja Matiasa sakāmo.

-   Jā, esmu redzējusi tādu reiz senāk. Nav jau tur daudz ko redzēt, patiesībā tieši tāds, kas lieliski saderētu ar šo apli. Re, te ir pat spraugas turekļiem. Savukārt, ja palūkojas uz šo iegrebto apli, ievērosiet, ka tas ir izveidots tā, lai vairogs būtu nedaudz sašķiebts, droši vien, lai atstarotu mēness starus…

Peles pārsteigumā lūkojās uz āpsieni viņu sejās bija lasāma godbijība un cieņa.

Matiass ļoti cēli paspieda viņai ķepu:

-    Konstance, tu esi viens patiesi brīnišķīgs āpsis un draugs. Neuztraucies par pēcpusdienas tēju. Tu tikai pasēdi un pagaidi šeit, jo es pats atnesīšu tev vislielāko tasīti ar visgaršīgāko tēju, kāda jebkad tikusi pasniegta Redvolas abatijā.

Sarkanajos, saulē sasilušajos akmens mūros nodārdēja trīs apmierinātu dzīvnieku draudzīgie smiekli.

8. NODAĻA.

Klūnijs gulēja ar puspavērtu vienīgo aci un pa tās spraudziņu vēroja lapsu. Tai vecajai viltīgajai raganai noteikti kaut kas bija aiz ādas, par to viņš bija drošs. Klūnijs slepus bija nopratinājis Ilkni par Selas un viņas dēla sarunu. Nebija šaubu, ka lapsas mēģināja apvest karavadoni Klūniju ap stūri. Klūnijs divdesmit dažādos veidos bija nolamājis Ilkni par muļķi un nejēgu. Iedomājieties, viņš neprot lasīt, bet ļauj Selai rakstīt vēstuli! Kur izdomāt vēl lielāku muļķību ļaut Cāļplēsim iet, pirms tam neizlasot, kas saritinātās mizas rulli rakstīts! Ja Klūnijs būtu mazliet spraunāks, viņš pats savām ķepām

būtu nožmiedzis savu pamuļķo palīgu. Taču šoreiz viņš savaldījās. Pat ja Sela spēlē negodīgu spēli, viņam bija vajadzīga dziednieces palīdzība, lai tiktu atkal uz kājām.

Tikmēr Klūnijs Pātagaste veica pats savus pretspiegošanas pasākumus. Viņš ļāva Selai ārstēt brūces, bet slepus pārtrauca dzert viņas gatavotās zāles un dziras miega uzlabošanai.

Cāļplēsis atgriezās nākamās dienas agrā rītā. Līdzi viņš bija atstiepis veselu maisu dziedniecības līdzekļu. Klūnijs izlikās guļam, bet slepus uzmanīgi vēroja lapsas. Tās krietnu bridi samājās un samirkšķinājās. Kad tām likās, ka nu jau Klūnijam jābūt kārtīgi iemigušam, abas par kaut ko steidzīgi sačukstējās. Un, lai gan viņš diemžēl nevarēja saklausīt ne vārda, lapsu uzkrītoši aizdomīgā uzvedība liecināja, ka Klūnijam ir taisnība. Lapsas plānoja sazvērestību!

Nevienam no saviem virsniekiem Klūnijs neko par aizdomām neteica. Paturēt visu pie sevis bija vienīgais veids, kā nodrošināties pret iespējamo nodevību un saglabāt noslēpumu. Klūnijam nebija grūti vērot un gaidīt ar katru dienu viņa veselība nedaudz uzlabojās.

Pēc kāda laika Klūnija prātā nobrieda velnišķīgi vienkāršs plāns. Viņš pavēlēja visiem atstāt viņa kambari lai viņš varētu netraucēti atpūsties. Pārliecinājies, ka visi tik tiešām ir prom, Klūnijs no naktsgaldiņa paņēma pergamentu un spalvu. Viņš uzzīmēja shēmu un izraibināja to ar daudzām bultām, norādēm par armijas pozīcijām, uzbrukuma un aizsardzības līnijām, un vēl pievienoja rakstiskas instrukcijas. Tas bija jaunais Redvolas abatijas iekarošanas plāns, kas paredzēja uzbrukumu visā frontē. Klūnijs pacentās, lai no plāna taptu skaidrs, ka uzbrukuma veiksmīgs iznākums atkarīgs tikai no tā, vai izdosies ar tarānu sagraut klostera galvenos vārtus.

Beidzis rakstīt, Klūnijs pastūma pergamentu zem spilvena, tīši atstādams nelielu stūrīti rēgojamies no tā apakšas. Viņa virsnieki būs par lēnu un stulbu, lai pamanītu mazo maliņu, kas spraucas ārā. Un, pat ja ari pamanītu, nepievērstu tai nekādu uzmanību.

Bet lapsa Sela gan ievēros!

Klūnijs sāka gaidīt.

Pēc stundas atgriezās Sārtzobis un Ilknis līdz ar dziednieci gūstekni. Klūnijs saldi izstaipījās un skaļi nožāvājās.

-    Āāāā… Vai, cik labi nosnaudos, kamēr jūs trīs te nečabinājāties un negrabinājāties. Kā veicas ar koka gāšanu?

Sārtzobis noliecās, atbalstīdamies uz sava šķēpa.

-    Nu jau vairs nebūs ilgi, pavēlniek. Es liku dažiem sakurt kārtīgu ugunskuru, lai stumbru var apdedzināt un padarīt cietāku.

Klūnijs lēni pakustināja savainoto asti.

-    Labi, skaties, lai visi lielie zari tiktu nozāģēti tuvu stumbram būs vieglāk nest. Tā, lapsa, varbūt tu varētu tagad man pārsiet brūces un iedot kādas miegazāles. No tām, ko tu man devi vakar, nebija lielas jēgas. Stundām grozījos un dīdljos, līdz beidzot izdevās iemigt.

Sela tūlīt iztapīgi palocījās.

-   Tagad, kad mans dēls atnesis visu, kas vajadzīgs ārstēšanai, es noteikti varēšu piemeklēt jums vislabākās zāles. Gulēsiet kā nosists, piedodiet par izteicienu, ser.

-   Ka tik varu gulēt, atteica Klūnijs, pie sevis smīnēdams.

Tovakar Klūnijs ļāva Sārtzobim un Ilknim pēc sirds patikas pielakties miežu vīnu no mucas, ko žurkas bija atradušas baznīcas pagrabos. Viņš atļāva dzert arī Selai. Klūnijs vēroja, kā lapsa izliekas, ka dzeršanā nemaz neatpaliek no žurku kapteiņiem.

Tikmēr ari Klūnijs tēloja, ka iedzer miegazales. Ta abi turpināja šo spēlīti, kaut patiesībā ne viens, ne otrs neizdzēra ne lāsīti.

Bija jau ļoti vēls. Klūnijs pievienojās savu apdzērušos virsnieku krācieniem. Kambarī bija patīkami silts. Svečturī raustījās vientulīga sveces liesmiņa. Klūnijs juta, ka spilvens viegli sakustas.

Sela bija uzķērusies uz ēsmas!

Klūnijs sparīgi iekrācās un apmierināti nočāpstināja lūpas. Vajadzēs kādu dienu iemācīties spēlēt šahu. Viņš varēja likt galvu ķīlā, ka neviens nespētu uzveikt tādu krāpnieku!

Klūnijs arī varēja saderēt, ka līdz rītam plāns būs nolikts vietā, glīti pabāzts atpakaj zem spilvena, bet Sela būs prasmīgi sagatavojusi un kaut kur noglabājusi tā precīzu kopiju. Tagad varēja pāris stundu nosnausties.

Nebija nekādu šaubu, ka peles noteikti gribēs uzzināt par viņa plānu taranēt galvenos vārtus. Viņi nostiprinās vārtu namu un izvietos galvenos aizsargu spēkus to tiešā tuvumā. Taisni vai smiekli nāk!

Kamēr peles sargās vārtus, viņš paraksies zem klostera mūru dienvidrietumu stūra!

9. NODAĻA.

Dobjās bronzā kaltā Džozefa zvana skaņas nodimdēja pār rāma miera pārņemtajām p|avām, atbalsodamās Ķērpjziedu meža lapu biezokņos, līdz pamazām norima. Bija vienpadsmit vakarā pirms gaidāmās pilnmēness nakts.

Dziļajā alā gaiši dega sveces. Lielākā daļa meža iemītnieku un Redvolas peļu bija devušies pie miera. Tie, kas vēl bija nomodā, pēc Matiasa un Metuzāla aicinājuma bija sanākuši uz svinīgām vakariņām. Visi, kas ieradās, novēlēja viņiem veiksmi meklējumos. Abats Mortimers uzrunāja sanākušos.

Dārgie draugi, Redvolas peles un godājamie viesi!

Mēs esam šovakar šeit sapulcējušies, ne tikai lai pagodinātu Matiasu un brāli Metuzālu ar savu klātbūtni, bet arī lai nodotu viņiem savus vissirsnīgākos vēlējumus. Novēlam viņiem vislielākos panākumus un veiksmi, dodoties šīs nakts uzdevumā, un lai mūsu abatiju drīz pāršalc prieks par Mārtiņam Karotājam reiz piederējušā zobena atgūšanu!

Abats apsēdās, skanot līksmiem atbalsta saucieniem. Visi spieda cits citam ķepu un apskāvās. Matiass jutās dziji pagodināts, taču nemierīgs. Smilšu pulkstenim pirms nepacietīgi gaidītā svarīgā brīža vajadzēja iztecēt vēl divas reizes. Viņš sāniski pašķielēja uz savu biedru. Metuzāls tik tikko spēja noturēt acis vajā. Smagais darbs, ko viņi bija paveikuši, un lielais sasprindzinājums darīja savu. Matiass viegli piebikstīja sirmgalvim.

-   Mosties, draugs. Ja esi noguris, pavadīšu tevi līdz cellei. Gan mēs ar Konstanci uznesīsim vairogu augšā līdz slieksnim. Bet tu tikām kārtīgi izgulies. Rīt no rīta mēs tev visu atstāstīsim.

Metuzālam aiz sašutuma miegs vairs nebija ne prātā.

-   Nekā tamlīdzīga! Tu, jaunais nīkuli, es tev mierīgi varētu dot desmit sekundes laika un tik un tā pirmais nokļūtu augšā uz mūriem! Gribi pārbaudīt?

Konstance klepoja un sprauslāja uz visām pusēm, gandrīz aizrijusies ar karamelizētu kastani. Aiz smiekliem viņa rēca.

-   Ha, ha, ha, ho, ho, ho, tavā vietā, Matias, es nemaz nemēģinātu. Šādā noskaņojumā viņš tevi var sakaut uz līdzenas vietas.

Arī sirmā pele, redzot situācijas smieklīgumu, sāka ķiķināt.

-   Un nemaz nedomā, ka nevaru, tu, lielā, strīpainā smējēja. Klau, bet kā būtu, ja mēs aizsūtītu šo jauno pelēnu uz guļamistabu? Viņam sen jau bija laiks būt gultā. Mēs ar tevi varētu uz slieksni doties divatā.

Konstance un Metuzāls bezspēkā locījās aiz smiekliem. Matiasam nekas cits neatlika kā censties rādīt vienaldzīgu ģīmi. Viņš izlikās, ka ir apvainojies par Metuzāla piebildi.

-    Kā tad, jūs divi vecie izrakteņi! Man nevajadzētu ne pāris acumirkļu, lai sagādātu jums siltu pienu un jūs pašus ievīstītu siltās segās. Tad es būšu no jums brīvs un varēšu visu paveikt viens pats.

Trīs draugi smējās kā kutināti, līdz asaras sāka tecēt pār vaigiem. Metuzāls, saķēris vēderu, starp smieklu šaltīm centās izstomīt:

-   Klau, Konstance ha, ha, ha tu, vecā joku plēsēja oh, ha, ha, ha, hi, hi, hī… tu labāk nāc mums līdzi ha, ha, ho, ho, ūh! Matiass ir mazliet par vecu tādām lietām. Ha, ha, ha, ha, ha, ha!

Matiass bija novēlies no krēsla. Viņš vicināja ķepas, lūgdamies, lai tie abi beidz jokot, vārtījās pa grīdu un no smiekliem vai plīsa. Ik pa brīdim viņu pārņēma jauna smieklu lēkme.

Bazils Briedis Zaķis nosodoši pagrozīja galvu un bilda Ambrozijām Ērkšķim:

-   Nu gan, nu gan. Šaušalīgas manieres. Paskaties tikai uz tiem trim, sacelt šitādu jampadraci! Ēšana ir nopietna padarīšana. Viņi taču vakariņām nav pat pieskārušies.

-    jā, es jau ar' tā skatos, iepukšķējās ezis. Klau, tu taču nedomā, ka viņiem būtu kas iebilstams, ne?

-   Nē, nedomāju vis, noteikti nē, mans dārgais draugs, Bazils majestātiski atbildēja, sadalīdams trīs šķīvju saturu uz sava un Ambrozija šķīvja. Vismaz neies zudumā, vai ne?

Pulkstenis rādīja bez piecpadsmit minūtēm viens. Trīs stāvi šķērsoja abatijas dārzus. Caur mākoņa spraugu izlauzās mēness stars. Tuvējais dīķis laistījās vienā sudrabā, smilšakmens sienas vietvietām atstaroja vāji zilganu gaismu. Konstance un Metuzāls nesa laternas, Matiass ķepā turēja Mārtiņa vairogu. Cits aiz cita viņi kāpa pa mūra kāpnēm, pateikdamies par sardzes posteņos stāvošo biedru nomurminātajiem laba vēlējumiem.

Matiass bija nolēmis nemēģināt ievietot vairogu nišā pirms noliktā laika. Viņam bija sajūta, ka strikti jāievēro dzejas rindu rādījumi un šajā pilnmēness naktī jāsagaida dienas pirmā stunda. Tam tā vienkārši jābūt. Nebija nekādas vajadzības izaicināt likteni.

Visi trīs draugi svinīgi sastājās ap nocietinājuma mūros iegrebto apli. Matiass cieši sažņaudza vairogu, gaidīdams, kad pulkstenis sitīs pirmo stundu. Augstu virs mazās Redvolas pasaulītes gaidīja arī mēness kā blāva zelta poga, kas piešūta pie samtainā debesu auduma. Likās, ka minūtes velkas veselu klusuma mūžību.

Lielais Džozefa zvans nodimdēja vienu reizi. Pulksten viens dienas pirmā stunda. Godbijīgi Matiass nolaida Mārtiņa vairogu uz akmenī iekaltā apļa, kas jau daudzus gadus bija gaidījis šo brīdi. Vairogs klusi iedzinkstējās, precīzi ieguldams tam paredzētajā akmens nišā. Visi trīs soli atkāpās, lai redzētu, kas notiks. Matiass pirmais iesaucās:

-     Skatieties! Vairogs atstaro mēnessgaismu tieši atpakaļ debesīs!

Likās, ka mēness stari koncentrējas uz nospodrinātā tērauda kupola tieši tam paredzētajā vietā, raidot augšup naksnīgajās debesīs spožu baltas gaismas staru.

Metuzāls samirkšķināja acis. Turēdams virs acīm plaukstu, viņš cieši lūkojās izplatījumā, cenzdamies izsekot atstarotās mēnessgaismas ceļam.

-   Tas tik tiešām ir ārkārtīgi skaists, brīnumains skats, viņš noelsās. Bet, ak vai, manas vecās acis vairs nerāda tik labi kā senāk. Viss, ko es redzu, ir gaismas stars, kas šaujas augšup, prom bezgalībā.

-   Paskatieties uz klostera jumtu, Konstance ierunājās. Stars iet tieši pāri jumta korei. Es redzu vējrādi tik skaidri kā dienā.

-   Augstā debess, Matiass iespiedzās, tev taisnība! Klostera vējrādis tas ir vienīgais, kas stāv gaismai ceļā.

-   Ziemeļi, ziemeļi! Metuzāls skaļi sauca. Vējrādis ir tas, kas rāda ziemeļus! Tur arī jābūt zobenam!

Svinīgi visi trīs draugi salika ķepas kopā, citu virs citas. Beidzot noslēpums bija atminēts. Nu viņi zināja, kur Mārtiņa Karotāja zobens bija atradies neskaitāmus gadus.

Vējrādī uz klostera jumta, ziemeļu virziena rādītāja vietā!

Tomēr, kad agri no rīta pēc dažām stundām saraustīta, nemierīga miega visi trīs nosēdās pie brokastu galda, noskaņojums vairs nebija tik priecīgs. Bija radusies liela problēma kā lai dabū zobenu lejā?

-    Jā, žēl gan, ka mums nav kādi trīs vai četri desmiti sevišķi gani kāpņu, ko varētu sasiet kopā, lai tiktu uz jumta, nopūtās Konstance.

-    Ai, beidz, Konstance, Matiass īgņojās. Pēdējās stundas laikā tu to saki jau kādu desmito reizi.

-   Piedošanu, es tikai cenšos palīdzēt, viņa nomurmināja.

Metuzāls pastūma sāņus biezputras šķīvi.

-   Ir tikai divi veidi, kā tu vari palīdzēt, draudzenīt. Viens ir paklusēt. Otrs pārvērsties par kādu dzīvnieku, kas var uzlīst augšā līdz pat jumta korei par kādu putnu vai vāveri, vai kaut ko tamlīdzīgu.

Viņi sēdēja un apbrīnā lūkojās uz Metuzālu. Risinājums izrādījās tik vienkāršs!

-     Es ceru, ka Vāveres kundze nav nolēmusi šorīt tā ilgāk pavāļāties gultā, teica Matiass. Vajadzēs sākt ļoti agri, lai līdz pusdienlaikam varētu būt jau atpakaļ.

Vāveres kundze, jeb Džesa, kā viņai labpatikās sevi dēvēt, bija tikai priecīga par iespēju palīdzēt saviem Redvolas draugiem.

Uzklausījusi visas Matiasa norādes, Džesa stāvēja pie milzīgās klostera ēkas. Vāvere izpildīja kaut ko līdzīgu sarežģītai, akrobātiskai dejai, kam sekoja vairāki zibens ātrumā veikti kūleņi.

-   Viņa tikai iesildās, Vāveres kungs paskaidroja Matiasam.

Lai noskatītos vēsturiskajā notikumā, bija sapulcējies liels

pūlis peļu un meža dzīvnieku. Pat vissenākajos rakstos nebija minēts, ka kāda radība būtu mēģinājusi uzkāpt tik augstu uz klostera jumta. Tas bija apbrīnojams uzdevums, jo jumts slējās gandrīz divreiz augstāk nekā zvanu tornis.

Džesa izlauzās cauri pūlim. Viņa noskūpstīja vīru, noglāstīja dēla Klusā Sema galvu un paspieda ķepu Konstancei, Matiasam un Metuzālam. Mundri viņa pagrāba sauju zemes un saberzēja ķepās, lai tās neslīd.

-   Jauka dieniņa kāpšanai, viņa nevērīgi piebilda.

Un tad prom viņa bija likdama ķepu pie ķepas, virzījās augšā pa masīvo klostera fasādi.

Zemākā sienas daļa ar spraišļotajiem smilšakmens logu rāmjiem nesagādāja spriganajai vāverei ne mazākās grūtības. Viņa rāpās augšup ātri un sparīgi. Graciozi nošflpojusi pūkaino asti, Džesa izlocījās pāri notekcaurulei un pārlēca uz dakstiņu jumtu sānu malā. Otrā posma sākumā viņa uz brīdi pazuda skatienam. Kad atkal parādījās, vērotāji no lejas manīja, ka kāpšana kļūst arvien grūtāka un pārvietošanās uz priekšu lēnāka.

Vāveres kungs salika ķepas taurītē un sauca augšup:

-   Kā tev tur sokas, Džes?

-    Palēnām virzos uz priekšu, dārgais, Džesa atsaucās. Lai gan šie akmeņi… mazliet paraupji ķepām un nagiem. Nav jau vecā labā koksne vai miza.

Visi atgāza galvu un atvērtu muti skatījās, kā bezbailīgā vāvere Džesa rāpjas augšā. Jo augstāk viņa kāpa, jo mazāks viņas stāvs lejā palicējiem šķita.

Priekškurmis, kuram augstumi nekad nebija īpaši patikuši, aizklāja acis ar ķepu.

-    Brrr, mīļo stundiņ, viņ' tak' tur augša kā tāds viens putns! Nu nē, man i' bail skatīt.

Lai gan pat Matiasam nācās piekrist, viņš tomēr turpināja skatīties. Džesa nu likās kā sīks punktiņš. Zobus sakodis, pelēns skubināja brašo vāveri.

-   Uz priekšu, Džesa, tu to vari, nu! Līdz korei vairs nav tālu!

Pūlis apklusa. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija Klusā Sema

ķepas sūkāšana, ar brīvo ķepu viņš bija ieķēries tēva astē.

Pēkšņi ūdre Vinifreda pārtrauca klusumu:

-      Skatieties, Džesa tikusi pāri notekcaurulei! Viņa ir uz jumta.

Pūlis uzgavilēja. Vāverei bija palikuši pēdējie metri. Tagad viņai bija jāapkopo visas savas kāpšanas prasmes, lai turpinātu virzīties uz priekšu pa nedroši stāvo, slideno dakstiņu jumtu.

Metuzāls satraukti spodrināja brilles.

-   Kur viņa ir tagad? Vai kāds mani varētu apgaismot?

-   Viņa ir uz jumta pašā augšā un pa kori tuvojas smailei! atkliedza abats Mortimers.

Metuzāls pavīpsnāja:

-    Nevajag jau kliegt, tēvs Mortimer. Es varbūt sliktāk redzu, bet dzirdu gluži labi.

Vāveres kungs priecīgi sasita plaukstas.

-   0, viņa tikusi augšā! Mana Džesa ir augšā!

Stāvēdams līksmi gavilējošā pūļa vidū, Matiass vēroja notiekošo. Vējrādis viegli šūpojās acīmredzot Džesa, turēdamās pie ziemeļu virziena rādītāja, mēģināja tikt līdz zobenam.

Kāds pārdrošs kāpiens! Cik drosmīgs zvēriņš! Džesa Vāvere noteikti tiks ierakstīta Redvolas abatijas vēstures annālēs.

Vāveres kungs bija pacēlis Kluso Semu gaisā.

-   Skaties, Sem! Mamma to paveica! Nu viņa kāpj lejā!

Klusais Sems sakrampēja sīciņās ķepiņas virs galvas un kratīja tās gluži kā sporta spēju uzvarētājs. Viņa mamma bija vislabākā kāpēja pasaulē!

Džesa jau bija veikusi pusceļu lejup, kad no pūļa atskanēja izbaiļu kliedzieni.

-   Skatieties, viņai uzbrūk zvirbuļi!

Tik tiešām, saniknotie putni riņķoja ap bezbailīgo vāveri. Viņi centās tai ieknābt, centās noraut zemē vai vismaz mazināt viņas uzmanību un piespiest krist. Tas būtu šausmīgs, ārprātīgs kritiens, ja viņas tvēriens atslābtu.

Matiass uzņēmās vadibu. Viņš rīkojās bez kavēšanās.

-   Ātrāk, šurp sešus labākos lauka un labības peļu strēlniekus! Tie putni jāaptur nekavējoties.

Dusmīgie zvirbuļi turpināja nežēlīgo uzbrukumu. Džesa joprojām apņēmīgi kāpa lejup. Viņai nebija nekādas iespējas sevi aizstāvēt.

Abats un Konstance tik tikko paspēja satvert Kluso Semu. Viņš bija nolēcis no tēva pleciem un centās uzrausties augšā pa klostera sienu ar savu mazo duncīti zobos.

Konstance centās vest viņu pie prāta.

-    Nelien tur, mazais. Tu tikai traucēsi mammai. Skat, viņai lieliski izdodas! Viens zvirbuļu bars viņai nespēj neko padarīt. Panāc nu nost, re, kur nāk loka šāvēji!

Steidzīgi nospriegojuši lokus, viņi notēmēja.

-      Mērķējiet tā, lai nenogalinātu nevienu putnu, abats uzsauca. Šaujiet, lai tos aizbaidītu!

-   Aiziet! nokomandēja Matiass.

Gaisā nospindza pirmā bultu zalve. Zvirbuļus bultas tikpat kā neskāra. Džesa turpināja rāpties lejā, atgaiņādamās no uzbrucējiem, kad vien varēja atraut ķepu no mūra.

-   Nu jau tie ir šāviena attālumā, nokliedza Matiass. Mērķēt, šaut!

Atkal gaisā uzspindza bultas, tikai šoreiz tās uzlidoja pietiekami augstu, lai piespiestu zvirbuļus pajukt uz visām pusēm. Izmantodama viņu apjukumu, Džesa norāpās uz nelielā sānu jumtiņa.

Neatlaidīgie putni pārgrupējās un atkal devās uzbrukumā. Lejā loka strēlnieki jau gaidīja gatavībā.

-    Viņa tūlīt būs lejā! Ambrozijs Ērkšķis iekliedzās. Vēl viena kārtīga zalve tos noteikti aizbaidīs.

-   Uzmanību, aiziet! nokomandēja Matiass.

Asās bultas uzspindza augšā, radīdamas uzbrucēju vidū milzīgas jukas. Nejauši kāda nomaldījusies bulta trāpīja jaunam zvirbulim. Tas novēlās pa jumta slīpumu un nogāzās zemē kā akmens, bulta bija iedūrusies tam kājā tieši virs locītavas. Vīlušies, ka zaudējuši cerēto upuri, zvirbuļi laidās prom, skaļi un neapmierināti čirkstēdami.

Konstance paķēra no meldriem pītu veļas grozu. Stingri turot zvirbulēnu ķetnā, viņa satvēra bultu ar zobiem un izrāva to no putna kājas. Āpsiene apgāza grozu riņķī, ieslodzīdama satracināto zvirbuli tajā.

Prieka saucieni jaucās ar atvieglojuma nopūtām, kad Džesa Vāvere smagi novēlās zālē.

-   Tfii! viņa elsoja. Kas par briesmīgu mežoņu baru ir tie zvirbuļi! Es jau pāris reižu tur, augšā, nodomāju, ka tikšu viņu nagos.

Pirms varonīgā vāvere paspēja apskauties ar saviem mīļajiem, Matiass brāzās šurp.

-   Džesa! Tu dabūji zobenu? viņš aizelsies izdvesa.

Vāvere paraustīja plecus un pagrozīja galvu.

-  Tā tur nebija, Matias. Es uzrāpos uz ziemeļu virziena rādītāja un pat redzēju zobena apveidu vietā, kam vajadzēja būt zobena turētājam. Tur bija arī dažas vaļīgas aprūsējušas stieples, kas kaut kādā brīdī droši vien bija turējušas to piestiprinātu, bet zobena tur pilnīgi noteikti nebija. Piedod, Matias, darīju, ko varēju.

-   Protams, Džesa, tu darīji visu, kas bija tavos spēkos, teica Matiass, slēpdams vilšanos. Liels paldies par taviem varonīgajiem pūliņiem.

Pusstundu vēlāk pūlis jau bija izklīdis un devies savās darīšanās. Matiass sēdēja, atspiedis muguru pret klostera sienu, nemierīgas domas urdīja viņa prātu. Visas šīs milzīgās pūles censties izprast mīklainās norādes, noņemties līdz vēlai naktij, apdraudēt savu draugu dzīvību, un tas viss velti. Viņš ar ķepām uzsita pa akmens sienu, acu kaktiņos sariesās vilšanās asaras.

-   Kāpēc, Mārtiņ, kāpēc? viņš izmisis iesaucās.

Sagūstītā zvirbuliene, spārnus plivinādama, sitās pa apgāzto grozu.

-    Es tevi noknābi! Noknābi, pele! viņa dusmīgi čirkstēja.

-   Laid ārā Kaujknābe, čir, tu, riebīgais tārps tāds!

Matiass caur groza spraugām palūrēja uz nekaunīgo gūstekni.

-     Ai, aizver knābi, sīkā nekauņa! viņš nomurmināja.

-   Nevienu tu tagad nevari noknābt.

Zvirbuliene kļuva vēl nešpetnāka.

-   Zvirbuļu karalis Bullis Čirksts gan tevi noknābi! Būsi beigts, čir, baigi fiksi!

Matiass skumji pasmaidīja.

-   Vai patiesi? Nu, tad pasaki tam savam karalim Kāviņutur, ja tev gadīsies ar šo kādreiz saskrieties, ka tu satiki Matiasu Karotāju un mani nav viegli noknābt, manu nešpetno draudziņ.

Pēdējie vārdi lika jaunajai zvirbulienei atkal mesties īstā dusmu virpulī.

-   Pele nav Kaujknābei draugs! Noknābi, noknābi!

Matiass viegli iespēra grozam ar kāju.

-      Paklau, Kaujknābe, vai kā nu tevi sauc. Tu labāk nomierinies, citādi paliksi bez ēšanas un bez ārstēšanas arī. Es tavā vietā labāk kādu brīdi pasēdētu mierā un par to padomātu.

Matiass apgriezās uz papēža un aizsoļoja, naidīgā zvirbuļa čirkstieniem joprojām skanot ausīs:

-    Negribu ēšanas, nevaj'ga ārstēšanas. Zvirbule Kaujknābe drosminiece, noknābi!

Matiass paguris nopūtās.

Ar dažām radībām nebija vērts runāt.

10. NODAĻA.

Lapsa Sela atkal sāka gausties. Viņai noteikti bija vajadzīgs kāds ārstniecības augs, kura • viņas krājumā nebija. Tas atrodams tikai Ķērpjziedu mežā nakts tumsā.

Klūnijs klausījās lapsas lūgumos, labi zinādams, ka tās ir tikai atrunas, lai tiktu brivībā. Viņš apklusa it kā pārdomādams un vēroja cerīgo izteiksmi Selas sejā.

-     Hmm, saprotu, ka tev tas augs ir vajadzīgs, tad kāpēc gan neaizsūti savu dēlu Cāļplēsi tam pakaļ?

Selai atbilde nebija tālu jāmeklē.

-    Nē, nē, ser, tas nederēs. Viņš ir pārāk jauns un nepieredzējis. Cāļplēsis pat nezinās, kur meklēt.

Klūnijs saprotoši pamāja.

-   Jā, tev droši vien taisnība. Laikam man vajadzēs pieļaut izņēmumu. Tu vari iet uz mežu meklēt to ļoti svarīgo augu, bet piesargies, lapsa! Tev līdzi visu laiku būs divas žurkas. Viena nepareiza kustība, un tava kuplā aste greznos mana apmetņa apkakli. Skaidrs?

Sela sparīgi māja ar galvu.

-   Protams, ser. Kādēļ gan man jūs mānīt? Es taču gribu saņemt savu laupījuma daļu, kad jūs izdziedēšu un Redvolā būs iekarota.

Milzīgā aste izlocījās un nopaijāja lapsas muguru.

-   Nu, protams, lapsiņ, ka gribi. Kā gan citādi!

Klūnijs pat pasmaidīja. Sela nodrebēja.

Vakarā Sela izgāja no baznīcas Sārtzobja un Ilkņa pavadībā. Viņa bflUi varējusi vai dejot aiz prieka. Tikai divi sargi! Ķērpjziedu mežā Sela taču bija kā zivs ūdenī būs pavisam viegli nozust uz kādām minūtēm piecpadsmit.

Tikmēr baznīcā Klūnijs bija piecēlies no gultas. Viņš mēģināja pastaigāt lēnām pārvietojās pa kambari, atbalstīdamies uz sava karoga kārts. Labi! Drīz jau viņš atkal būs uz kājām.

Klūnijs skaļi uzrunāja Mārtiņa portretu, kas joprojām karājās pie kārts:

-   Ha, lapsa viegli tiks vaļā no tiem nejēgām un nogādās manus viltus plānus tavam abatam. Viss iet kā smērēts. Viens nulle, manā labā, ko, pele?

Ķērpjziedu mežā krēsloja. Sela paostīja gaisu, palūkojās debesīs. Drīz jau būs tumšs un viņa varēs tikties ar peļu abatu pie vecā celma.

Sārtzobis un Ilknis abi bija saīguši un piekusuši. Jau veselu stundu Sela viņus vadāja cauri svelošām nātrēm, knišļu bariem un purva slīkšņām. Abi maldījās līdzi, kapādami brikšņus ar mačeti un pīķi.

-    Man šķiet, ka mēs esam kaut kur peju abatijas tuvumā, Ilknis ieminējās.

-   Beidz tarkšķēt! Uzmani lapsu, Sārtzobis nošņāca.

-  Kaut nu es būtu paņēmis līdzi kādu gaismekli, Ilknis kurnēja.

Sārtzobja jau tā vājās pacietības mērs bija pilns. Viņš sagrāba

savu gaudulīgo biedru aiz čupra un sāka purināt.

-   Klausies, tu, stulbeni! Ja nebeigsi īdēt, es tev nogriezīšu mēli ar šo pašu mačeti! Skaidrs?

Ilknis atbrīvojās no tvēriena. Sadusmots viņš piedraudēja Sārtzobim ar savu šķēpu.

-    Tu tikai pamēģini man pieskarties ar to savu trulo maizes nazi, un es uzšķērdīšu tavu vēderu, ka nepaspēsi ne acu pamirkšķināt!

-   Tu, un uzšķērdīsi?

-   Un kā vēl uzšķērdīšu, riebīgā žurka!

-   Nu, tad saņem arī, balamute!

-   Au! Tu man vēl dursi? Es tev tūlīt parādīšu!

Žurkas saķērušās iegāzās ērkšķu krūmā, sperdamas, kozdamas un viena otru dunkādamas. Cīņā tika laisti nagi, astes un zobi. Vairākas minūtes tie plēsās, ka spalvas put, līdz Sārtzobis bija uzvarējis. No deguna tecēja asinis, un bija izsists viens zobs, tomēr viņam bija klājies daudz labāk nekā pretiniekam.

Ilknis izlīda no salauzītā krūma pavisam nožēlojams. Abas acis bija uzdauzītas, kreisajai ausij noplēsts gabals, un visu ķermeni klāja nagu atstātās brūces un sadūrušies ērkšķi. Viņš ar pūlēm pasniedzās pēc sava šķēpa. Izmantodams izdevību, Sārtzobis šim pamatīgi iespēra pa dibenu. Ilkņa deguns ieurbās zemē.

Nikni elsdams, Sārtzobis lamāja Ilkni:

-   Tu, stulbeni! Paskaties, ko esi izdarījis! Strīdēdamies ar vecāko virsnieku, ļāvi lapsai aizbēgt.

Ilknis pietrausās sēdus. Viņš samiedza sāpošās acis.

-   Es ļāvu lapsai aizbēgt? Nē, tikai ne es. Tu esi par to atbildīgs! Tu ļāvi viņai aizmukt, ne es. Pagaidi tikai, kad to pateikšu Klūnijam. Es viņam pateikšu, ka tu…

-    Vai tu vienreiz aizvērsi muti? Sārtzobis ieaurojās. Nav nekādas jēgas te stāvēt un kašķēties. Labāk sāksim meklēt lapsu. Es iešu uz šo pusi, un tu uz otru. Pirmais, kas viņu atrod, sauc otru, kamēr tas atnāk. Ielāgoji? Nu, kusties!

Abas žurkas aizklumburēja pa mežu katra uz savu pusi.

Pa to laiku tālākā Ķērpjziedu meža malā Sela zaglīgi virzījās uz priekšu, nemitīgi lūkodamās uz visām pusēm. Tā, tur ir tas ozols ar trim galotnēm, re, kur klostera mūri. Ahā, te tas ir, vecais celms! Mēness gaiši apspīdēja mežu. Neviena cita bez lapsas tuvumā nebija. Kur tad peļu abats?

Smaga ķepa no aizmugures aizžņaudza Selas kaklu. Viņas mēle izkārās. Bezpalīdzīgi spirinādamās, lapsa rīstījās un raustījās.

Konstances parupjā balss nodārdēja viņai pie auss:

-    Stāvi mierā, lapsa, vai arī pārlauzīšu tev sprandu kā tādu sausu zariņu!

Sela sastinga. Nebija nekā bīstamāka par pieaugušu āpsi. Tie bija slaveni ar savu spēku un niknumu.

Konstance ar otru ķepu norāva zāļu tarbu, kas karājās lapsai pie jostas. Viņa izkratīja tās saturu uz celma. Paķērusi Klūnija uzbrukuma plāna kopiju, viņa to ātri izpētīja, tad aizbāza aiz jostas.

-    Jūsu abatam vajadzēja gaidīt mani te ar atlīdzību, Sela nočukstēja.

Āpsienes acis naidīgi iedegās, viņa pagrieza lapsu pret sevi.

-   Še, saņem savu atlīdzību, nodevēja!

Tanks! Konstance spēcīgi iegāza lapsai pa galvu tieši starp ausīm. Lapsa bezsamaņā nogāzās garšļaukus. Konstance paslēpās aiz koka un spalgā balstiņā iekliedzās:

-   Nāc šurp! Es atradu lapsu! Ātrāk, nāc šurp!

Sārtzobis atskrēja pirmais. Viņš metās cauri krūmiem un apstājās kā iemiets, ieraudzīdams papardēs bezsamaņā guļošo lapsu.

-   Pie joda, lapsa. Kur ir Ilknis? Ko tu, pie velna, domā, šitā aizlavīdamās? Celies augšā un atbildi, kad tev prasa!

Konstance izlīda no sava slēpņa.

-   Nedomāju vis, ka viņa tik drīz celsies. Padomā tikai kas par tikšanos, žurka!

Sārtzobis ātri atguvās no pārsteiguma. Redzēdams, ka āpsiene nav apbruņota, viņš nošvīkstināja gaisā savu mačeti un ļauni pasmīnēja.

-     Ak tad tā, peļu draugaļa! Re, kā mēs atkal satiekamies, āpsiene!

Konstance izslējās visā augumā, sakrustojusi ķepas uz krūtīm.

-    Sārtzobis, vai ne? Redzu, ka neesi mani aizmirsis kopš tās nožēlojamās sakāves pie mūriem. Es tev jau teicu, ka mēs vēl tiksimies, lai nokārtotu šādas tādas darīšanas.

Sārtzobis atņirdza zobus un iešņācās:

-    0, kā man tas patiks, āpsien. Es parūpēšos, lai tava nāve būtu lēna un mokoša.

Žurka lēcienā metās virsū Konstancei, meistarīgi vicinādams mačeti, taču viņa pretiniece izrādījās negaidīti izveicīga. Spēji palēkusi malā, lai izvairītos no mačetes trieciena, viņa iebelza žurkai tieši pa degungalu. Sārtzobis atbildot centās iedurt Konstancei ar asmeni.

Spēcīgs spēriens pa ribām un veikls cirtiens pa nagiem izsita mačeti žurkai no ķepām un pašu aizlidināja uz pretējo pusi. Sārtzobis sakauts gulēja zemē. Konstance noliecās pār viņu.

-   Celies augšā un savāc savu ieroci, āpsiene norēcās.

Rausdamies kājās, Sārtzobis piegrāba pilnu sauju ar zemi un

iesvieda Konstancei tieši acīs. Lielā āpsiene grīļīgi atkāpās, berzēdama no acīm smiltis, kas aizmigloja skatienu. Žurka paķēra mačeti un ar vairākkārtējiem cirtieniem nežēlīgi pāršķēla pretinieces biezo kažoku.

Pēkšņi žurku sagrāba panika. Ievainotā āpsiene bija satvērusi mačeti aiz asmens, par spīti tās griezīgi asajai malai. Konstance pievilka Sārtzobi klāt. Vienā paņēmienā viņa pārlauza mačetes asmeni uz pusēm. Ar spērienu nogāzusi žurku uz lāpstiņām, viņa aizsvieda pārlauzto asmeni un ar abām ķepām cieši satvēra žurku aiz astes.

Sārtzobis no šausmām iespiedzās, kad zeme zem kājām pazuda un viņš sāka griezties virs Konstances galvas. Aste nostiepās kā stīga, vējš svilpoja gar ausīm, apkārtne saplūda vienā zaļā miglā. Gluži kā vesera mešanas sacensībās Konstance griezās, mīņādamās uz pakaļkājām arvien ātrāk, līdz pēkšņi palaida vaļā savu metamo. Žurka kaukdama lidoja prom neticamā ātrumā.

Sārtzobis būtu uzstādījis rekordu tāllidošanā, ja vien dažu metru attālumā nebūtu pagadījusies stalta kalnu kļava…

Nepievērsdama vērību savainojumiem, Konstance nokliedzās uz visām pusēm:

-   Nāc šurp, viņš ir šeit!

Tad viņa steidzīgi aizkliboja Redvolas virzienā, nesdama līdzi pārtverto uzbrukuma plānu.

Pēc pāris mirkļiem no papardēm izstreipuļoja Ilknis. Viņš pakrita pār vaidošo lapsu, kas tikko sāka atžirgt.

-   Ē, kas te notiek? Kur ir Sārtzobis? viņš satraukti vaicāja.

Sela berzēja galvu un centās saprast, kur atrodas. Paslējusies

viņa ieraudzija veco celmu, kas bija nobārstīts ar viņas lasītajām zālītēm un saknītēm. Tarba mētājās turpat blakus. Ar abām ķepām satvērusi galvu, viņa centās mazināt trulās sāpes.

Nolādētais āpšapurns! Āpsiene bija atņēmusi Selai plānu tik viegli kā kādam peļu mazulim zīles. Te tev nu bija «bagātīgā atlīdzība»!

Ilknis piebikstīja lapsai ar durkli.

-   Ei, tu, es ar tevi runāju! Kur Sārtzobis, es prasu.

Sela ar mēli taustīja izkustināto zobu.

-   Liec mani mierā. Kā lai es to zinu?

Ilknis neatlaidās.

-     Paklau, lapsa. Es gribu zināt, kas šeit notiek. Es skaidri dzirdēju Sārtzobi saucam, lai nāku šurp. Vella ūsas, pagaidi, kad Klūnijs dabūs šito zināt!

Sela pacēla drebelīgu ķepu.

-   Tur ir tā tava žurka, tur, pie tās lielās kļavas. Jā… izskatās, ka šim arī klājies plāni.

Ilknis pabikstīja Sārtzobi ar kāju.

-   Vēēēē, viņš ir beigts! Re, viņa zobens pārlauzts uz pusēm.

Lapsa un žurka blenza viens uz otru, un abi drudžaini domāja

vienu un to pašu. Bija pilnīgi skaidrs, kas jādara, ja gribēja glābt savu ādu.

-    Labi, ierunājās Sela. Mums vajadzētu sagudrot ticamu stāstu, ko teikt Klūnijam, kad atgriezīsimies. Viņš nav nekāds muļķis, kas lēti ticēs visādām pasaciņām!

Abi neveiksminieki aizsteberēja naksnīgajā mežā, satraukti mādami ar ķepām un bubinādami cerībā sadomāt ko tādu, kam Klūnijs varētu noticēt.

11. NODAĻA.

Abata cellē tika ieturētas vēlās vakariņas. Konstances atnestā vēsts nešaubīgi liecināja, ka Klūnijs drīz atkal būs pietiekami spēcīgs, lai uzbruktu abatijai. Abats ierunājās pirmais, atzīdams, ka bija kļūdījies.

Mūsu krietnās Konstances atnestā ziņa ir neapgāžams pierādījums, ka Klūnijs neliksies mierā, līdz nebūs pakļāvis Redvolu. Tādēļ gribu atvainoties, ka nepareizi tiku novērtējis situāciju. Jums, maniem komandieriem, bija taisnība, un tagad, raugoties Klūnija plānā, mums līdz pēdējam sīkumam ir zināma informācija par ienaidnieka ordas gaidāmo uzbrukumu.

Abats ar ķepu uzsita pa plāna zīmējumiem.

-   Te tas viss ir, bet, kā jau teicu agrāk, karadarbībā es neiesaistīšos. Mans uzdevums ir dziedēt ievainotos un gādāt pārtiku Redvolas aizstāvjiem. Plānot, kā atvairīt šo iebrukumu, ir jūsu uzdevums, mani draugi.

Matiass pacēla ķepu.

-   Tēvs Mortimer, mūsu pienākums ir ne tikai aizstāvēties, bet arī dot atbildes triecienu.

No klātesošo puses atskanēja piekrītoša murdoņa.

Abats palocījās un paslēpa ķepas sava tērpa platajās piedurknēs.

-     Lai tā būtu, viņš ārkārtīgi svinīgi teica. Mani dārgie komandieri, es nododu jūsu rokās pienākumu glābt mūsu Redvolu.

Abats vēlreiz palocījās un devās pie miera, atstādams pie sarunu galda Matiasu, Konstanci, Vinifredu, Priekškurmi un Ambroziju Ērkšķi.

Apspriede turpinājās. Viņiem pievienojās arī Bazils Briedis Zaķis un Džesa Vāvere. Piedalījās arī Metuzāls, lai kalpotu kā vidutājs un padomdevējs, atbalstītu vienas idejas un iebilstu pret citām, atvēsinātu karstgalvjus un iedrošinātu atturīgos. Apspriedes gaitā tika izteikts daudz vērtīgu domu, un radās iespaids, ka sanākušie zvēri ir apņēmības pilni uzvarēt par katru cenu. Pārrunas ieilga teju līdz rītausmai. Sanāksmei beidzoties, apmierināti ar paveikto un paļāvības pilni, draugi paspieda cits citam ķepu.

Bazils uzstāja, ka Konstancei jādodas uz lazareti, lai apkoptu brūces. Āpsiene centās tikt no viņa vaļā.

-   Phe! Tāda brēka par pāris nieka skrambiņām, viņa īgņojās.

Zaķis ar apbrīnu iegrudzinājās.

-   Pāris nieka skrambiņu! Jūs tikai paklausieties, ko saka mūsu varone! Nē, mana dārgā Konstance, tie ir cēli ievainojumi, kas gūti kaujas laukā. Klau, Džesa, nac man talka! Vai redzeji, kadas šausmīgas brūces mūsu draudzene Konstance ir guvusi? Zvēru pie savas ķepas, draudzenīt, tev jau sen bija jāatstāj kaujas lauks. Pat briedis nespētu pārciest tik dziji cirstas brūces. Nāc nu, mēs parūpēsimies par tevi, tā ja, prātīga meitene.

Bazils un Džesa aizveda ņurdošo Konstanci. Pārējie devās gulēt, izņemot Matiasu un Metuzālu. Abi nolēma doties naksnīgā pastaigā klostera pagalmā.

-   Zini, draugs, mani visu laiku neatstāj doma, ka uzvara būtu mūsu, ja tikai mēs atrastu Mārtiņa zobenu, Matiass ieteicās.

Metuzāls skumji pamāja.

-    Tā gan. Bet, par spīti visām mūsu pūlēm, zobena pēdas ir padzisušas. Baidos, mums vajadzēs samierināties, ka zobens ir zudis vai guļ kaut kur paslēpts uz mūžīgiem laikiem.

Sirmais vārtu sargs atbalstījās uz jaunā pelēna rokas, un abi turpināja pastaigu, runādamies par šo un to. Visbeidzot saruna nonāca līdz zvirbuļu uzbrukumam, ko nācās piedzīvot Džesai.

Metuzāls brīdinoši pakratīja pirkstu.

-    Ļoti bīstami putni tie zvirbuļi. Ļoti kareivīgi un ķildīgi. Par laimi, viņi turas paši savā nodabā un uzbrūk tikai tad, ja kāds ielaužas viņu teritorijā, kā tas notika šodien. Starp citu, vai redzēji to jauno zvirbuli, ko notrieca bulta?

-    Redzēju gan, Matiass atbildēja. Konstance to mazo nekauņu pabāza zem veļas groza. Tavu nešpetnu putneli! No bultas viņai tikai tāds skrāpējums vien ir. Lejā viņa nogāzās vairāk aiz izbīļa ne kā cita dēļ. Teica, ka viņu saucot Kaujknābe.

Metuzāls bija pārsteigts.

-   Tu gribi teikt, ka runāji ar viņu? Apbrīnojami! Zvirbuļu valodu jeb zvirbuļčirkstu, kā viņi to sauc, ir ļoti grūti saprast.

-    Nu, nezinu, Matiass nevērīgi attrauca. Man tas īpašas grūtības nesagādāja, un man šķiet, arī tā mazā huligāne saprata, ko viņai sacīju.

Metuzāla pamodās ziņkārība.

-   Un ko viņa tev teica, nu, tā… ē… Kaujknābe?

-    Nu, ko jau no tādas var gaidīt, Matiass atbildēja. Vai nu viņa pati, vai viņu vadonis karalis Bullis Čirksts mani noknābšot. Acīmredzot viņa visus, kas nemāk lidot, uzskata par ienaidniekiem.

Tā staigājot, viņi bija nonākuši līdz vārtu namam. Sirmā pele uzaicināja Matiasu kādu brīdi vēl pakavēties. Likās, ka Metuzālu ļoti ieinteresēja zvirbuļi. Viņš šķirstīja savas pierakstu klades.

-   Tā, tā, paskatīsimies. «Lielā sausuma vasara»… «Dziļo kupenu ziema»… jā, liekas, esmu atradis. Atceries, es tev reiz stāstīju par zvirbuļvanagu, ko pirms kādiem gadiem četriem ārstēju? Te ir mans ziņojums, dažas piezīmes, ko toreiz veicu. Šis vanags stāstīja par zvirbuļiem. Viņš tos dēvēja par spārnotajām pelēm, lai gan, goda vārds, es nesaskatu ne mazāko līdzību starp augsti civilizēto peļu cilti un šiem primitīvajiem mežoņiem. Bet galvenais bija tas, ka šis zvirbuļvanags teicās dzirdējis, ka zvirbuļi reiz nozaguši no mūsu klostera kādu lielu dārgumu. Vanags gan nepateica, kas tas bija. Es domāju, ka putns vienkārši plātās ar tukšām tenkām, bet man vajadzēja viņu izprašņāt sīkāk. Tad mēs skaidri zinātu, kāds dārgums tas bija.

Matiass domīgi ierunājās:

-   Tad mēs domājam vienu un to pašu. Iespējams, ka tas bija zobens.

Sirmā pele ar pirkstu galiem bungoja pa piezīmju grāmatu.

-   Iespējams, Matias, iespējams. Redzi, zvirbuļi nekad ar mums nebiedrojas un par mums neinteresējas. Viņi nekad nenolaižas klostera mūru iekšpusē. Bet tur, augšā, uz jumta, nu, tā jau ir cita runa. To viņi uzskata par savu teritoriju. Cik man zināms, zobens bija vienīgais dārgums, kas mums tur augšā varēja būt, lai gan mēs par to līdz šim nezinājām. Kurš gan cits, ja ne kāds putns, varētu zināt, ka zvirbuļi to nozaguši?

-   Lieku ūsas ķīlā, ka tu esi trāpījis naglai uz galvas, Matiass satraukti iesaucās. Kā tu domā, vai mūsu nejaukā gūstekne varētu kaut ko zināt par šīm baumām?

Metuzāls pasmīnēja.

-   Aizdod man savu dunci. Tūlīt ļoti vienkārši pārbaudīsim, ko tā mūsu gūstekne zina. Ejam!

Matiass devās viņam līdzi turp, kur pie klostera mūriem stāvēja grozs. No tā nenāca ne skaņas. Metuzāls asi pieklaudzināja pie groza ar dunča asmeni.

Kaujknābe uztrūkās no snaudas. Atžirgusi viņa aizkaitināti sāka čirkstēt:

-  Tārrrpi, visi jūs tārrrpi, tu, vecs peļutārps! Prrrom, Kaujknābe noknābi!

Metuzāls no sirds centās izlikties bargs.

-    Apklusti, sīkā nekauņa, vai arī es tevi uzspraudīšu uz šī te dunča un tavu karali arī, ja vien viņš uzdrošināsies laisties lejā.

Dusmās Kaujknābe ar visu spēku metās pret groza sienām tā, ka sirmgalvim pat vajadzēja soli atkāpties.

-     Ha, uz priekšu, nodur, čir, Kaujknābe ar duncis! Gaidi, redzēsi! Tu nedabū, čir, karalis Bullis Čirksts ar mazu tārpu nazi. Karalim liels zobens! Sacērt visas peles! Būsi beigts visai fiksi, droši!

Metuzāls apmierināts iesmējās. Dzirdēji? Zvirbuļu karalim ir liels zobens!

Matiass aiz prieka apmeta kūleni un lēkāja.

-   Metuzāl, tu esi īsts burvju mākslinieks, viens īsts senlaiku zintnieks!

Sirmā pele pašūpoja galvu, pieticīgi bilzdams:

-   Nē, tas nu gan ne. Man vairāk labpatīk domāt, ka esmu vecs, bet ārkārtīgi erudīts zinātnieks.

12. NODAĻA.

Ērti iekārtojies spilvenos, Klūnijs sēdēja gultā, sūca no biķeriša miežu vīnu un klausījās neticamajā stāstā, ko vērpa Sela un Ilknis. Stāstīdami savu melīgo pasaciņu, abi nervozi dīdījās un izmisīgi centās nesapīties paši savos izdomājumos, vienlaikus vairīdamies no karakunga vienīgās acs bezkaislīgi aukstā skatiena.

-   Ē, nu bija tā, pavēlniek, Ilknis stomījās. Mēs abi ar Sārtzobi uzmanījām šo te lapsu, kad pēkšņi Sārtzobis dzird troksni mežā, tā nu viņš aiziet izlūkot.

-   No kuras puses tad tas troksnis nāca? noprasīja Klūnijs.

Abi blēži ierunājās reizē.

-   No zieme|u puses, atbildēja Sela.

-   No rietumu puses, tajā pašā brīdī atbildēja Ilknis.

-     Ē… nūjā, varēja būt tā kā no ziemeļrietumiem, lapsa norīstījās, manīdama, cik muļķīgi tas izklausījās. Apzinoties, ka Klūnijs ir daudz gudrāks par šiem abiem, lapsa klusībā vēlējās, kaut blakus nebūtu šīs lielās, dumjās žurkas, kam vajadzēja apliecināt viņas vārdus.

-   Tā nu Sārtzobis devās skatīties, kas tas par troksni, Sela nedroši turpināja. Mēs teicām, lai viņš neiet, ser, bet viņš neklausījās.

Klūnijs vēroja Selas trīcošās kājas.

-   Turpini! Kas notika tālāk? viņš mudināja.

Stāstu tālāk mudžināt uzņēmās Ilknis. Nu, redziet, pavēlniek, viņš bija prom ļoti ilgi. Mēs abi viņu saucām, saucām, bet viņš neatsaucās.

-  Tāpēc mēs gājām viņu meklēt, piebilda lapsa.

Klūnijs grozīja nagos biķerlti. Viņa acs skatiens urbjoši raudzījās lapsā.

-   Mēs meklējām un meklējām, ser, Sela murmināja, bet vienīgais, ko uzgājām, bija tas milzīgais purvājs ar dūkstīm un akačiem…

-    Kurā nabaga vecais Sārtzobis bija iemaldījies un ievilkts iekšā, un pazudis tajā uz mūžu mūžiem, Klūnijs pabeidza.

Sela vēlējās, kaut zeme zem viņas kājām atvērtos un viņa nozustu.

Ilknis saraustīti iešņukstējās:

-   Mūsu nabaga draugs Sārtzobis, zudis uz mūžu!

-   Jā, mūsu nabaga draugs Sārtzobis, Klūnijs līdzjūtīgi pievienojās. Pēkšņi viņa balss tonis kļuva ass un viņš noprasīja Ilknim:

-   Ilkni! Kāpēc tev sadauzīts purns, un no kurienes tev radušās tās garās svītras pār muguru?

Sela pasteidzās atbildēt pirmā.

-   Ē, ē, viņš ieskrēja lielā dzeloņkokā, vai ne, Ilkni?

-    Ko? Ā, jā, jā. Es ļoti steidzos un to nepamanīju, pavēlniek. Lapsa var apstiprināt. Viņa arī redzēja, un, ja arī neredzēja, nu tad viņa jau tagad tāpat to zina, teica Ilknis, balsij drebot arvien nožēlojamāk.

Klūnijs sausi iesmējās, atsegdams asus iedzeltenus zobus.

-   Tātad tu ieskrēji lielā dzeloņkokā, un tas tev uzdauzlja abas acis, pārplēsa ausi un pamatīgi saskrāpēja muguru?

Ilknis blenza grīdā. Viņš divreiz norīstījās, pirms vārgā balsī izmocīja:

-   Tā sanāk, pavēlniek.

Klūnija balsī ieskanējās nicinājums:

-   Un tad atlaidās trīs spārnoti sivēntiņi un iedeva jums katram pa ābolam ar īrisa garšu?

-   Ē, jā, ē, nē, tas ir, kā to saprast, pavēlniek?… Aaau! Ilknis sāka lēkāt uz vienas kājas, jo Sela, lai apklusinātu, viņam iespēra.

-   Lapsa! Klūnijs iešņācās. Kur ir tas īpašais augs, ko tu gāji meklēt?

Sela galīgi apmulsa.

-   īpašais augs? Es, ē…

Klūnijs svieda ar biķeri. Tas trāpīja Ilknim pa degunu un apšļakstīja abus ar miežu vīnu.

-   Pazūdiet! Prom no manām acīm, pirms neesmu licis jūs spīdzināt un izcept! Klūnijs auroja uz abiem nelaimīgajiem.

Sazvērnieki reizē lauzās pa durvīm, līdz beidzot tās aiz viņiem aizcirtās. Klūnijs atgāzās atpakaļ spilvenos un smīkņāja viss ritēja pēc plāna. Sārtzobi viņš gan bija zaudējis, nu tad lai viņš arī iet elle. Sārtzobis bija godkārīgā žurka. Klunijaprat, godkārīgā drīkstēja būt tikai viena žurka viņš pats.

Dziļi Ķērpjziedu mežā nakts vēsmiņa maigi glāstīja koku galotnes. Pie skaidrajām nakts debesīm spīdēja mēness. Tā bālā gaisma lauzās caur ņirbošajām lapām un radīja skaistu, bet savādu iespaidu, it kā meža zemi klātu kustigs, virmojošs paklājs.

-   Asmodeuss, Asmodeussssssss.

Nespodrās mēnessgaismas apspīdētā izkaltusi zemsedze trīsēja un čabēja. Kas var būt vēl labāks aizsegs par vieglu vēsmiņu un tādu mēnesi pie debesīm? Melnas, spožas acis lūkojās tumsā, šķeltā mēlīte šaudījās gaisā, šķita, ka sīkākie augi nodreb, kad garais, muskuļotais ķermenis slīdēja tiem garām.

-   Asmodeuss, Asmodeussssssss.

Viegli čabinādamās, lāsumainajā ēnu rotaļā gandrīz nemanāma milzīgā odze slīdēja pa savu ierasto taku. Pacietība un slepenība bija ilgu gadu pieredzes rezultāts. Reizēm čūska mēdza gulēt pilnīgi nekustīgi, gaidīdama, līdz kāds zvērs, neko ļaunu nenojauzdams, pienāks gana tuvu. Reizēm atkal tā atritinājās un izslējās gaisā, lai meklētu ligzdās olas un mazos putnēnus. Dažu nakti medībās neveicās zvēri sajuta draudošās briesmas, kas slīdēja pa zāli, vai saoda čūskas sauso, nāvi vēstošo smaku. Tādās reizēs čūska bieži palika izsalkusi. Bet pacietību un slepenību, pacietību un slepenību, kas lēni nāk, tas labi nāk čūska nekad neaizmirsa savu gudrību. Pie kalnu kļavas odze apvijās ap Sārtzobja sastingušo ķermeni. Kāds negaidīts guvums! Vēl viena žurka, kas nekur nevar aizbēgt. Nemaz nav jātērē inde, un hipnoze arī nav vajadzīga ļoti labi! Milzīgais rāpulis tīksmīgi savijās ap beigto grauzēju.

-   Asmodeuss, Asmodeussssssss.

Nekādas vajadzības rīkot bēru ceremoniju. Daba un mežs paši parūpējās, lai viss tiktu nokārtots. Viens, bet ļoti uzcītīgs kapracis ar visu lieliski tika galā. Odzes žokļi atvērās šausminošā smaidā vārti uz mūžību bija vaļā.

13. NODAĻA.

Matiasam bija jauts nepiedalīties vārtu stiprināšanas darbos. Padome vienojās, ka viņš un Metuzāls, ja vajadzīgs, aicinās palīgos vēl citus un rīkosies pēc saviem ieskatiem. Lielākā daļa Redvolas peļu domāja, ka Matiass uzvedas mazliet dīvaini, bet pelēns skaidri zināja, ko grib panākt. Lēnām viņš soļoja pa klostera dārzu. Viņam nopakaļ lēca Kaujknābe ar siksniņu ap kaklu. Pie zvirbulienes veselās kājas Matiass bija piesējis ķieģeli ne jau nu īpaši lielu, bet ar to pietika, lai neļautu putnam pacelties spārnos vai negaidīti uzbrukt savam sagūstītajam. Pavisam neapmierināta, zvirbuliene lēca kā spārnots notiesātais ar ķēdi un bumbu pie kājas, spiesta sekot pelēnam, lai kurp tas arī ietu.

Sākumā Kaujknābe ņēmās trakot un draudēt. Ar nāvi Matiasam būšot par maz! Kaujknābe solīja viņu divkārši piebeigt, tad uzšķērst un nomest no augsta koka galotnes tārpiem par barību. Matiass vienkārši stiprāk parāva aiz auklas un pielika soli. Kad mazais mežonēns izrādīja labas uzvedības pazīmes, Matiass viņu cienāja ar karamelizēta kastaņa drupatām.

Dresūra drīz iedarbojās.

Pie vārtu namiņa Matiass apstājās atpūsties. Viņš iedeva zvirbulim vēl gabaliņu cukurotā kastaņa.

-   Še, ņem, labs putniņš, labs, viņš atzinīgi teica.

Kaujknābe saboza niknu skatu, bet kastani uzknābāja labprāt.

Metuzāls izbāza pa lodziņu galvu un pamāja.

-   Ienāc, Matias. O, un to mazo briesmoni arī ņem līdzi.

Kad Matiass iegāja sirmā pētnieka istabiņā, Metuzāls no izsvaidīto papīru un grāmatu kaudzes izvilka kādu nodzeltējušu sējumu.

-   Mums jau zināmās māsas Žermēnas rakstītais oriģinālo Redvolas klostera projektu skaidrojums. Man šķiet, ka atradu to, ko meklējam, galvenajā skicē. Paskaties!

Matiass rūpīgi izpētīja rasējumu.

-   Fantastiski! viņš iesaucās. Tev tas atkal ir izdevies, mans draugs! Te parādīts, kā nokjūt uz klostera jumta no iekšpuses.

Metuzāls uzpūta elpu brillēm un noslaucīja tās gar savu kažociņu.

-   Patiesībā jāpateicas māsai Žermēnai, ka viss ir tik smalki aprakstīts, pelēn. Tad nu tā, jāsāk no šejienes.

Pēc stundas Matiass iznāca no vārtu namiņa, nopakaļ viņam lēca Kaujknābe. Iedams pelēns pie sevis murmināja:

-    Man vajadzēs piecas sešas stipras virves, dažus piķus, jā, un āmuru, noteikti vajadzēs āmuru. Tā, padomāsim, kārtīga mugursoma, kur to visu salikt, pietiekami daudz ēdamā un dzeramā, ā, un mazliet cukurotu kastaņu tev, draudzenīt.

Kaujknābe paklupa pār kājai piesieto ķieģeli un atkal sāka lādēties. Matiass pagaidīja, līdz viņa pieraušas kājās.

-   Vai, vai, tāda jauna zvirbuļu jaunkundze un šitā mnā!

Konstance un Ambrozijs Ērkšķis vēroja savdabīgo pāri. Kad viņi

bija pagājuši garām, āpsiene paklauvēja sev ar ķepu pie deniņiem.

-   Viņam tur, bēniņos, kaut kas nav kārtībā.

-   Jā, laikam zvirbuļi saviesušies, ieķiķinājās ezis.

Bazils Briedis Zaķis pārraudzīja brīvprātīgos, kas stiepa baļķus un smiltis, lai nostiprinātu galveno ieeju. Zaķa klātbūtne darbam piešķīra viegli militāru noskaņu. Viņš bija nostādījis brīvprātīgos ierindā, izveidojot dzīvo ķēdi, kurā dzīvnieki cits citam padeva aizsardzībai domātos materiālus.

Bazils nekavējās izmantot savu autoritāti cēliem mērķiem.

-    Ei, puis! Ceturtais no beigām! Mosties, vecīt! Tu jau trešo reizi izbārsti smiltis pa zemi. Skaties, es parādīšu, kā vajag.

Biklās peles sasmaidījās. Lielmanīgais zaķis patiesībā bija visai draudzīgi noskaņots radījums kā suns, kas tikai rej, bet nekož. Viņš pats arī strādāja līdz ar visiem un tikpat smagi kā pārējie.

-   Nē, nē, brāli Kātevitursauc. Padod baļķi šādi. Klau, tu labāk aizej kaut ko iekost. Ei, jūs pārējie, ku-kū, mostamies, daiļie sapņotāji! Kustiniet kājas, vai arī man no jūsu ūsām sanāks labas zābakšņores.

Palīgi smējās un centās, cik spēja. Laiku pa laikam kāds tik tikko valdīja smieklus, vērodams Klusā Sema izdarības. Viņš stāvēja Bazilam aiz muguras un atdarināja katru zaķa kustību, izgāzis sīciņās krūtis un svarīgi soļodams šurpu turpu.

Klostera virtuvē Rudzupuķe svaigās skābeņu lapās rūpīgi tina Matiasam pusdienas. Matiass pievirzījās no sāniem un pastiepās pēc cukurotā kastaņa. Rudzupuķe viegli uzšāva viņam pa ķepu ar koka pavārnīcu.

-    Nelien, negausīgais rīma! Tie ir tam nabaga zvirbulēnam, viņa rājās.

Matiass sašutumā iesprauslājās.

-   Ak tad nabaga mazajam zvirbulēnam! Paklau, jaunkundz, ja es ļautu šai mazajai nekauņai vaļu kaut piecas minūtes, mēs jau sen visi gulētu beigti.

Jaunā lauka pelīte palīdzēja Matiasam sakārtot mugursomas auklas. Viņa centās slēpt satraukumu.

-   Matias, es zinu, ka tu man neteiksi, kurp dodies, bet, lai kur arī tas būtu, lūdzu, sargi sevi.

Matiass sakārtoja aiz melnās zobena jostas aizbāzto dunci. Pašpaļāvīgi smaidīdams, viņš stāvēja durvīs.

-     Neuztraucies, Rudzupuķe. Es noteikti sargāšu sevi Redvolas drošības vārdā… un arī tevis dēļ.

Un prom viņš bija.

Iedams pa augšstāva koridoru, kas veda uz guļamtelpām, Matiass pusceļā apstājās. Griestos rēgojās bēniņu lūka, zem tās bija novietotas sastatnes. Metuzāls sekoja, vezdams saitītē Kaujknābi. Zvirbulim joprojām ap kaklu bija siksniņa un važas pie kājas.

Matiass palūkojās augšup.

-   Tad re kurp mēs dodamies!

Sirmais vārtu sargs pasniedza viņam glīti uzzīmētu plānu.

-    Te viss ir atzīmēts, Matias. Šī ir tā koka lūka uz bēniņiem. Tur pagriezies pa labi un ej līdz pat sienai. Labajā pusē sienā ir sprauga. Izlien tai cauri, otrā pusē Lielās zāles pussienas augstumā starp smilšakmens kolonnu arkām būs dzega. No tās tev jātiek augšā uz nākamās dzegas tā stiepjas gar vitrāžu logiem. Pie pirmā loga pa kreisi pakāpies uz vidējā spraišļa un nonāksi uz koka sijas, kas stiepjas paralēli jumta līnijai. Tālāk jābūt vēl vienai koka lūkai. Diemžēl precīzāk pateikt neko nevaru, tā tev jāatrod pašam. Kad atradīsi, lien tai cauri, un tad tev vajadzētu nonākt bēniņos tieši zem augstākās smailes. Tālāk rīkojies pats, Matias, vairāk nekādi palīdzēt tev nevaru.

Sirmā pele uzlika ķepas uz sava jaunā drauga pleciem. Atvadoties viņa balss ietrīsējās:

-    Lai tev veicas, Matias. Kaut es varētu kļūt atkal jauns un nasks, lai tev pievienotos.

Metuzāls apskāva pelēnu gluži kā paša dēlu un, Matiasam jau kāpjot pa sastatnēm, deva pēdējās norādes.

-    Ja tā zvirbuliene tev sagādā raizes, met šo pār bortu bez žēlastības! Viņa nolidos lejā tikpat ātri kā tas ķieģelis, kas viņai piesiets pie kājas.

Kaujknābe sabozās, bet neko neteica. Viņa saprata, ka Metuzālam taisnība ķieģelis pie viņas kājas bija gluži kā enkurs.

Matiass spēcīgi pagrūda lūku un nobīdīja to sāņus. Ar ķepu viņš aizsedza acis un sāka klepot, kad gadiem krājušies putekļi nobira pār viņa galvu. Vilkdams līdzi zvirbulieni, pelēns ierāpās bēniņos. Tur bija ļoti tumšs un drūms. Matiass palūkojās labajā pusē tik tikko varēja saskatīt vārgi spraucamies pelēcīgu gaismas svītru.

-   Re, kur tas šķirrrb, ko tas vecais tārps, čir, teic, Kaujknābe iečivinājās.

-   Ei, pieklājīgāk, zvirbuli! Tu mnā par manu draugu, Matiass noņurdēja, dodoties uz labo pusi un vilkdams auklu. Zaudējis modrību, viņš neveikli uzskrēja šķērssijai un paklupa biezajos putekļos.

Kaujknābe acumirkli metās pelēnam virsū! Zvirbuliene no visa spēka skrāpēja Matiasam kaklu un cirta ar knābi pakausī, nejaujot viņam piecelties.

Matiass rīstījās putekļos, cenzdamies apsviesties otrādi. Kaujknābe tikai izmisīgi knāba un skrāpēja, īsti neredzēdama savu mērķi, ko aizsedza milzīgā nešļava. Matiass ar ķepu taustījās sev aiz muguras, līdz saķēra putnu aiz kājas. Spēcīgi parāvis, pelēns apvēlās uz muguras, tajā pašā acumirklī izraudams savu dunci. Matiass ar visu augumu piespieda zvirbuli pie zemes un pielika dunča aso galu pie putna kakla.

-   Tagad klausies, Kaujknābe, Matiass sēca. Vēl viens tāds gājiens un tas būs arī pēdējais. Dzirdēji?

Abi kādu brīdi mierīgi gulēja zemē, skatīdamies viens otram acīs un smagi elsdami. Zvirbuliene joprojām kareivīgi čiepstēja:

-   Es dabū, čir, iespēja, Kaujknābe noknābi pele. Čirkste nepadodas, skaidrs?

Matiass pielēca kājās un nikni parāva aiz auklas. Klupdama krizdama zvirbuliene vilkās pakaļ, kad viņš devās uz izgaismotās spraugas pusi. Sviezdams putnu pa priekšu, Matiass izgrūda viņu caur šauro eju un pēc tam ar lielām pūlēm izspraucās ari pats.

Viņi bija uz pirmās dzegas, augstu virs Lielās zāles. Bez brīdinājuma Matiass rupji nogrūda Kaujknābi no dzegas.

Pārsteigtais zvirbulis šāvās lejup. Viņas kritienu apturēja spēcīgs rāviens, un tikai biezās kakla spalvas paglāba viņu no nožņaugšanās. Matiass atspēries stingri turēja auklu ar abām ķepām, kamēr zvirbuliene spirinājās un plivinājās virs Lielās zāles.

-   Tagad solies uzvesties, kā pieklājas, vai arī atvadies no dzīves, draudzenīt, Matiass nokliedza.

Sirdij dauzoties no pēkšņā uzbrukuma un gaidāmā likteņa dēļ, Kaujknābe saprata, ka bija pilnīgi atkarīga no viņas sagūstītāja žēlastības. Ar ķieģeli pie kājas viņai nebija nekādu izredžu paglābties. Kamēr viņa tā karājās striķi, bezjēdzīgi kulstīdama spārnus, Matiass uzsauca:

-   Domā ātrāk! Manas ķepas sāk gurt. Aukla tūlīt sāks slīdēt no ķepām ārā.

Atskanēja vārgs čiepstiens:

-    Kaujknābe negrib mirt, čir. Pele uzvar. Velc čirkste augšā. Būs laba, čir. Goda vārds.

Atspēries pret akmens arku, Matiass uzvilka zvirbuļiem atpakaļ drošībā. Noputējuši un piekusuši abi nosēdās uz dzegas un iedzēra no blašķes ūdeni. Matiass joprojām uzmanīja savu gūstekni.

-    Un ko vērts tad ir viena zvirbuļa godavārds? viņš ieprasījās.

Kaujknābe izgāza krūtis.

-    Čirkste vārds vienmēr goda vārds, čir. Kaujknābe nemelo. Zvēru pie mātes ola. Briesmīgs zvērests.

Viņš bija izmantojis galējus līdzekļus, lai izspiestu šo solījumu, taču ne bez iemesla, Matiass prātoja. Viņš neielaidās nekādos kompromisos ne ar sevi, ne savu gūstekni. Viņš vairs nevarēja atļauties būt par mazu muļķa novici, kas reiz klosteri bezrūpīgi vadīja savas dienas pirms visiem šiem lielajiem notikumiem. Pelēna prāts pamazām nobrieda, un viņš pats sāka līdzināties īstam kareivim. Šī misija bija ārkārtīgi svarīga no viņa, Matiasa, bija atkarīga Redvolas nākotne gluži tāpat, kā reiz no Mārtiņa Karotāja.

Kaujknābe ziņkārīgi piešķieba galvu.

-   Ko domā, čir, Matias?

Pelēns iestūķēja ūdens blašķi atpakaļ mugursomā.

-   Ak, neko īpašu, Kaujknābe. Nāc, labāk kustēsim tālāk.

Savāda nojauta Matiasam teica, ka nu viņi ar Kaujknābi vairs

nebija ienaidnieki.

Klūnija armijā varēja gaidīt pārmaiņas. Trīs žurku virsnieki jau bija kritušo sarakstā. Varbūt kādu paaugstinās?

Pirmais bija Kaulģīmis, kas gāja bojā zem ratu riteņiem. Nākamais Skrandausis klīda runas par čūsku, un dzīvs redzēts viņš vairs netika. Tagad Sārtzobis, Klūnija pirmais palīgs, bija pazudis bez vēsts, droši vien beigts.

Lielākā daļa Klūnija kareivju sapņoja uzkalpoties lidz pirmā palīga amatam ne tikai slavas un goda dēļ, viņi cerēja gūt arī lielāku laupījuma daļu.

Sesks Truškāvis slavināja pie lielās gobas kritušā drauga zebiekstes Slaikā labās īpašības.

-    Es jums teikšu, veči. Slaikais tā gan bija viena zebiekste, kam galva uz pleciem. Tas no tiesas bija labs virsnieka kandidāts. Zināt, es vēl līdz pat šim brīdim nevaru saprast, kā tāds gudrs un izveicīgs puisis kā viņš varēja aiziet bojā, vienkārši krītot no kaut kāda veca koka.

Sierzaglis pavīpsnāja:

-    Nemākulība, es teiktu. Es tur biju un visu redzēju. Turklāt Klūnijs jau nu nepieļautu, ka zebiekste izrīko žurkas.

-    Un kāpēc gan ne? sesks nelikās mierā. Varu derēt, ka pavēlnieks paaugstinātu jebkuru, kas parādītu labas prāta spējas un ciņas garu. Re, piemēram, es. Paskatieties es esmu lielisks sesks. Būtu mana teikšana, es mierīgi ieceltu sevi par vadoņa palīgu! Sesks sasita ķepas.

Sierzaglis nicīgi nospļāvās, labi zinādams, ka pašam uz paaugstinājumu bija maz cerību. Viņš netika uzskatīts par diezko nozīmīgu virsnieku. Ja jautājums par paaugstināšanu kļūtu aktuāls, visticamāk, izvēle kristu uz Tumšķepu. Ilknis bija aptraipījies tai nelāgajā atgadījumā ar Selu un Sārtzobi. Taču zebiekstes un viņu radi sermuļi un seski joprojām karsti aizstāvēja savu viedokli. Kāpēc gan citus nevarētu paaugstināt? Ar ko tad žurkas būtu tik īpašas? Kašķaspalva, Draņķpums un Varžģīmis uzskatīja, ka žurkas ir Klūnija armijas izcilnieki. Tumšķepa nostājās viņu pusē, bet vienlaikus centās nomierināt pārējos, mēģinādams pielabināties abām nometnēm, ja nu gadījumā notiktu balsošana. Nekad jau nevar zināt!

Taču bija visai maz cerību, ka Klūnijs Pātagaste pieļaus savā armijā jebkādas demokrātijas izpausmes. Viņš gulēja gultā, pievēris aci un par strīdiem un klačām nelikās ne zinis. Viņš kādu paaugstinās tikai tad, kad būs pilnīgi sveiks un vesels. Bet lidz tam lai tikai kāds kareivis pamēģina pasteidzināt šo lietu gaitu!

Sela un viņas dēls slapstījās pa kaktiem. Viņi jutās kā slazdā. Kopš Sārtzobja nāves neviens ar viņiem netika runājis. Likās, ka visi vaino viņus.

Pēkšņi Klūnijs Selai uzsauca:

-   Ē, lapsa! Izved to savu knēveli laukā uz brīdi paelpot svaigu gaisu un atceries nekādas klaiņāšanas! Pasaki, lai Tumšķepa ienāk pie manis un tas pļāpīgais sesks kāviņutur Truškāvis arī.

Lapsas metās darīt, kas likts, priecīgas par iespēju tikt prom no slimnieka kambara nospiedošās gaisotnes.

Tumšķepa un sesks iesoļoja iekšā, nezinādami, vai izturēties pašpārliecināti vai piesardzīgi. Ar Klūniju nekad nevarēja būt drošs.

Abi militāri sveicināja:

-   Jā, pavēlniek?

Klūnijs izrausās no gultas. Viņš mazliet pasoļoja uz priekšu un atpakaļ, pārbaudīdams kāju spēku. Ar katru dienu viņš kļuva nedaudz spriganāks. Viņš pagāja abiem kareivjiem garām un, nepagriezis galvu, uzrunāja:

-   Kurš no jums kaut ko jēdz no tuneļu rakšanas?

Truškāvis braši paspēra soli uz priekšu.

-   Ak, tuneļi, jūsu godība? Tādā gadījumā jūs esat vērsies pie pareizā zvēra.

Klūnijs atspiedās uz karoga kārts.

-  Tu, vai?

-   Kurš gan cits, ser? sesks pieglaimīgi atbildēja. Un vai es nezinu citus diženus zvērus, kas varētu palīdzēt? Seski, kā es, sermuļi, zebiekstes nu, protams, mēs esam tikpat labi kā jebkurš kurmis, ja runa ir par tuneļiem, tā tas ir. Stiprinājumi un virāžas, vertikālas šahtas un horizontālas ejas…

Klūnijs ar kārti uzsita pa zemi.

-   Skaidrs! Kur ir tie citi, ko tu minēji? Truškāvis pameta ar ķepu pār plecu.

-   Protams, visi ir ārā, jūsu augstība. Vai man viņus pasaukt? Truškāvis lielīgi salutēja un prom bija. Klūnijs pievilka

Tumšķepu tuvāk. Viņš pusčukstus noprasīja:

-   Vai tev nekas par tuneļiem nav zināms, Tumšķepa? Žurka nožēlā papurināja galvu. Klūnijs aplika ķepu Tumšķepam ap pleciem.

-    Tas nekas, man tev ir citi darbi padomā. Nevar jau ļaut seskiem, sermuļiem un zebiekstēm vieniem pašiem plūkt visus laurus, vai ne? Tu vienmēr esi bijis krietna žurka, Tumšķepa. Palīdzi man, un es parūpēšos, lai tu saņemtu brangu atlīdzību, kad pienāks laiks.

Tumšķepa padevīgi pamāja ar galvu.

Pēc brīža Klūnijs bija iegrimis nopietnās pārrunās ar Truškāvi un viņa triecienvienību. Apspriedi pārtrauca kņada aiz durvīm. Iekšā iesoļoja Sierzaglis, vilkdams līdzi Cāļplēsi un ar durkli bīdīdams pa priekšu Selu.

-   Ko tas nozīmē? Klūnijs prasīja paskaidrojumus. Sierzaglis uzvaroši pasmīnēja.

-    Vainīgas ir abas lapsas. Es pieķēru viņas noklausāmies stāvēja, ausis pie durvīm cieši piespiedušas.

Viņš izmanīgi pagrūda Selu un Cāļplēsi ar durkļa galu. Abi paklupa viens pār otru un nogāzās Klūnijam pie kājām, kur tie palika, bailēs drebot un taisnodamies.

-   Mēs nebijām vainīgi, ser. Mēs nenoklausījāmies aiz durvīm.

-    Mēs tikai bijām atspiedušies, lai atpūstos. Mēs esam tikai vienkārši dziednieki.

Klūnijs saprotoši pamāja.

-   Kā tad. Jūs tikai gribējāt palīdzēt rakšanā, vai ne tā?

Cerēdams pieglaimoties un no bailēm pavisam apjucis,

Cāļplēsis izpļāpājās:

-   Jā, jums taisnība, ser. Dodiet mums iespēju, un mēs raksim tuneli ne sliktāk par tiem citiem.

Sela izmisumā ievaidējās, kad Klūnijs nežēlīgi iespēra viņas dēlam.

-   Un kurš tad teica, ka jārok tunelis, lapsa? Es pieminēju tikai rakšanu!

Sela centās glābt situāciju.

-    Lūdzu, ser, neņemiet vērā, ko tas dumiķītis tur muld. Viņš tikai gribēja teikt, ka tad, kad jūs teicāt rak…

Belziens ar karoga kārti apklusināja Selu. Klūnijs ledaini apsūdzošā balsī uzkliedza.

-   Nodevīgās lapsas! Tas, ko viņš gribēja teikt tu slepus piezagies un nočiepi manus vārtu taranēšanas plānus, un tagad tu zini, ka es plānoju rakt tuneli uz Redvolu.

Sela aplaizīja sausās lūpas. Viņa lūdzoši skatījās uz žurku karavadoni, vienīgās acs skatienā nebija ne mazākās žēlastības.

-   Tu zini pārāk daudz, lapsa. Tu un tavs dēls spēlējāt bīstamu spēlīti. Bet neviens viltībā nepārspēs Klūniju! Es esmu šai spēlītē uzvarētājs, bet jūs abi zaudētāji.

Lapsas lūdzoši sakrampēja ķepas un nometās ceļos, žēlpilni smilkstēdamas. Klūnijs stāvēja izslējies, izbaudīdams savu soģa varu. Viņš pamāja Sierzaglim un Tumšķcpam.

-    Aizvāciet šos nožēlojamos liekuļus prom no manām acīm. Jūs zināt, kas darāms.

Spiedzot un brēcot pēc žēlastības, lapsas tika aizvilktas prom. Klūnijs pagriezās pret seskiem, zebiekstēm un sermuļiem.

-  Tā, tad nu par to tuneli.

14. NODAĻA.

Matiass un Kaujknābe lēnām virzījās uz priekšu. Kāpiens augšup līdz arkādei un vitrāžu logiem bija garš un grūts. Matiass atbrīvoja zvirbuli no ķieģeļa, lai būtu vieglāk kāpt, bet sasēja putna spārnus. Laiku pa laikam pelēns akmens spraugās iedzina pīķus. Viņš centās neskatīties lejā attālums līdz Lielās zāles grīdai bija biedējošs. Tikai vienu reizi viņš uzdrīkstējās uzmest ātru skatienu, nebūdams pārliecināts, vai tumšais punktiņš tur, lejā, bija Metuzāls, kas viņus vēroja.

Tikt pāri arkas lokam pašā augstākajā vietā bija patiešām riskants uzdevums. Cieši pieķēries nostiprinātajiem

pīķiem, Matiass bīstami izliecās, tikai viņa milzīgā apņēmība un spēks ķepās neļāva nogāzties lejā tā būtu baismīga nāve. Sakodis zobus, pelēns uzrausās līdz arkas virsotnei. Viņš ar ķepām aizsniedzās līdz akmens dzegai, kas atdalīja arku no vitrāžu logiem virs tās, un, stingri turēdamies, metās ieslīpi augšup. Viņa pakaļkājas balstījās uz dzegas. Ar vaigu piespiedies pie dzegas akmeņiem, viņš saņēmās vēl vienam rāvienam un pilnībā uzrausās uz dzegas. Apsēdies Matiass sasēja divas viives vienā. Viņš nolaida to lejā līdz Kaujknābei, kas gaidija lejā, pie arkas pamatnes. Zvirbuliene pati apsēja sev viivi. Kāpdama viņa centās atvieglot Matiasam vilkšanu, ar nagiem ķerdamās akmens spraugās un atbalstīdamās uz pīķiem.

Atspiedušies pret vitrāžām, viņi ieturēja maltīti. Kaujknābe jautri iečirkstējās.

-   Matiass, čir, viss sarkana pele!

-   Ha, kurš gan to saka, Kaujknābe! Matiass attrauca. Uz sevi paskaties. Tu visa esi zila.

Neparasto krāsu spēli radīja saules stari, kas rotaļājās vitrāžu stiklos. Ieturot maltīti, Kaujknābe pielieca galvu te uz vienu, te otru pusi no krāsas krāsā.

-   Skati! Es zaļa, atkal zila, tagad sarkana kā Matiass, čir, pele.

-   Ja nesēdēsi mierā, tūlīt nobālēsi aiz bailēm, jo nogāzīsies lejā, Matiass brīdināja.

Kad abi bija pietiekami atpūtušies, lai turpinātu ceļu, Matiass apskatīja loga centrālo spraisli. Tas bija bagātīgi rotāts ar smilšakmenī kaltiem vijumiem un padziļinājumiem, kas kāpšanu ievērojami atvieglināja. Drīz viņi sasniedza koka siju pie jumta izliekuma pamatnes. Tā bija bīstami šaura. Pele un zvirbulis kopā uzmanīgi virzījās pa to uz priekšu, bīstami saliekušies, ar muguru balstoties pret griestu izliekumu.

Neviens no viņiem nemanīja zvirbuli, kas no vitrāžu loga stūra ziņkārīgi vēroja nācējus. Putns nopētīja nelūgtos viesus un aizlidoja.

Matiass izvilka dunci un lielākai stabilitātei iecirta to koka griestos, lai apstātos un atrastu nākamo lūku.

-  Es to redzu, Matiass teica. Re, kur tā ir, no tevis pa kreisi, uz priekšu. Tev būs jāiet pirmajai, Kaujknābe.

Piesardzīgi zvirbuliene spēra soli pa solim, ar nagiem turēdamās pie gludās koka sijas. Pēkšņi Matiass juta, ka duncis izslīd no koka. Viņš zaudēja atbalstu un, līgodamies un vicinādams ķepas, sasvērās uz priekšu, Kaujknābe nejāva Matiasam nokrist, spēcīgi paraudama viņu atpakaj. Duncis aizvirpuļoja lejā pagāja krietns brīdis, līdz viņi izdzirda to nodzinkstam pret klostera zāles grīdu.

-  Šausmas! Matiass drebošā balsī iesaucās. Es jau domāju, ka gals klāt. Man likās, ka kritīšu. Paldies, ka izglābi man dzīvību, Kaujknābe.

Pamazītēm sprīdi pa sprīdim viņi virzījās uz priekšu, līdz nonāca zem lūkas. Lai kā arī censtos, ne viens, ne otrs nespēja to aizsniegt. Matiass mēģināja vairākkārt, pirms atzina savu sakāvi. Viņš nosēdās uz apmales, kuļādams kājas un dusmodamies pats uz sevi.

-   Muļķis, lūk, kas es esmu! Uzkāpt tik augstu un netikt tālāk par vienu vecu jumta lūku.

Zvirbulis piebikstīja viņam ar kāju.

-    Kāpēc Matiass nelaist Kaujknābe vaļā? Tad lido čirkste spārni un atvērt mazo tārpulfiku.

Matiass nesaprata.

-   Kā, lūdzu?

Kaujknābe paskaidroja vēlreiz:

-  Tu nedzird. Kaujknābe teic, atsien spārnus, lido augšā, atver lūku.

-   Dod man savu zvirbuļa godavārdu, ka neaizlaidīsies prom.

-   Ir labs. Dod Čirksta godavārdu. Solu nemukt.

-   Zvēri pie savas mātes dētās olas.

-   Pie mātes olas. Kaujknābe zvēr.

Matiass atsēja cilpu, kas turēja zvirbuļa spārnus, un Kaujknābe iemēģinot tos savicināja.

-   Ilgs laiks nelido. Lido labi, redzi.

Zvirbuliene pacēlās no šaurās sijas. Viņa apmeta vairākus straujus lokus un izpildīja dažus akrobātiskus trikus par godu savam draugam.

Matiass pasmaidīja.

-   Labi, tas bija ko vērts. Tagad nāc atpakaļ, mazā Iielibniece, un atver šo lūku.

Kaujknābe metās atpakaļ, plivinādamās gaisā bēniņu lūkas augstumā, ar nagiem ieķerdamās aizbīdnī.

-   Piesargies… lūka vaļā, krīt uz, čir, peles.

Pelēns pakāpās atpakaļ. Kad zvirbulis palaida vaļā lūkas durvis, tās smagi nobrikšķēja un palika karājoties eņģēs.

Šoreiz Matiass jau laikus bija gatavs tam, ka, lūkai atveroties, nobirs daudz putekļu. Viņš bija pavirzījies nost pietiekami tālu, lai izvairītos gan no smagā lūkas vāka, gan putekļu lavīnas. Kaujknābe lidinājās Matiasam aiz muguras, lai nodrošinātu viņu pret kritienu, kamēr viņš, izmantodams atvērtās lūkas durvis kā kāpnes, rāpās augšā. Ļoti drīz viņam tas izdevās. Lai gan telpā, kas pavērās skatienam, valdīja drūma krēsla, varēja samanīt, ka viņi atrodas tādā kā šaurā aizā, kuras viena mala bija samērā stāva siena, otra koka griestu velves otra puse, kas veidoja stāvu, kupolveidigu izliekumu.

Matiass pasauca Kaujknābi. Viņš atsprādzēja no zvirbuļa kakla siksnu ar auklu un iebāza to atpakaļ somā. Pelēns papaijāja savu spārnoto draugu.

-    Kaujknābe, es nevaru tevi vairs ilgāk turēt piesietu. Tu esi brīvs putns un ļoti labs draugs.

Zvirbuliene pamirkšķināja savas mežonīgās ačteles.

-    Matiass mans draugs pele. Es nepamest, čir. Palikt pie tevis.

Vairākas minūtes viņi pārlūkoja augstos griestus. Tā kā Kaujknābei bija priekšrocība spēja lidot, viņa pirmā atrada meklēto pēdējo lūku.

Matiasam nebija grūti uzrāpties augšā pa griestu kupolu. Šoreiz izrādījās, ka lūka verama uz āru. Tās vāks bija ļoti smags. Draugi atspiedās pret to un no visa spēka stūma, līdz vāks skaji iečīkstējās un pavērās. Matiass izlīda pirmais, Kaujknābe viņam sekoja. Kad lūka aizcirtās, viņi attapās zvirbuļu ielenkumā. Putni, skaļi ķīvēdamies un tērgādami, metās virsū Matiasam, ar daudziem asiem nagiem burtiski pienaglojot viņu pie lūkas vāka. Pelēns nespēja pakustināt ne ūsu. Tikpat pēkšņi, kā sācies, troksnis norima. Putnu bars pašķīrās. Matiasam tieši sejā pašapzinīgi raudzījās negants, no skata spēcīgs zvirbuļu tēviņš ar savādu spīdumu spožajās, niknajās acīs.

-   Peļutārps mans, čir, gūsteknis! Te Čirksta galms, čir! Es karalis Bullis Čirksts!

15. NODAĻA.

ABU nodevīgo lapsu Selas un Cāļplēša ļenganie ķermeņi gulēja ceļmalas grāvī. Klūnija žurkas bija caurdūrušas lapsas ar piķiem un tad iegrūdušas tās grāvī. Selas reiz spožās, manīgās acis stiklaini raudzījās tālumā viņa bija mirusi.

Taču Cāļplēsis sāka raustīties un vaidēt.

Viņš bija palicis dzīvs!

Visu ķermeni dedzināja svelošas sāpes. Žurkas bija iedūrušas viņam divas reizes: vienu reizi pakaļkājā, otru ādā pie skausta. Cāļplēsis iekaucās un iegāzās grāvī, žurku bendes piepalīdzēja ar spērieniem. Nākamajā

mirki! Cāļplēsis zaudēja samaņu. Selas ķermenis uzgāzās virsū, iespiezdams dēlu dziļāk seklajā, rāvainajā ūdenī.

Žurkas uzskatīja, ka abas lapsas ir pagalam, un, ja arī nebija, kurš tad līdīs cauri nātrēm slidenajās dūņās, lai pārliecinātos? Pār kņūpus grāvī gulošajiem ķermeņiem žurkas sasvieda velēnu kunkuļus un kādu laiku vēl pavēroja. Kad ap lapsām sāka laidelēties mušas, žurkas zaudēja interesi un devās prom.

Cāļplēsis nāca pie samaņas. Viņš gulēja pavisam nekustīgi, piespiests zem Selas ķermeņa. Pārliecinājies, ka gaiss tīrs, viņš ar lielām pūlēm atbrīvojās no pretīgā līķa, kas reiz bija viņa māte.

Vecā muļķe! Viņa neiekultos šajā ķezā, ja būtu ļāvusi rīkoties daudz jaunākai un gudrākai lapsai.

Nejuzdams ne mazāko žēlumu par mirušo māti, Cāļplēsis sāka apcerēt turpmāko rīcību. Viņam nāksies gulēt šī smirdīgā grāvja dibenā līdz tumsai. Lai gan viņš bija nopietni savainots, jaunais lapsēns pie sevis pasmīnēja te tev nu bija viņš, nevis viņa māte, viltībā pārspēja Klūniju. Tagad viņš drīz būs brīvs, un viņam zināmi Klūnija jaunie plāni par gaidāmo uzbrukumu Redvolai. Par to taču pienāktos kāda atlīdzība?

Tiklīdz satumsa, Cāļplēsis sāka kustēties. Un bija jau arī laiks! Mušas, lapsenes, tārpi un visvisādi rāpojoši kukaiņi visu pēcpusdienu bija ziņkārīgi tekalējuši ap viņu. Lēni un uzmanīgi viņš pavārtījās dubļos, izveidodams no tiem atvēsinošu kompresi, kas pārklāja brūces kājā un skaustā un apturēja asiņošanu. Tumsas aizsegā lapsēns grīļīgi pierausās kājās un pa grāvja dibenu lēnām kliboja Redvolas virzienā.

Ceļš bija mokoši garš, bet Cāļplēsis sevi uzmundrināja, glaimodams savai patmīlībai.

Varbūt bariņš pastulbu žurku var pievārēt Selu. Ha, viņa bija jau veca un zaudējusi izveicību. Ne tā kā es! Viņi nebija rēķinājušies ar tādu jaunu, attapīgu un gudru lapsu! Es viņiem parādīšu! Atriebība būs salda! Viņi vēl redzēs, ko nozīmē stāties pret tik izcilu spiegošanas ekspertu kā mani.

Pēc vairāku stundu gājiena, kad jau bija saskatāmi klostera mūri, Cāļplēsis sameklēja vietu, kur grāvjmalas slīpums nebija tik stāvs, un sāka kārpīties ārā no grāvja. Rāpdamies augšup, viņš smagi elsa un sāpēs skaļi vaidēja. Turēdamies pie tīteņiem un kā atbalstu izmantodams pāri grāvim noliekušos krūma zarus, viņš beidzot izrausās uz ceļa.

Bez spēka viņš gulēja putekļos. Viņam nebija ne mazākās nojēgas, cik ilgi viņš vilcies pa grāvi. Tālāk viņš nespēja paspert vairs ne soli un ieslīga pa pusei nemaņā, pa pusei miegā.

Klusais Sems kā miesassargs pavadīja Rudzupuķi viņas nakts apgaitā pa nocietinājuma vaļņiem. Vāverēns nopietni soļoja viņai līdzās, kamēr pelīte dalīja krūzes ar karstu buljonu tiem, kas stāvēja sardzē nakts stundās. Ambrozijs Ērkšķis badīgi lūkojās, kamēr Rudzupuķe viņa krūzē lēja kūpošo buljonu. Ezis sirsnīgi jo sirsnīgi tencināja par garšīgo virumu, cerēdams uz papildporciju pēc tam, kad visi būs paēdināti.

Cik jūs gan esat gādīga, Rudzupuķes jaunkundz. Es vienmēr esmu teicis, ka nav nekā labāka par pašu gatavotu dārzeņu buljonu, tas krietni sasilda manus vecos ērkšķus. Nakts ir skaidra, bet, zini, pirms rītausmas gan, es teikšu, kļūst drusku pavēsi.

Kamēr ezis runājās ar peli, Klusais Sems ne brīdi nestāvēja mierā. Viņš tipināja pa parapetu, nemitīgi sūkādams ķepu, lēkāja no akmens uz akmeni un atvairīja iedomu pretiniekus ar savu sīciņo duncīti.

Sākumā Rudzupuķe domāja, ka tas kā parasti piederas viņa rotaļām vāverēns stāvēja uz vārtu nama sliekšņa, rādīdams ar nazi lejā uz ceļu, viņš ar krietni nosūkāto ķepu māja Rudzupuķei un Ambrozijām, lai tie nāk paskatīties.

Lauka pele pakratīja smeļamo kausu.

-   Liec nost to dunci un beidz vienreiz kāpelēt, palaidnieki

Klusais Sems sastindzis stāvēja, nekustēdams ne no vietas,

gluži kā dresēts putnu suns.

-    Varbūt šis grib mums kaut ko teikt? norūca Ambrozijs. Viņš gāzelēdamies devās uz parapetu un palūkojās lejā, kurp rādīja Sems.

-   Jā, nudien, Rudzupuķes jaunkundz. Izskatās, ka mūsu mazais kareivis ko pamanījis. Tur lejā guļ viens radījums, bet, lai man acis no pieres izsprāgst, nevar saprast, vai tas ir zvērs vai putns, tik daudz dubļu un putekļu apķepis tam apkārt, ezis nopukšķēja. Paliec, kur esi, jaunkundz. Es aiziešu pēc papildspēkiem.

Rudzupuķe un Klusais Sems raudzījās lejup no parapeta. Ambrozijs ar Džesu Vāveri un Priekškurmi devās izlūkos ārā uz ceļa. Viņiem aiz muguras palika ducis brašu peļu, kas Bazila Brieža Zaķa vadībā sargāja vārtus.

-   Uzmanību visiem, zaķis paklusām nokomandēja. Turiet acis vaļā, vai tās nav kādas lamatas, un nekādu sarunu.

Cāļplēsis tika ievilkts iekšā, cik tik ātri var. Pat velkot lapsu pār klostera dārzu, aizsargi nespēja valdīt ziņkāri un ņēmās izprašņāt klibo, pusdzīvo rudasti.

-   Vai to pastrādāja tavi draugi žurkas?

-   Droši vien tu tagad meklē patvērumu…

-   Ēr, kas ta' tev iekš prāt' šitā pa ceļu vāļāties?

Cāļplēša galva valstījās no vienas puses uz otru. Viņš tikai atkārtoja vienu sakāmo:

-   Abatu. Man jārunā ar abatu. Bet to āpsieni turiet no manis pa gabalu, vai arī jūs neko nedabūsiet zināt.

Bazils, palaidis sardzi atpūsties, panāca Ambroziju.

-   Klau, varbūt tiešām vedam to blēdi pa taisno pie abata. Citādi vēl izlaidīs garu, tā ari neko nepateicis, vai zin'.

Cāļplēsi ievilka klostera ēkā un noguldīja uz sola. Abats Mortimers ieradās naktstērpā, šļūkādams čībās ieautās kājas un berzēdams no acīm miegu. Viņš ar vērīgu, pieredzējušu skatienu nopētīja lapsas savainojumus un bez mazākā satrukuma ierunājās.

-   Labi, lapsa, ko tu no mums gribi? Nešaubos, ka tavs kungs un pavēlnieks Klūnijs tevi atsūtīja spiegot.

Cājplēsis noliedzoši mēģināja pagrozīt galvu.

-   Lūdzu, ūdeni, man slāpst.

Džesa Vāvere paņēma ūdens krūku, taču lapsai nedeva.

-   Pasaki abatam, ko tu gribi, blēdi, viņa stingri pavēlēja.

Lapsa ar drebošu ķepu pastiepās pēc ūdens krūkas, bet abatam

par pārsteigumu vāvere to joprojām turēja nostāk.

-    Vispirms runā. Dabūsi ūdeni, kad mēs uzzināsim, kas tev sakāms, viņa uzstāja.

Skats, kā ievainots dzīvnieks mokās, abaūi satrauca, bet viņš ar gudru ziņu nolēma atstāt visu Džesas ziņā. Vāvere zināja, ko dara.

-    Man to nodarīja Klūnija orda, nočērkstēja lapsa. Mana māte, Sela… viņi to nodūra. Es uzzināju Klūnija jaunos plānus. Parūpējieties par mani, un es jums visu izstāstīšu.

Cājplēsis atkal zaudēja samaņu.

-   Phe, es jau nu netērētu šim te savu dārgo laiku un zāles, Džesa dzedri noteica.

Ambrozijs Ērkšķis prātodams pakasīja vēderu.

-   Tiesa, Džes, es arī ne, bet varbūt viņam ir svarīgas ziņas, vai gan citādi viņš, tik vārgs būdams uz šejieni vilktos?

Abats apskatīja lapsas savainoto, dubļiem klāto skaustu.

-   Izklausās ticami, Ambrozijām varētu izrādīties taisnība. Paceliet šo nožēlojamo radījumu un nogādājiet viņu, lūdzu, lazaretē.

Rudzupuķe un Klusais Sems noskatījās, kā aiznes lapsu. Sems stāvēja pelītei priekšā ar paceltu dunci, lai aizsargātu viņus abus. Rudzupuķe pabužināja viņa spicos ausu galus.

-   Ir jau labi, Sem, viņa mīļi teica. Lapsa mūs neaiztiks. Paldies, ka aizsargāji mani.

Vāverēns iebāza nazi atpakaļ maksti un atsāka sūkāt ķepu.

Vinifreda un abats Mortimers sēdēja lazaretē pie slimnieka gultas. Viņi palika nomodā, līdz Cāļplēsis atguva samaņu. Lapsa iesmilkstējās, tad aplūkoja mājīgo istabiņu.

-    Ai, mans kakls! Kas šī par vietu? Kur es esmu? Cāļplēsis vaidēja.

Vinifreda uzmanīgi iespieda viņu atpakaļ spilvenos un pacēla bļodu ar ūdeni pie Iapsēna saplaisājušajām, apkaltušajām lūpām.

-   Lūdzu, padzēries un guli mierīgs, viņa izrīkoja.

Kamēr Cāļplēsis lieliem malkiem alkatīgi dzēra, abats viņam paskaidroja:

-    Tu esi Redvolas klostera lazaretē. Pagaidām es vēl nevaru droši spriest, cik smagi ir tavi ievainojumi. Kad būsi atpūties, mani draugi iztīrīs un pārsies tavas brūces.

Cāļplēsis neticēja savām ausīm:

-    Jūs gribat teikt, ka es varu palikt? Bet es taču vēl neesmu izstāstījis par jaunajiem plāniem.

Abats noslaucīja ūdens lāsītes no ievainotā laspēna zoda.

-    Uzklausi mani, dēls. Mēs tevi neraidīsim prom, ja vien tu neesi ienaidnieks, kas vēl mums ļaunu. Redvolas klosterī aprūpē visas radības, un gādāt par slimajiem un ievainotajiem arī par tevi ir mans pienākums. Teikt vai neteikt, kas tev zināms tas paliek uz tavas sirdsapziņas. Tu varēsi baudīt mūsu viesmīlību un patvērumu, līdz būsi pilnībā atveseļojies.

Cāļplēsis gulēja, apcerēdams laipnā peļu sirmgalvja vārdus. Pēkšņi viņš ierunājās:

-    Tarāns ir tikai maldināšanai. Klūnijs grib to izmantot uzmanības novēršanai, kamēr pats raks tuneli zem abatijas mūriem. Es nezinu, kur tieši viņš sāks rakt, bet es zinu, ka viņš mēģinās iebrukt no pazemes.

Vinifreda samazināja lampas liesmu un aizvilka aizkanis. Abats pašūpoja galvu:

-   Klūnijs tik tiešām ir elles izdzimums. Nekas viņu nespēj apturēt. Tagad es to saprotu. Un ticu, ka tas, ko saki, ir tiesa. Bet kāpēc tu nāci garo un griito ceļu uz Redvolu, lai atnestu šo vēsti gandrīz samaksādams par to ar savu dzīvību?

Melodams Cāļplēsis centās izskatīties bēdu sagrauzts un cietis lielu pārestību.

-  Tāpēc, ka viņi nogalināja Sirmo Selu, ser. Viņa bija mana māte. Es nelikšos mierā, kamēr viņas slepkavas nesaņems taisnīgu sodu.

Abats paplikšķināja Iapsēna ķepu:

-   Paldies par paļāvību uz mums, mazais. Tagad ver acis ciet un centies mazliet nosnausties.

Kad abats bija aizgājis, dubļiem klātais lapsēns tīksmi saritinājās spodri baltajos palagos. Nu jau viņš jutās mazliet labāk, pietiekami labi, lai sāktu pie sevis klusi smīkņāt.

Nav lielāka muļķa par vecu muļķi!

Šī pele bija tikpat dumja kā reiz Sela. Lai peles cīnās pret žurkām vai žurkas pret pelēm vai nav vienalga? Redvolā jaunai, gudrai lapsai noteikti bija īsta dārgumu krātuve.

16. NODAĻA.

Atraitne Dūkanspārne bija Kaujknābcs māte. Viņa bija ari varenā karaļa Buļļa Čirksta māsa. Kad viņas meitu notrieca bulta, vecā zvirbulienc bija samierinājusies ar domu, ka Kaujknābe gājusi bojā. Nu, kad izrādījās, ka meita ir sveika un vesela, viņa atvieglota reizē priecājās un bārās. Beidzot Kaujknābei izdevās iestarpināt kādu čiepstienu, un viņa, ātri bērdama vārdus zvirbuļčirksta izloksnē, izstāstīja mātei savādos notikumus.

Tikmēr Matiass gulēja uz grīdas, daudzo nikno Čirksta karotāju nagu piespiests. Cik varēja noprast, šī milzīga bēniņu telpa bija karaļa Buļļa Čirksta galms, un šī karaļa dusmas, šķita, tūlīt gāzīsies pār Matiasu.

Zvirbuļi šeit dzīvoja juku jukām lielā, nekārtīgā barā. Jumta slīpās plaknes augstu virs galvas savienoja jumta kore, atgādinot otrādi apgrieztu V burtu un veidojot gani, trīsstūrainu telpu. Pažobeles abas malas bija bāztin piebāztas ar netīrām, noplukušām ligzdām, kuras visas bija pilnas ar ķērcošiem zvirbuļu mazuļiem. Viens bēniņu gals bija nodalīts ar dakstiņiem un dažādiem ligzdu veidošanas materiāliem. Te bija karaļa mītne. Matiass noprata, ka tiem vajadzētu būt tieši zem vietas, kur atrodas vējrādis.

Karalis Bullis Čirksts necieta nekādus jokus. Viņš pamanīja pelēna acīmredzamo interesi par apkārtni un ātri vien ar nežēlīgu spērienu pa Matiasa bezpalīdzīgo ķermeni novērsa viņa uzmanību.

-   Ko, čir, grib peļutārps karaļa galmā? viņš nočirkstēja.

Matiass, saprazdams, ka šoreiz nav īstais laiks tukšai pļāpāšanai, tūlīt pat sarunai ar karali atbilstošā manierē braši atbildēja:

-   0, karali, es nāku, lai atdotu tev vienu no taviem bezbailīgajiem jaunajiem karotājiem!

Šis paziņojums tūdaļ sacēla pamatīgu kņadu. Bullis Čirksts vienreiz sasita spārnus, un kņada noplaka. Piešķiebis galvu, viņš novērtēja šo jauno pašpārliecināto svešinieku.

-   Tu melot, peļutārrrps! Neglābi Čirkste! Pele ienaidnieks! viņš ieķērcās. Karalis Bullis teic noknābi, čir, ienaidnieku, noknābi!

Jau nākamajā mirklī Matiass attapās cīnāmies uz dzīvību un nāvi. Čirksta kaujinieki barā metās viņam virsū, ķērkstēdami, plēsdami ar nagiem un knābdami. Pelēns pamanījās atbrīvot vienu ķepu un vēzēja to uz visām pusēm spēcīgie triecieni trāpīja vairākiem zvirbuļiem. Matiass saprata, ka ilgi vairs nespēs turēties pretī, jo, karaļa nikno ķērcienu mudināti, viņam virsū spiedās arvien vairāk zvirbuļu.

-   Noknābi, noknābi, čir, pele beigts, noknābi!

Cīnīdamies, lai atbrīvotu otru ķepu, Matiass sajuta, ka viņu

ieskauj divi pāri spārnu. Kaujknābe un Dūkanspārne centās viņu pasargāt. Zvirbujmāte skaļi sauca:

-   Neknābi! Pele labs! Izglābt Čirkste, mans olputnēns, čir.

Karali tas nepārliecināja.

-   Pele ienaidnieks, vajag beigts.

Karalim Bullim Čirkstam pašam mazuļu nebija. Kaujknābe, kas bija viņa vismīļākā krustmeita, lūdza tēvoci apžēloties:

-   Nē, nē, karali Bulli. Nenoknābī, nevaj'g beigts Matiass pele! Viņš izglābt Kaujknābe! Dot Čirksta godavārds pele, ka tu nenoknābī.

Karalis nolēca savu kareivju vidū, kas pajuka uz visām pusēm kā pelavas. Viņi bailigi satupa karaļa priekšā, kad viņš izkliedza jaunu pavēli.

-    Muļķutārpi! Pārtraukt! Karalis teic neknābi pele! Manas māsas olputnēns dot Čirksta godavārds!

Čirksta karotāji atkāpās. Matiass pierausās kājās. Par laimi, viņš nebija īpaši cietis. Pelēns nopurināja gružus no sava tērpa.

-   Fū! Pateicos tev vēlreiz, Kaujknābe, tu esi īsts draugs. Esmu tev dzīvību parādā.

Karalis izdeva rīkojumus diviem kareivjiem.

-   Karavanag, Vējspalva! Pārbaudīt, kas pele somā, čir.

Matiass nekustīgi stāvēja, kamēr tie noņēma somu no viņa

pleciem. Abi kareivji nespēja saprast, kā maisveidīgo somu attaisīt. Viņi plēsa to ar knābjiem un nagiem, līdz tā bija pušu. Nešļavas saturs izbira pa grīdu. Matiass godbijīgi stāvēja maliņā, kamēr karalis rakājās pa viņa trūcīgajiem krājumiem.

Karalis Bullis Čirksts nodzērās ūdeni no blašķes un izspļāva.

-   Tārpu nav, tikai peļēdiens, viņš piebilda.

Kaujknābe skumīgi nopūtās. Viņa ar ilgpilnu skatienu noraudzījās, kā tēvocis atrod paciņu ar karamelizētajiem kastaņiem un atplēš to vajā. Bullis Čirksts šaubīdamies vienu pagaršoja. Viņa sejas izteiksme atplauka.

-   Tas labs ēdiens Čirkstu karalim. Nav labs peļutārpam. Ņemt sev.

Viņš iebāza cukurotos kastaņus azotē, tad pacēla siksniņu ar auklu un pamāja Matiasam.

-    Pejutārps, nākt šurp. Tu veiksminieks. Karalis saudzē dzīvība.

Pelēns, bailēs trīsēdams, tuvojās zvirbulim, negribēdams sadusmot neaprēķināmo, bīstamo putnu. Čirkstu karalis sasprādzēja siksnu ap Matiasa kaklu tik cieši, ka pelēns tik tikko varēja paelpot. Karalis piesēja auklu un skaļi iesmējās. Viņa pavalstnieki padevīgi smējās viņam līdzi.

Matiass juta, ka asinis viņā sāk vārīties. Viņš mēģināja savaldīt augošās dusmas Čirkstu karaļa galms nebija vieta, kur ļauties dusmu uzplūdam. Prātā viņš sev solījās vairs nekad neuzlikt kakla siksnu nevienai dzīvai radībai. Pazemojums bija vārdiem neizsakāms.

Bullis Čirksts padeva auklas galu Kaujknābei. Pagriezies pret pavalstniekiem, viņš atsāka neprātīgi ķiķināt un rādīja uz Matiasu.

-   Karalis Bullis Čirksts saudzē, čir, pele. Kā tev tīkas tavs zvērs, krustmeitiņ? Pele, tu klausīt, čir, mana māsa un viņas olputnēns. Smieklīgs, ja?

Visi zvirbuļi ilgi un skaļi smējās, cits citu mudinādami izrādīt lielāku jautrību. Tā kā Karalis bija pilnīgi neparedzams tirāns, kad viņš jokoja, pārējiem vienmēr bija jāsmejas.

Kaujknābe paraustīja auklu un pačukstēja draugam:

-   Matias, redzi, Kaujknābe un, čir, māte nesmieties. Žēl.

Jaunais gūsteknis pamirkšķināja savai uzraudzei. Viņa prātā jau dzima plāns.

-   Neraizējies, draugs. Vismaz esmu dzīvs.

Kaujknābe padeva auklas galu mātei.

-   Tas Dūkanspārne; māte. Viņa laba čirkste, nedarīt slikti pele. Redzi!

Dūkanspārne viegli parāva auklu. Viņa uzsmaidīja Matiasam un palocīja galvu. Viņš nodomāja, ka Kaujknābes māte ir jauka.

Karalis deva pavēles Kaujknābei un Dfikanspārnei.

-   Jūs turēt, čir, pejutārps pie aukla, čir. Nebūt klaiņot, nestaigāt apkārt. Dot daudz darba, čir. Daudz spert, šitā.

Bullis Čirksts atvēzējās spērienam, bet Matiass veikli izvairījās un sāka dejot, un dziedāt ar vientiesīgu izteiksmi sejā.

Karalis stāvēja ar sāņus piešķiebtu galvu, pārsteigts par savādās peles izdarībām.

Matiass smieklīgi dancoja apkārt, vienlaikus uzdziedādams dziesmiņu:

«Es esmu augstu uzkāpis Pie pašas jumta kores. Dod siksniņu man karalis, Tā māsa tur pie šņores.»

Viņš lēkāja uz riņķi, atkal un atkal atkārtodams pantiņu.

Bullis Čirksts sasita spārnus un neprātīgi smējās.

-    Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha! Paskat, Karavanag! Redzi, Vējspalva! Pejutārps nav pilns, čir, prāts. Viņš trrraks! Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha!

Visi padevīgi smējās līdzi savam neprātīgajam valdniekam.

Pēc kāda brīža zvirbuļi laidās prom, daži uz ligzdām, citi tārpu medībās. Daži izredzētie devās spēlēt ar karali «Trīs spalvas», čirkstu vidū ļoti iecienītu azartspēli, kas Bullim Čirkstam varen patika. Dūkanspārne un viņas meita aizveda dejojošo peli uz savu ligzdu galma vistālākajā pažobelē.

Lai gan no ārpuses ligzda izskatījās netīra un noplukuši, iekšpusē tā izrādījās glīta un ērta. Kaujknābe bija savākusi kopā Matiasam piederošās lietas. Salikusi tās atpakaļ pārplēstajā mugursomā, viņa atdeva to savam peļu draugam, bažīgi vērdamās viņā.

-   Matiass būt slims, čir, galvā? viņa apjautājās.

Pelēns laimīgs atlaidās Dūkanspārnes ligzdā un mierinoši uzsmaidīja abām zvirbulienēm.

-   Nepavisam. Esmu pie tikpat pilna prāta kā jūs abas. Bet, ja uzvedīšos kā jucis, tad varbūt jūsu karalis un viņa kareivji neuzskatīs mani par bīstamu. Varbūt viņi liks mani mierā un aizmirsīs, ka es tāds vispār esmu.

Dūkanspārne uz brīdi novērsās no maltītes gatavošanas. Viņas skatiens bija nopietns.

-   Matiass pele darīt pareizas lietas, viņa teica. Bullis Čirksts ļauns. Slikts raksturs. Dažreiz Dūkanspārne domā, Bullis Čirksts jucis. Labāk viņš domā, čir, tu nav kaitīgs pele.

Matiass viņai cieņpilni palocījās.

-    Paldies, Dūkanspārne. Tu esi ļoti drosmīga zvirbuliene. Tu sevi un Kaujknābi pakļāvi lielām briesmām, glābdama mani.

Dūkanspārne pasniedza ēdienu. Matiass bija pateicīgs, ka zvirbuliene cenšas nelikt viņa traukā tārpus un beigtus kukaiņus. Zvirbuļmāte vēroja svešinieku ar gudrām, maiguma pilnām acīm. Pelēns ar viņas meitu varēja būt gandrīz vienaudži.

-   Matiass izglābt, čir, mana Kaujknābe, viņa teica. Mums nav Čirkstu karotāja, kas mūs sargāt. Kaujknābe droša, kā, čir, tēvs bij. Tagad tēvs, čir, viņš beigts. Es mācos mūs aizstāvēt, līdz Kaujknābe izaug diža karotāja reiz.

Sarunās laiks paskrēja nemanot. Matiass daudz uzzināja par čirkstu paražām un dzīvesveidu.

Dūkanspārne, karaļa māsa, nāca no karaļa ģimenes. Viņas vīrs bija gājis bojā pagājušajā pavasarī kaujā ar strazdiem. Viņš glāba karaļa dzīvību, par to Bullis Čirksts bija apsolījis rūpēties par Dūkanspārni un viņas meitu. Taču karalis jau pēc acumirkļa bija aizmirsis savus solījumus un pametis abas likteņa varā, lai tiek galā pašas, kā māk. Tikai tad, ja citādi nevarēja, Dūkanspārne atgādināja viņam par doto solījumu, zinādama, ka Bullis Čirksts ir bīstams. Tāpēc parasti viņa klātbūtnē Dūkanspārne prātīgi klusēja.

Kad Brdlis Čirksts devās uz savu mitekli, viņš mēdza tur tupēt dienām ilgi, pēkšņi parādīdamies, lai pārsteigtu savus karotājus ar grandioziem plāniem un neiedomājamām idejām. Neviens neuzdrošinājās iebilst, lai gan jau pēc pusstundas Čirksts bija aizmirsis savus pirmītējos neprātīgos nodomus un devās tārpu medībās. Pēc kāda laika viņš atgriezās un redzēja, ka viņa griba nav pildīta. Pēc nikna ķīviņa un apvainojumiem, izkliegdams apsūdzības, viņš dusmās pazemināja virsniekus un iecēla viņu vietā ierindniekus, kas vismazāk bija gaidījuši uz paaugstinājumu. Nākamajā dienā viņš visu jau atkal bija aizmirsis un kala vēl neprātīgākus plānus. Matiass nevarēja vien nobrīnīties par čirkstu galma dzīvesveidu. Zvirbuļi neizrādīja cits citam ne mazāko laipnību vai cieņu, bieži vien viņi uzsāka mežonīgu ķīviņu visniecīgākā iemesla dēļ. Kautiņā iesaistījās ne tikai karotāji, bet pat tikko pirmo pūku nometuši mazuļi. Savainojumi, ko zvirbuļi cits citam nodarija, bija drausmīgi.

Čirkstu tauta neko nezināja par uguns kurināšanas mākslu. Dienā galmu izgaismoja saules stari, kas spraucās caur plaisām un caurumiem dakstiņu jumtā un iespīdēja no pažobelēm. Ēdiens netika īpaši gatavots, viņi galvenokārt pārtika no tārpiem un sīkiem kukaiņiem. Čirksti nepūlējās nošķirt dažādas kukaiņu sugas. Visam derēja viens visaptverošs apzīmējums «tārps». Tā, piemēram, zvirbulim pusdienās varēja pasniegt tauriņu vai sienāzi, bet to tik un tā sauca par «tārpbarību». «Tārps» bija ari ienaidnieku vai gļēvuļa apzīmējums, tā varēja nosaukt jebko, kas čirkstiem svešs. Ziedpumpuri un maigi dzinumi papildināja zvirbuļu ēdienkarti, arī ogas un augļi, ko zvirbulis varēja lidodams panest. Matiass par to bija pateicīgs. Pat doma par dzīvu tārpu vai beigtu kukaiņu ēšanu viņam likās pretīga.

Nebija noteikts nekāds dienas režīms vai ikdienas darbi. Vecāki baroja mazuļus, viss pārējais tika atlikts uz rītdienu, tas nozīmēja, ka netika padarīts nekad. Liecības tam bija vērojamas visapkārt visur valdīja netīrība, putekļi, dubļi un vispārējs sajukums.

Matiass, tiklīdz iemanījās izsekot zvirbuļčirkstā ātri bērtajiem vārdiem, pamazām aptvēra, ka viņu valoda bija samērā vienkārša. Vārda «čir» lietošana bija nenoteikta, runātājs to iestarpināja, kur vien iedomājās. Ari pati valoda nebija sarežģīta. Bieži vien vārdi bija savienoti kopā vienā vai izrunāti stiepti. Daži zvirbuļi čirkstēja pārlieku ātri, un Matiass bija pārliecināts, ka viņi paši nesaprot, ko saka.

Matiass nebija drošs, vai Kaujknābe zina par viņa vēlmi atgūt Mārtiņa zobenu; katrā ziņā Dūkanspārne to nezināja. Pelēns bija kārtīgi apskatījis lielāko daļu galma, bet zobenu nekur nemanīja. Matiass prātoja, ka tam noteikti jābūt vienīgajā vietā, ko viņš vēl nebija izpētījis, karaļa ligzdā. Viņš ilgi un dikti domāja, kā piekļūt karaļa miteklim. Viņš negribēja sagādāt nepatikšanas draugiem un negribēja arī radīt aizdomas par nāciena patieso iemeslu. Un, pat pieņemot, ka viņš atgūtu zobenu, kā lai to drošā veidā nogādā atpakaļ lejā klosterī pie savējiem?

Matiass parēķināja, ka viņš šeit augšā pavadījis vienu nakti un dienu. Pievakarē viņš, sēdēdams pie ligzdas, laboja pārplēsto mugursomu un pārskatīja savas mantas. Ik reizi, kad tuvojās kāds zvirbulis, pelēns sāka muļķīgi smaidīt un dziedāt savu dziesmiņu. Neviens viņam nepievērsa īpašu uzmanību.

Kaujknābe atgriezās no tārpu medībām. Viņa stāvēja un vēroja Matiasu.

-   Mans nomedī, čir, tārpi, viņa iečirkstējās. Atnesi, čir, pienenes Matiass. Pele patīk ēst, čir, pienenes.

Matiass atbildēja zvirbuļčirkstā:

-   Kaujknābe, čir, labs medītājs. Pele patīk puķe. Labs, čir, tārpbarība. Kur Dūkanspārne, māte?

Kaujknābe norādīja uz karaļgalu:

-    Dūkanspārne taisī Bullis Čirksts tārpbarība. Karalis nav sieva, taisī ēdiens.

Matiass izlikās, ka atbilde viņu nemaz neinteresē. Viņš pavilka kakla siksnu, lai palaistu to nedaudz vaļīgāk.

-   Čir, siksna spiedi peļukakls, viņš pasmaidīja.

Kaujknābe līdzjūtīgi paraustīja plecus.

-   Karalis teic tu nēsā, čir. Nevar ņemī nost. Mans žēl.

Matiass turpināja krāmēties pa mantām. Pēkšņi viņš uzgāja

neatvērtu paciņu. Kāda veiksme! Tie bija cukurotie kastaņi. Viņš veikli ieslidināja tos mugursomā, lai Kaujknābe nepamanītu. Citā reizē viņš ar lielāko prieku būtu atdevis kastaņus draudzenītei, bet šoreiz bija citādi. Matiasam tos vajadzēja ēsmai.

Tā viņi turpināja pļāpāt, līdz atgriezās Dūkanspārne. Pēc krietna briža pelēns viņu uzrunāja:

-   Tu ir, čir, karaļa istaba visu, čir, daudz laiks.

Dūkanspārne piekrītoši pamāja.

-   Mans, čir, vienīga čirksts karalis Bullis laid, čir, tur, viņa iesmējās. Viņš slinks Čirksts. Netaisi pats tārpbarība.

Matiass smējās līdzi.

-   Droši, čir, karalis nezina, kā taisi, čir, pats tārpēdiens, viņš ieķiķinājās. Kā tu domā, Dūkanspārne? Matiass atradi, čir, dāvana karalis.

Māte Čirkste strauji pagrieza galvu.

-   Ko, čir, pele domā. Dāvana?

Matiass pienāca tuvāk un sazvērnieciski pačukstēja:

-   Tu atceries, kā karalis Bullis patika, čir, peju cukurkastaņi? Es atradu, čir, vēl. Tu mani vedi. Mēs iedod kastaņus, čir, karalis.

Dūkanspārne šaubījās.

-   Kāpēc pele grib dot, čir, kastaņus karalis?

Matiass iepleta ķepas tā, it kā teiktu kaut ko pašsaprotamu.

-   Lai, čir, karalis laidi pele vajā. Grib iet uz, čir, peļumāja. Matiass aizturētu elpu vēroja Dūkanspārni. Beidzot viņas seja

atmaiga. Viņa saprotoši pasmaidīja.

-    Labi, Matias. Mēs mēģini, čir. Sliktāk nebūt, bet atceries, nedari, čir, Bullis Čirksts slikts oma. Viņš noknābi, droši.

Ar iekšēju atvieglojuma nopūtu Matiass izvilka kastaņu paciņu.

-    Paldies tev, māte Čirkste, viņš teica. Pele netaisi tev raizes. Kastaņi dari karalis priecīgs, saproti?

Vilkdama Matiasu saitītē, Dūkanspārne pieklauvēja pie dakstiņiem, kas veidoja karaļa Buļļa Čirksta mitekļa sienu. No iekšpuses atskanēja saīgusi balss.

-   Lido prom, čirksts! Karalis grib, čir, gulēt. Dūkanspārne saprata, ka viņi nav izvēlējušies pareizo brīdi,

tomēr zvirbuliene uzstāja, piedauzīdama stiprāk.

-    Laid, čir, iekšā, karali brāli. Tā Dūkanspārne un jucis peļutārps. Nesi dāvana, čir, dižais karalis.

Durvju spraugā parādījās samiegojusies galva un pagrozījās uz visām pusēm. Bullis Čirksts mirkšķināja acis kā iztraucēta pūce un plati žāvājās.

-  Ceru, ka svarīgs, čir, augstība nepatīk modināts, viņš īgņojās.

Tiklīdz viņi ienāca karaja miteklī, Matiass sāka lēkāt apkārt un

dziedāt savu dziesmiņu. Paķēris paciņu ar kastaņiem, viņš paņēma vienu kastani un iesvieda pārsteigtajam valdniekam tieši pavērtajā knābī.

-   Pejutārps atradī, čir, vēl cukurkastaņi dižens karalis Čirksts, Matiass iespurcās. Ķer, čir, fiksi. Varbūt pele dod, čir, karalim visi rieksti. Karalis laidī, čir, pele mājās brīvs.

Karalis alkatīgi aprija saldo kastani, kāri vērodams paciņu.

-    Ha, pejutārps dodī karalis visi kastaņi. Augstība dižas domas, čir, prātā. Es domā, hmm, laidī, čir, pele iet brīvmājā.

Matiass palēcās no prieka. Viņš nometās uz viena ceja, sniegdams kastaņus. Bullis Čirksts paķēra sainīti. Badīgi viņš sabāza mutē daudz vairāk, nekā spēja norīt. Labsajūtā pievēris acis, viņš mežonīgā ātrumā rija. Kastaņu kripatas krita no knābja un sabira viņa krūšu spalvās.

Matiasa pētošais skatiens klīda pa istabu. Te nebija nekā īpaša, parasts čirkstu miteklis salmu maiss, daži tauriņu spārni piesprausti pie sienas kā rotājumi. Vienā stūrī bija milzīgs, vecs, mīksts krēsls. Kā tas te nokļuvis, nebija zināms. Matiasa uzmanību piesaistīja kaut kas, kas spraucās ārā aiz krēsla atzveltnes. Tā bija kāda senlaicīga lieta no melnas ādas ar daudziem sudraba rotājumiem tieši kā josta, ko Matiass nēsāja.

Mārtiņa zobena maksts!

Tātad arī zobenam jābūt kaut kur tuvumā!

Kaut viņš varētu paskatīties aiz krēsla, lai pārliecinātos, ka ir to atradis! Bet šobrīd tas nebija iespējams. Karalis Bullis Čirksts iestūma knābī pēdējos kastaņus un ar acīmredzamu baudu norija.

Dūkanspārne nolēma atgādināt par solījumu.

-   Karalis apēdi dāvana. Tagad pele iet brīvs?

Karalis alkatīgi pastiepa uz priekšu kāju un pieprasīja:

-   Vēl! Pejutārps ir vēl cukurkastaņu dāvana, čir, augstībai?

Matiass palika tupam uz ceļiem. Viņš vērsās pie negausīgā

valdnieka.

-   Ak, karali, čir, pele nav vēl cukurkastaņu. Atdevis viss diža augstība. Tagad ļaut pele iet brīvmājā, viņš cerību pilns ieteicās.

Bullis Čirksts uzknābāja kastaņu drupačas no savām spalvām, acīm viltīgi spīdot.

-   Ā! Tagad karalis dot, čir, Čirksta godavārds. Es teic, ja peļu tārps dodī, čir, vēl kastaņi, tad iet brīvs, bet vaj'g daudz. Karalis iepleta spārnus, cik tik vien spēja. Šitik te daudz!

Pelēns nokāra galvu.

-   Bet, augstība, man nebūt vēl kastaņu.

Pēkšņi karaļa Čirksta oma sabojājās. Viņš saņurcīja tukšo skābeņlapu paciņu un iesvieda Matiasam ģīmī.

-   Pejutārps dabū vēl! Vēl, skaidrs? Viņa acis neprātā iemirdzējās un kakla spalvas sabozās. Karalis nestrīdēties ar jucis pejutārps. Tu ies tūlīt prom, čir, dikti fiksi, vai es noknābi. Ej, čir. Augstība gulī.

Saprazdama, ka karalis kļuvis bīstams, Dūkanspārne ilgāk nekavējās. Spēcīgi raudama aiz auklas, viņa izvilka Matiasu no karaļa istabas.

Matiass nevaldāmās dusmās sprausloja.

-    Dūkanspārne, kā jūs ļaut tam, čir, plānprātīgs muļķis būt čirksti karalis? viņš sēca.

Zvirbuļmāte centās viņu nomierināt un aizvilka drošībā uz savu ligzdu.

Kaujknābe atkal bija devusies medībās. Dūkanspārne nosēdās un centās dusmīgo pelēnu vest pie prāta:

-   Matiass nedrīkst Jaut karalis Bullis dzirdēs teic viņš muļķis. Tu būt beigts tārpbarība dikti drīz.

Matiass jau vēra muti, lai iebilstu, bet zvirbuliene ar spārna vēzienu viņu apklusināja.

-   Visi putni zina, karalis Bullis varens karotājs. Viņš glābī čirkstu cilts daudz reize no, čir, ienaidnieka. Viņš dažreiz slinks, dažreiz slikts oma, bet nav muļķis. Bullis Čirksts viltīgs kā lapsa, tikai tēlo muļķis, tāpat kā Matiass.

Dūkanspārne bija sapratusi, ka Matiass uz karaļa mitekli gāja ne jau tādēļ, lai lūgtu brīvību. Viņa bija īpaši gudra zvirbuļmāte. Matiass nolēma atklāt, kas viņam padomā.

-     Dūkanspārne, klausies. Es tev kaut ko izstāstīšu, viņš teica. Tas ir stāsts par pelēm, kas dzīvo klosterī, tepat lejā, un jo īpaši par vienu peli Mārtiņu Karotāju…

Zvirbuliene uzmanīgi klausījās, kamēr pelēns izstāstīja par briesmām, kas draud Redvolas klosterim, un savu lomu tā aizsardzībā. Kad Matiass apklusa, Dūkanspārne viņa sejā lasīja, ka pelēns teicis taisnību. Zvirbuliene panāca tuvāk un klusi teica:

-    Matias, Dūkanspārne jau zināja! Čir, pirmā diena tu ienāc šeit, es redzē, čir, josta, ko tu nēsā. Tas viss tāds pats kā lieta aiz krēsla karaļa istabā.

-   Bet kāpēc…? Matiass iesaucās, bet Dūkanspārne viņu atkal apklusināja.

-   Jaunais pelēns, sēdēt, čir, kluss, viņa teica. Tagad es stāstī tev, čir, stāsts. Daudz gadi agrāk, kad mana māte bija vēl ola, karalis, vārdā Asinsspalva. Viņš nozog, čir, zobenu no ziemejvirzienrādis. Zobens dara čirksti tauta lepnums, drosmīgi cīnītāji, stipri olputnēni, daudz tārpbarības ēst. Zobens karāties čirkstu galms. Asinsspalva beigts, nezin kā. Bullis Čirksts nāk, čir, karalis. Mans vīrs Pelēkastis stāstī, čir, man, pirms viņš mirt. Bullis Čirksts nēsā, čir, karotājzobens. Zobensoma par smags. Atstāj soma mājā aiz krēsla. Nes zobenu nagkājām. Karalis Bullis, viņš daudz lielīgs. Rakt tārpi ar zobens. Mans virs iet līdzi. Viendien viņi medī Ķērpjziedu kokos, milzutārps nāk, tas ar indeszobs. Viss laiks teic «Asmodeussss», tā. Bullis Čirksts nomet liels zobens. Pat viņš bail indeszobs. Milzutārps saritinās ap zobenspals. Bullis Čirksts, viņš teic, mans vīrs Pelēkastis dabū, čir, zobenu atpakaļ. Pelēkastis mēģina, bet tārps kost ar, čir, indeszobs. Viņš dikti sāpēt, bet lido atpakaļ galmā kopā ar Bullis Čirksts. Atstāj zobens Ķērpjziedmežs pie milzutārps. Man vīrs mira. Bullis Čirksts teic ievainots strazdu kaujā. Nav tiesa. Pelēkastis stāsti man viss pirms nāve. Kaujknābe vēl ola, nezina, kā tēvs mirt.

Matiass līdzjūtīgi skatījās, kā Dūkanspārne cenšas valdit asaras. Viņš vieglītēm noglāstīja zvirbuļu atraitni.

-    Pelēkastis būt, čir, dižens varonis, viens pats stāties pret indeszobs. Tu laimīga, čir, Kaujknābe viņa olputnēns.

Dūkanspārne caur asarām pasmaidīja.

-   Matiass būt krietns pele.

Iestājās neveikls klusums. Matiass pa pusei pie sevis, pa pusei balsī ierunājās.

-    Tātad mani meklējumi bijuši velti. Bet kā tad ar zobena maksti?

-   Zobena maksts būt, čir, zobensoma? Dūkanspārne pārjautāja. Matiass pamāja.

-   Es stāstī, čir, par zobensoma, Dūkanspārne rūgti noteica. Karalis Bullis Čirksts būt bailes teikt, čir, citi čirksti viņš pazaudē zobens. Ha, viņš nezina, čir, Pelēkastis man stāsta, bet es vēro, čir, karalis, Dūkanspārne zina. Bullis Čirksts vēl izliekas, čir, zobens somā. Tā viņš paliek karalis. Ja es teikt, viņš noknābi mani un Kaujknābe, tas ir droši. Kādu dienu Kaujknābe, mans putnēns, būt karaliene. Viņa karaliskas asinis, tad čirkstu tauta būs labāk, būs laimīgs. Bullis Čirksts tagad valdi, čir, ha, nav drosme, nav zobens. Čir, nav labs, traks putns, Bullis Čirksts.

Šajā vakarā Matiasam, iekārtojoties uz guļu Dūkanspārnes ligzdā, bija daudz ko pārdomāt. Tātad karalis Bullis bija zaudējis zobenu, un to paņēma milzu tārps ar indes zobu. Matiasam bija skaidrs, ka šis apraksts atbilst tikai vienai dzīvai radībai čūskai!

Inde droši vien nozīmēja, ka tā bijusi odze. Viņš nekad mūžā nebija redzējis odzi, ne arī kādu citu čūsku. Redvolā viņš gan par čūskām tika dzirdējis. Par odzi runāja kā par radību, kas pa pusei leģenda, pa pusei ļauns murgs. Runāja, ka pat tēvs Mortimers nebūtu ar mieru ārstēt čūsku, lai cik slima tā būtu. Par laimi, viņam nekad nebija nācies to darīt. Ķērpjziedu apvidū neviens nekad odzi netika manījis, tādēļ arī lielākā daļa iemītnieku domāja, ka tas ir kāds senos stāstos vien pieminēts dzīvnieks, taču gudrākie, piemēram, Konstance, abats un sirmais Metuzāls, apstiprināja, ka odzes esamība ir neapstrīdams fakts. Viņi apgalvoja, ka visā pasaulē nav nekā baismīgāka: spēcīgs muskuļu tvēriens, acis, kas spēj sastindzināt, un indes zobi.

Matiass nodrebinājās. Tas izklausījās vēl ļaunāk nekā Klūnijs Pātagaste. Kā gan lai viena pele dabū zobenu no odzes, kas, kā Dūkanspārne stāstīja, šņāc «Asmodeusss»? Matiass centās par to pagaidām nedomāt. Lēnām viņš ieslīga miegā.

Tu nākt fiksi, pejutārps. Čir, karalis tevi sauc.

Matiasu sagrāba asi nagi un vēl pusmiegā izcēla no ligzdas. Tie bija čirkstu karotāji Karavanags un Vējspalva. Viņi vilka Matiasu uz priekšu, neko nepaskaidrodami, nežēlīgi raustot auklu. Pēdējais, ko pelēns pamanīja, pirms tika aizvilkts prom zvirbuļu galma tumsā, bija satrauktās Dūkanspārnes un Kaujknābes acis.

Viņš mierinot uzsauca:

-   Neuztraucieties, viss būs labi. Sargiet sevi.

Karavanags ar kaulainu spārnu iesita Matiasam pa seju.

-   Pejutārps, aizver, čir, knābi, vai es tevi noknābi.

-   Tu to nedarīsi, ne jau nu pirms tavs karalis ar mani tiekas, pelēns atcirta.

Karavanags atvēzējās spērienam, bet Vējspalva to apturēja.

-   Liec mierā pele. Tu noknābi viņu, karalis noknābi mūs.

Vējspalva uzsmaidīja Matiasam.

-   Pele lecīgs, čir, bet brašs kā čirkstu karotājs.

Karalis Bullis Čirksts bija pamodies no snauda. Viņš bija manījis peju gūsteknim kaut ko neparastu. Pirmīt Karalis bija pārāk aizņemts, rīdams saldos kastaņus, lai par to uztrauktos, bet tagad, kad bija pa īstam pamodies, tas viņam iesita gluži kā āmurs pa pieri.

Peļutārpa josta!

Dūkanspārnei pietika ar vienu skatienu, lai to saprastu, bet līdz karaja apziņai tas bija nonācis tikai tagad. Matiasa josta bija tāda pati kā zobensoma aiz viņa krēsla atzveltnes!

Mēnesnīcas atspīdums spoguļa lauskā bija vienīgais apgaismojums karaļa istabā. Viņš izraidīja savus karotājus ārā. Čirkstu tautas karalis sēdēja un klusēdams cieši lūkojās uz pelēnu.

Matiass bezbailīgi stāvēja, nezinādams, kas viņu gaida. Bullis Čirksts piecēlās. Viņš soļoja Matiasam pa priekšu, tad apgāja viņam riņķī. Matiass juta, ka viņa jostu no mugurpuses sagrābj spēcīgas ķetnas. Jukušais karalis nočukstēja pelēnam pie auss:

-   Kur pejutārps dabū, čir, josta?

Matiasam aizžņaudzās kakls. Viņš centās izturēties pēc iespējas nevērīgāk.

-   Josta? Ā, tu domā, šī josta? Pele vienmēr būt, čir, josta, daudzus ilgus laikus. Nezinu, kur dabū, čir.

Plaukš!

No karaļa nežēlīgā belziena pa muguru Matiass nokrita uz grīdas.

-    Pele melo. Karalis Bullis nav, čir, tārpumuļķis! Kur dabū? Sak, sak!

Mežonigi klaigādams, zvirbulis rāva aiz jostas. Matiass apzinājās, ka vājprātīgā valdnieka trakuma lēkme var viņam beigties pavisam slikti jādomā ātri.

-    Nav vēl, čir, cukurkastaņu, pelēns ieraudājās. Lūdzu, augstība, dodu peļu vārdu, nav vairāk cukurkastaņu. Es dot, čir, dižais karalis šī josta, tad viņš laidī, čir, pele iet brīvmājā.

Matiasa lūgums iedarbojās uz vājprātīgo karali. Viņš apsēdās lielajā krēslā, un viņa acis viltīgi iemirdzējās.

-   Čirkstu likums teic karalis noknābi pejutārps, bet es, čir, labs augstība. Nenoknābī pele. Dodī, čir, josta karalis.

Matiass atsprādzēja jostu un padeva karalim. Karalis Bullis to noglāstīja un aplika sev ap vidu. Grozīdamies spoguļa lauskas priekšā un apbrīnodams jostu, zvirbulis pavisam prātīgi noteica.

-   Jauks, labs josta. Pele zināt dižais zobens?

Matiass acumirklī kļuva modrs. Viens vienīgs nepareizs vārds var izrādīties liktenīgs Dūkanspārnei un Kaujknābei. Viņam jāizliekas neko nezinām, lai novērstu karaļa aizdomas.

-    0, augstība, tas, čir, labs josta. Dara karalis labs skats kā dižens Karotājs. Nav tik labs skats pele, čir.

Bullis Čirksts jutās glaimots. Viņš ar knābi piekārtoja dažas spalvas un jautāja vēlreiz, jau maigākā tonī.

-   Matiass droši zina, čir, par dižais zobens?

Lai gan situācija bija kļuvusi pavisam draudīga, Matiass jutās pārsteigts, ka karalis uzrunājis viņu vārdā. Nosēdies uz grīdas, pelēns saķēra galvu ķepās, tēlodams neizpratni un nomāktību.

-    Ak, varenais karali, pele nav, čir, vēl cukurkastaņu. Nav zināt, čir, zobens, tagad nav pat vairs josta. Es nomiri, ja drīz neiet brīvība. Lūdzu, jauj, čir, nabaga pejutārps iet mājā.

Likās, ka Matiasa sakāpinātais balss tonis karali uzjautrināja. Viņš aizbāza spārnu galus aiz jostas, ko bija izmānījis peļutārpam. Ha, viņš bija apēdis arī visus peles kastaņus! Ak, kas viņš par gudru putnu! Karalis asi iesvilpās, un acumirklī parādījās abi kareivji.

-   Paskat tas pejutārps, viņš zobojās. Viņš nav laimīgs, ka es viņš saudzē, čir. Vediet, čir, pele atpakaj māsa Dūkanspārne. Sakiet karalis teic rūpēties par, čir, pejutārps. Viņš dot man labas dāvanas, cukurkastaņi, josta. Varbūt pele atrod vēl dāvana labais augstība, kas jaut, čir, dzīvot. Vediet prom. Karalis vēl vaj'g miegs. Prom.

Kad Matiasu atkal vilka prom, viņš izlikās, ka aiz bēdām raud. Tas Bulli Čirkstu patiesi uzjautrināja. Viņš ar spārnu pamāja ardievas, uzsaukdams gūsteknim:

-   Izgulies, čir, labi, pejutārps. Domā, čir, kā dabū vēl dāvana priekš augstība, ha, ha, ha, ha, ha!

Abi karotāji un kāds tuvumā esošs samiegojies putnēns iztapīgi smējās karalim līdzi.

Matiass bija dzimis zem laimīgas zvaigznes. Pelēns pateicās tai, ka viņam atkal izdevies izsprukt sveikā. Ja neatdotu jostu, viņš noteikti būtu pagalam. Tas nekas, ka vajadzēja jostu uz laiku aizlienēt, viņš prātoja. Ja jau viņš plānoja slepus nočiept Bullim Čirkstam zobena maksti, kāpēc gan nepaķert lidzi arī jostu?

17. NODAĻA.

Bazils Briedis Zaķis un Džesa Vāvere bija kļuvuši par nešķiramiem draugiem. Brīžos, kad viņi nebija aizņemti aizsardzības stiprināšanas darbos, abi nolīda kādā nomaļā kaktā un sačukstējās. Neviens nezināja, ko viņi tur apspriež vai kādus plānus kaļ. Taču, ja jau to plāno Ķērpjziedu meža ātrākais skrējējs un kāpšanas čempione, tam noteikti jābūt kaut kam patiesi izcilam!

Rudzupuķe un Klusais Sems nolūkojās, kā abi pusdienlaikā pazagšus dodas uz augļu dārzu, lai koku pavēnī varētu netraucēti turpināt savas slepenās apspriedes.

-   Interesanti, kas tavai mammai un Bazilam padomā, Sem? iejautājās ziņkāres pārņemtā jaunā lauka pelīte.

Klusais Sems paraustīja sīciņos plecus un iebāza purniņu savā pusdienu piena bjodiņā. Viņš dzēra trokšņodams garšīgi šmaukstināja, kā jau mazulis. Lai ko ari Džesa plānotu, Sems to noteikti atbalstītu, jo viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka mamma nedarīs neko sliktu vai nepareizu.

Bazils ērti izstiepās paēnā, kamēr Džesa sēdēja saulē. Viņas astes ritenis slējās pāri galvai un noderēja par saulessargu.

-   Lūk, tā tik ir dzīve, Džes, Bazils gardi nožāvājās, izbarodams drupačas skudrām. Var pieēst pilnu vēderu. Jūnija tveice un lieliska vietiņa, kur Jauties vieglai snaudai, vai ne?

Džesa knibinājās ap siera gabaliņu.

-   Jā, bet no mums, meža iemītniekiem, pašiem jau ari ir atkarīgs, ka viss ir tieši tā, Bazil. Diezin vai tā būtu piemērota vieta, kur augt mūsu mazuļiem, tādiem kā manam Semam, piemēram, ja Klūnijs ar savu varzu to visu pārņemtu savā varā.

Bazils caur Osām norūca:

-    Augstā debess, bail pat iedomāties, draudzenlt! Žurkas un visi tie mūdži īsts salašņu un neliešu bars. Slikta ietekme, saproties.

Viņi viens otram piekrītoši pamāja, viņu sejas pauda taisnas dusmas, vārdi rūgtu patiesību, kad abi tā sēdēja, modinot viens otrā pamatīgu sašutumu par miera traucētāju.

-    Vē, Klūnijs Pātagaste! Huligāns un plātīzers, savu mūžu neesmu tādu redzējusi!

-    Jā, un vēl laupītājs. Iedomājies, nozagt pelēm gobelēnu ar Mārtiņa portretu! Ko gan viņas tādu būtu nodarījušas?

-   Zini, man ienāca prātā, ka tēvs Mortimers būtu Joti priecīgs redzēt to gobelēnu vietā, kur tam pienākas būt.

-   Jā, tas tiesa, un ari kareivjiem rastos jauns cīņasspars.

-    Ha, tas gan būtu varens trieciens tam nelietim Klūnijam un viņa pretīgajai laupītāju bandai.

Bazils aiz prieka palēcās un apņēmīgi notiesāja Džesas neapēsto siera gabaliņu.

-    Nu, ko tad mēs vēl gaidām? Ejam, Džes, vecā labā riekstu šķinēja. Sacīts darīts. Kažokzvēri, uz priekšu!

Džesa izlaida un ievilka kāpējas nadziņus un nikni atieza zobus.

-    Lai tikai kāds pamēģina mani apturēt! viņa draudīgi nočakstināja.

Par saviem nolūkiem neteikuši nevienam ne pušplēsta vārda, abi cīņas eksperti slepus izslīdēja pa vienām no klostera mūru mazajām durtiņām. Drīz jau viņi zagās cauri Ķērpjziedu meža zajajām, pusdienlaika mierā ieslīgušajām dzīlēm.

Klūnijs nesēdēja, rokas klēpi salicis. Kolīdz viņš bija piecēlies no slimības gultas, tā metās skolot savus kareivjus. Pavēlnieks nosprieda, ka kareivji ir pārlieku nobarojušies un kļuvuši kūtri, gulšņājot baznīcas dārzā, kamēr viņš bija piekalts pie gultas, bet nu, kad viņa veselība uzlabojās, vajadzēja pavingrināties ierindas mācībā. Stāvēja uz kapakmens, viegli balstīdamies pret savu karoga kārti, un vēroja mācības.

Elsdami, pūzdami un sviedrus slaucīdami, žurku kareivji skraidīja šurpu turpu ar tarānu plecos. Vadoņa palīgi, gribēdami izpatikt un pieglaimoties Klūnijam, nepārtraukti strostēja un komandēja nelaimīgos skrējējus:

-   Kustiniet kājas, gļēvie salašņas! Mudīgāk, sliņķi, celiet tarānu, kā pienākas, muļļas tādi.

Tā kā žurkas ar citu sugu pārstāvjiem nebiedrojās, izmēģinājuma tuneļi tika rakti, kā pagadās. Sesku, zebiekšu un sermuļu ar mitro, tumšo augsni notrieptie purni izspraucās no zemes visneiedomājamākajās vietās. Nepieraduši tik smagi strādāt, viņi pārtrauca rakt, kolidz viņiem tas apnika, un gozējās saulītē, kamēr viņus tik tikko nesamina maršējošu žurku kolonnas. Izcēlās ķīviņš, kas turpinājās, līdz visi pamanīja Klūnija zvērojošo aci. Tad nodurtu skatienu viņi atsāka soļot un metās atpakaļ pie tuneļu rakšanas.

Uz kapakmens Klūnijam pie sāniem stāvēja Tumšķepa un Truškāvis. Nicīgi noraudzīdamies haotiskajos manevros, žurku vadoņa palīgi paļāja cits cita sugasbrāļus par viņu trūkumiem, bet pavēlnieka Klūnija nesaudzīgā mēle šaustīja viņus abus bez mazākās izvēles.

-  Tumšķepa, paskaties taču, kā tie tavi ņergas soļo! Tā kā aunu bars piekalnes pļavā! Vai tad pat tik daudz tu viņiem neesi iemācījis?

-    Pie joda! Tas stulbeņu bars ar tarānu nupat iesoļoja tieši tunelī! Truškāvi, pasaki tiem saviem plānprātiņiem, lai nerokas mācību laukumā! Tā, kas tad tas, re, tā tur zebiekste, kam smaids pa visu ģīmi kā pīlei kunga prātā ieslodzīt viņu bez ēšanas un dzeršanas uz trim dienām! Tas to muļķīgo smaidiņu ātri nodzēsīs. Jā, nu vareni gan man palīgi, viens par otru labāks. Nevar ne uz minūti atstāt bez uzraudzības visi uzreiz ņemas kā vardes pa dīķi.

Klūnijs bija pārskaities uz saviem padotajiem. Vaiga sviedros viņi maršēs, raks, vingrināsies tarāna nešanā un tuneļu taisīšanā, līdz Klūnijs būs apmierināts ar rezultātu. Vārguļu un sliņķu bars! Viņš viņiem parādīs! Klūnijs nu bija ierindā, un, ja vajadzēs, viņa armija trenēsies caurām dienām un naktīm. Gulēdams uz slimības gultas, Klūnijs bija nozvērējies, ka nekādas peles un meža zvēreļi viņu vairs nespēs apturēt.

Tajā pašā brīdī divi tādi meža «zvēreļi» stāvēja Ķērpjziedu meža malā, pāri aizaugušajam laukam slepus vērodami, kā Klūnija armija nododas mācībām.

Ja lieta nebūtu tik nopietna, Bazils un Džesa gan būtu no sirds izsmējušies. Jā, šī salašņu bara ķēmošanās krietni atšķīrās no klostera aizstāvju labi organizētajām ierindas mācībām! Lūk, ko nozīmē bezierunu paklausība tirānam pretstatā brīvprātīgai sadarbībai un cēlai apņēmībai brālības vārdā.

Draugi bija izstrādājuši precīzu plānu. Bazils nolēma, ka nu būtu īstais bridis to īstenot. Viņš vērsās pie Džesas.

-   Nu ko, pa kokiem lēkātāja, paskatīsimies, vai varam pārspēt šos ķēmraušus gudrībā!

Viņi paspieda viens otram ķepu un devās iekšā aizaugušajā laukā maskēšanās eksperts un pakajkāju cīņas meistars Bazils Briedis Zaķis pa priekšu, čempione kāpšanā un orientēšanās sportā Džesa Vāvere cieši viņam pa pēdām. Gluži kā divas mākoņu ēnas viņi klusītēm pārslīdēja pāri laukam.

Klūnijs bija nokāpis no posteņa uz kapakmens. Viņš stāvēja pie baznīcas žoga, grasīdamies pārbaudīt savas šausminošās astes pātagošanas spēku uz pāris žurkām, ko viņš bija nosaucis par lempju vienību. Izvingrinādams garo, pletnei līdzīgo asti, viņš noplīkšķināja pāris izmēģinājuma vēzienus, izkliegdams komandas.

-   Uz kreiso! Es teicu, uz kreiso, gatavie āksti! Ei, tu, vai nezini, kur kreisā, kur labā puse? Izstiep kreiso ķepu.

Pārbiedētā žurka pastiepa ķepu, Joti cerēdama, ka tā ir kreisā.

Švīks, plaukš!

Nelaimīgais grauzējs iespiedzās un no resnās, izveicīgās astes sitiena sagādātajām svelošajām sāpēm sāka lēkāt uz riņķi. Klūnijs vai vārījās aiz dusmām.

-   Aunapiere! Tā bija labā ķepa. Tagad izstiep kreiso, muļķi! Tu rādīsi piemēru, lai šis pūlis to vienmēr atcerētos.

Kāda balss viņu pārtrauca:

-    Ei, ei, pavēlnieks sitīs ierindnieku! Slikts stils, vecais, ļoti slikts stils!

Klūnijs apcirtās riņķī. Pļavā aiz žoga, nostājies pozīcijā «brīvi», stāvēja Bazils Briedis Zaķis pārāk tālu, lai būtu notverams.

Klūnijs, izbolījis aci, apstulbis blenza uz balamutīgo Bazilu, kas nosodoši saviebās.

-   Vai tad tā uzvedas ordas komandieris, ko? Es personīgi jau sen būtu tevi izmetis no baznīcas telpām.

Klūnijs aizžņaugtā balsī nokliedza:

-     Ķeriet viņu! Ņemiet ciet to spiegu! Un atnesiet man viņa galvu!

Bazils ieguldzās.

-    Ei, kas tad nu? Vai tad tava paša galva vairs nemaz nestrādā? Hm, laikam jau nestrādā. Pretīgs bezsmadzeņu radījums, tā ja.

Žurku pūlis spraucās cauri žogam, lai sagūstītu Bazilu, bet tas bija gluži tāpat kā ķert vēju laukā te viņš bija, te vairs ne. Lūkodamās no sava slēpņa, Džesa tik tikko spēja valdīties, lai neiespurktos.

Pēc vairāku minūšu nogurdinošas pakaļdzīšanās bija skaidrs, ka ne žurkas, ne apmēram ducis aizelsušos sesku, zebiekšu un sermuļu, kam Klūnijs bija pavēlējis pievienoties svešā zaķa vajāšanai, netika viņam ne tuvu.

Sažņaudzis ķetnās karoga kārti, Klūnijs pārrāpās pār žogu un izskrēja pļavā.

Abu draugu plāns sāka īstenoties.

Bazils pēkšņi parādījās līdzās Klūnijam.

-     Oho, veco zēn! Nolēmi rādīt priekšzīmi? Nekad neprasi saviem kareivjiem izdarīt to, ko pats nevari, un tā tālāk, vai ne? Malacis!

Zaķis rotaļīgi izvairījās no tvēriena. Klūnijs šņākdams viņam sekoja. Bet Bazils tikai cilpoja līču loču, vilinādams Klūniju arvien tālāk pļavā. Visu acis bija pievērstas abu skrējienam. Džesai tādēļ nebija grūti sekot viņiem no aizmugures, pārskrienot no viena slēpņa uz otru.

Klūnijs neatlaidīgi sekoja, nesperdams nevienu lieku soli, gaidīdams izdevību, kad zaķis kļūs pārāk pašpārliecināts, lai tad pēkšņi uzbruktu. Viņa kareivji skrēja nopakaļ apmēram divdesmit soļu attālumā Klūnijs bija brīdinājis turēties pa gabalu, jo viņš gribēja tikt ar zaķi galā viens pret vienu.

Klūnijs centās ar karoga kārti trāpīt Bazilam. Zaķis sevī nosmīnēja. Ar katru brīdi viņi tuvojās Ķērpjziedu mežam. Drīz jau būs Džesas kārta. Tikmēr viņam jācenšas aizvilināt žurku pēc iespējas tālāk. Izvairīdamies no kārts dūrieniem un pātagastes straujajiem cirtieniem, Bazils saprata, ka šī te nebija nekāda parasta lempīga žurka. Viņš uzdrošinājās pamest atpakaļ vienu vienīgu skatienu, lai pārliecinātos, vai Džesa ir tuvumā, un tieši tajā mirklī viņa kreisā pakaļkāja iespruka bedrē. Tā samežģījās, un Bazils smagi nogāzās zemē.

Klūnijs metās virsū. Viņš atvēzējās ar kārti un trieca pret zaķa neaizsargāto galvu. Bazils veikli parāvās malā.

-   Tagad, Džesa! Tagad! viņš iekliedzās.

Brīdī, kad Bazils izkliedza šos vārdus, notika vairākas lietas uzreiz.

Nezin no kurienes gluži kā ruds virpuļviesulis izbrāzās Džesa. Kārts iedūrās mīkstajā zemē vietā, kur pirms sekundes simtdaļas vēl bija Bazila galva. Bazils atsvabināja kāju, kamēr Džesa palēcās gaisā kā lasis, peldot pret straumi, un ar vienu rāvienu paķēra pie kārts piestiprināto gobelēna gabalu.

Klūnijs dusmās auroja. Viņa sekotāji visi barā metās pāri laukam paligā vadonim. Bazils pielēca kājās un klibodams drosmīgi nostājās starp Klūniju un Džesu. Vāvere riņķoja apkārt, cenzdamās novērst Klūnija uzmanību.

Bazils piemiedza ar aci un uzsauca savai draudzenei:

-   Skrien, Džesa, es viņus aizturēšu!

Džesa izvairījās no Klūnija astes trieciena.

-   Nemaz netaisos! Ja tu paliec, tad es arī.

Bazils klibodams lēkāja apkārt, cenzdamies pasargāt Džesu.

-  Tu, stūrgalvīgais radījums, viņš uzkliedza. Vai tu vienreiz muksi!

Klūnija orda bija joti tuvu. Zibenīgi Džesa sagrāba Klūnija astes galu. Viņa no visa spēka to parāva, Klūnijs sazvāļojās un uzgāzās tieši virsū ordas priekšējo rindu skrējējiem. Džesa aplika Bazila ķepu sev pār plecu.

-    Ejam, Bazil, zūdam mežā. Abiem kopā mums tas izdosies.

Draugi aizmetās pāri laukam mežā iekšā. Kliegdami un aurodami viņiem sekoja Klūnija kareivji. Džesa aizelsusies uzsauca:

-   Še, ņem šo un dod man mānekli! Ātrāk!

Bazils paķēra gobelēnu un izvilka no azotes nemākulīgu portreta atdarinājumu, ko viņi bija jau iepriekš sagatavojuši. Patiesībā tas bija vecs trauku dvielis no mūka Hugo virtuves.

Vajātāju pulks bija ticis krietni tuvāk.

-    Tu tagad paslēpies, Džesa pačukstēja. Es viņus aizvilināšu, tad tu varēsi cilpot atpakaj cauri baznīcas dārzam un prom pa ceļu uz Redvolu. Viņiem nemūžam neienāks prātā tevi meklēt tajā virzienā.

Tikko beigusi runāt, Džesa pašķielēja Bazila vairs blakus nebija. Kaut kur zālē atskanēja aizelsusies braša balss:

-   Sacīts darīts. Tiekamies abatijā, draudzenīt. Lai tev veicas ķerstīšanā, atā!

Maskēšanās eksperts Bazils Briedis Zaķis bija gluži kā zemei cauri izkritis.

Džesa manīja tuvojamies Klūniju ar kareivjiem. Viņa stāvēja starp kokiem un gaidīja, līdz tiks pamanīta. Klūnijs rādīja viņas virzienā un kliedza:

-    Re, kur viņa ir! Ķeriet to vāveri, gobelēns ir pie viņas! Un atvediet viņu dzīvu.

Džesa aukstasinīgi nogaidīja, līdz vajātāji viņai pienāca pavisam klāt. Pēdējā brīdī viņa uzskrēja augšā pa kastaņas stumbru un apstājās drošā attālumā. Dažas veiklākās žurkas centās rāpties augšā, lai viņu notvertu. Džesa tikai parāpās vēl mazliet augstāk.

-    Kāpiet lejā, pajoliņi, Klūnijs nošņāca. Neceriet kāpšanā pārspēt vāveri! Labāk mēģiniet noturēt viņu tuvāk zemei, kamēr es izdomāšu, ko darīt tālāk.

Tiklīdz žurkas norāpās lejā, Džesa atgriezās uz zemāka zara. Viņai vajadzēja pēc iespējas ilgāk novilcināt laiku, lai Bazils pagūtu aizbēgt.

Klūnijs bezrūpīgi atbalstījās pret kastaņu.

-   Malacis, vāvere. Ļoti veikli izdomāts. Es labprāt savā armijā redzētu tādu gudrinieci kā tu, kādu, kam galva uz pleciem.

Ari Truškāvis centās izmantot savas pārliecināšanas spējas.

-   Tu ieklausies gan, ko pavēlnieks saka. Viņš tieši meklē labu pirmo palīgu. Kāpēc gan tev nenokāpt lejā un neapspriest šo iespēju? Protams, tas tiks ari pienācīgi atalgots, kad mēs iekarosim Red… au!

Mazs, zajš, adatu kažokā paslēpies kastanis atlēca no brēcošā seska pieres. Džesa pakāpās uz augstāka zara, kur adataino bumbuļu bija vairāk. Viņa pavicināja viltus gobelēnu uz Klūnija pusi.

-   Vai šo tu gribi dabūt, Žurkaste?

Klūnijs centās valdīt dusmas. Tumšķepa viņam piebikstīja un iečukstējās:

-   Kā būs ar to otru bēgli, pavēlniek? Varbūt man paņemt pāris kareivju un doties viņu meklēt?

-    Nē, es izrēķināšos ar zaķi citreiz. Tagad man jūs visi esat vajadzīgi šeit, ja nu izdodas notvert šo te, Klūnijs atčukstēja.

Džesas dzirdīgās ausis uztvēra ikvienu žurku teikto vārdu. Plāns bija izdevies! Viņa nosvieda cietu, adatainu bumbuli un uzsauca Klūnijam:

-   Klau, Žurkaste! Vai tu tiešām domā, ka vari notvert «šo te»? Ha, mani noķert tev būs tikpat viegli kā sagūstīt cīruli zilās debesīs! Neviens no jums nevar tikt man pat tuvu!

-    Es to zinu, vāvere, Klūnijs atbildēja. Bet apdomā labi. Ja es uzvarēšu karā pret pelēm un es uzvarēšu, to taču tu saproti -, esmu sev nosolījies nogalināt ikvienu Redvolas iemītnieku. Padomā, ja tev tur ir kāds, kas tev dārgs, nu tu jau zini, ko es domāju varbūt dzīvesdraugs vai mazulis, vai pat visa ģimene…

Klūnijs noliecās, lai izvairītos no kastaņu krusas, kas gāzās lejā.

-     Tu, pretīgais, slepkavnieciskais maitasgabals! kliedza Džesa. Netīrais, nožēlojamais mēsls! Ja aiztiksi manu ģimeni, es pati izraušu no tava smirdīgā purna to tavu riebīgi Jauno aci!

Kad lejup nogāzās nākamā kastaņu krusa, Klūnijs manīja, ka viņa plāns, kā uzveikt vāveri, gūst panākumus.

-    No mētāšanās ar kastaņiem tev nebūs nekāda labuma. Paklau, es esmu saprātīga radība. Es tevi tikai lūdzu padomāt par ģimeni. Tev nav jāstājas manā armijā, ja negribi. Paliec tupam tajā kokā uz visiem laikiem, ja tev tā tīk, man vienalga. Viss, ko man vajag, ir tā audekla stērbelīte. Nav īpaši daudz prasīts, vai ne? Ja tu man to atdosi, tavi tuvinieki tiks pažēloti.

Džesa jau taisījās nogāzt pār viņu nākamo kastaņu un apvainojumu krusu, kad pār viņu pēkšņi atausa atziņas gaisma un kjuva skaidra Klūnija iecere. Tā žurka mēģināja darīt tieši to pašu, ko bija darījuši viņi abi ar Bazilu. Tās bija lamatas, lai mazinātu viņas modrību. Nu ko, šo spēlīti var uzspēlēt arī divatā, Džesa pie sevis nodomāja. Kareivju vienība, kas vēroja vāveri, manīja viņā pārmaiņu. Vāvere izskatījās satraukta, nervozi kodīja lūpas un trina ķepas. Uztraukumā viņa žņaudzīja viltus gobelēnu, spiezdama to sev klāt.

-    Man nerfip pārējie Redvolā, bet man tur ir vīrs un mazs dēliņš. Tu taču nedarītu viņiem pāri, vai ne, Klūnij?

Žurku vadonis vāveres balsī saklausīja šņukstus.

-   Nē, nē, protams, ne, viņš mierinoši teica. Tev tikai jāpalaiž vajā tas auduma gabals un jājauj tam nokrist lejā pie manis. Tiklīdz tu to izdarīsi, tavu tuvinieku drošība ir garantēta, tici man, vāvere. Dodu savu godavārdu.

Džesa noslaucīja acis viltus gobelēnā un, žēlabaini šņaukādamās, atbildēja:

-   Nu, labi. Ja tu apsoli, ka mana ģimene būs drošībā, tad vari ņemt šo veco lupatu. Man tā neko nenozīmē.

Džesa palaida vajā auduma gabalu. Tas noplivinājās starp zariem Klūnijs tik tikko spēja atturēties, lai nelēktu tam pakaj. Truškāvis pasteidzās uz priekšu, acīm godbijīgi mirdzot. Viņš saudzīgi pacēla trauku dvieli un pasniedza to Klūnijam.

-   Lūdzu, jūsu godība, brīnišķais attēls visā krāšņumā, sveiks un vesels.

Klūnijs alkatīgi izrāva viņam no ķepām auduma gabalu. Žurkas acs samiedzās. Kaut kas nebija, kā vajag. Viņš ieaurojās ārprātīgās dusmās. Kareivji acumirklī samuka krūmos, kad viņu pavēlnieks, mežonīgi aurodams, plēsa lupatu gabalos, dīrādams to ar asajiem nagiem.

-   Viltojums, atdarinājums, bezvērtīga draza. Rrrrrrrrrr!

Tupēdama augstu zarā, Džesa nolūkojās uz notiekošo ar

drūmu apmierinājumu sejā.

-   Jā, bezvērtīga draza, žurka, taisni tāda kā tu pats. īstais gobelēns nu jau ir atgriezies Redvolā. Tu esi izmuļķots.

-   Nogalināt viņu! Nogalināt to sīko krāpnieci! Klūnijs nodārdināja. Bet, pirms kāds paspēja vāverei mest ar šķēpu vai lingu, Džesa jau bija prom. Viņa šāvās kā bulta, meistarigi pārlēkdama no viena koka galotnes uz nākamo. Augstu virs zemes, slēpdamās Ķērpjziedu meža lapotnē, viņa devās Redvolas abatijas virzienā.

Jau krēsloja, kad, viegli pārlēkdama no augstā gobas zara uz klostera mūru parapeta, Džesa atgriezās Redvolā. Pēc priecīgās murdoņas un vispārējām gavilēm, kas bija dzirdamas visapkārt, viņa nojauta, ka Mārtiņa portrets ir laimīgi atgriezies savā vietā.

Kad vāvere nolēca lejā, dārzā, viņu apstāja draugi. Par viņas atgriešanos priecājās visi, bet visvairāk Vāveres kungs, kas apbēra sievu ar skūpstiem, kamēr vāveru dēlēns Klusais Sems sēdēja mātei uz pleca un ar savu krietni nosūkāto ķepu mīļi paijāja viņas galvu.

Meža iemītnieki uz rokām ienesa Džesu ēdamzālē, kur jau sēdēja otrs godināmais varonis Bazils Briedis Zaķis. Viņš uz mirkli atrāvās no izmeklēto ēdienu kalniem, kas bija sakrauti viņa priekšā, un norādīja cīņubiedrei uz savu kāju, kura nu bija ievīstīta milzīgā apsējā.

-     Kara trauma, Bazils nočāpstināja, tiesādams pilnu šķīvi cidoniju un plūškoka augļu pīrāga. Jāatjauno spēki, saproties. Milzīgs daudzums barības vielu, tas ir vienīgais veids, kā dziedēt godājamus ievainojumus. Kārtīgi uzņemt barību, vai ne, ko?

Klusais Sems nolēca uz galda. Viņš parādija Bazilam sīku skrambiņu uz nenosukātās ķepiņas. Labsirdīgais zaķis to nopietni apskatīja.

-   Paskat, rādās, ka mums te ir vēl viena nopietna kara trauma! Labāk sēdies man blakus, mazais karotāj. Barības vielas jāuzņem, tā ja.

Abi negausīgi stūma aiz vaigiem, cik tik spēja. Gāzelēdamies un starojošu smaidu sejā ienāca mūks Hugo.

-    Mani labie zvēri, viņš priecīgi paziņoja, vēlā roze atkal sāk raisīt pumpurus! Ēdiet vien, cik tik sirds kāro.

Džesa uzlika ķepas uz tuklās peles pleciem. Vāveres sejā bija lasāmas gan skumjas, gan bažas.

-   Mūk Hugo, mans vecais, labais draugs, saņemies. Es atnesu bēdīgo ziņu!

Hugo apaļīgo seju pāršalca nemiers.

-   Stāsti, Džes. Kas tik šausmīgs noticis?

Džesa, balsij lūstot, izšņukstēja:

-   Baidos teikt, bet Klūnijs sadīrāja vienu no taviem visvecākajiem un viscienījamākajiem trauku dvieļiem. Ak vai, Redvolā tas nekad vairs nenoslaucīs nevienu šķīvi…

Bazils un Sems mūkam Hugo aiz muguras no smiekliem gandrīz vai aizrijās ar ābolu krēma pudiņu.

Vakara saules staru pielietajā Lielajā zālē sirmais Metuzāls centīgi darbojās ar adatu un diegu. Viņš šuva klāt Mārtiņa Karotāja portretu, lai tas atkal rotātos savā vietā brīnišķīgā Redvolas gobelēna apakšējā stūri.

18. NODAĻA.

atiass bija ērti ieritinājies Dūkanspārnes ligzdā. Viņš centās iegrozīties vēl dziļāk sauso sūnu, dūnu un maigas zāles stiebru migā. Naktī bija sacēlies vējš. Pelēns palūkojās pār ligzdas malu. Bija uzaususi pelēka diena, kādas bieži gadās pārlieku skaistā vasaras sākumā. Debesis klāja bieza mākoņu sega, lai gan nelija un arī vējš bija diezgan silts, tomēr gar pažobelēm un caur jumta plaisām vēja brāzmu svilpieni un pūtieni izklausījās daudz draudīgāki. Pelēns ātri ielīda atpakaļ un vēlreiz ieritinājās migā, kā bieži tika darījis, būdams mājās savā gultā. Matiass iedomājās savu jauko, ērto gultiņu, un viņu pārņēma milzīgas ilgas pēc mājām. Vai viņš jelkad varēs atkal tajā gulēt?

Rosīga spārnu švīkstoņa liecināja, ka pārradusies zvirbujmāte.

-   Matiass pele, čir, miegamice! Celies, čir! Šodien dari daudz lietas.

Matiass izstaipījās, nožāvājās un pakasīja kaklu zem siksnas.

-   Labrīt, Dūkanspārne, viņš pieklājīgi atbildēja. Kādas lietas tad šodien darāmas?

Zvirbuliene iekārtojās ligzdā. Viņa nopietni paskatījās uz pelēnu.

-  Šodien Matiass bēgt čirkstu galms. Es taisī, čir, plāns, karalis nav tiesība turēt, čir, pele gūsteknis.

Matiasam miegs vairs nebija ne prātā. Visa viņa uzmanība bija pievērsta zvirbulim.

-   Plāns? Kāds plāns? Ai, stāsti, lūdzu, Dūkanspārne!

Zvirbujmāte paskaidroja.

-   Vispirms, nevar iet atpakaļ caur lūku, čir. Karalis daudz dusmas, samest liela kaudze daudz dakstiņi uz, čir, lūka. Nelaidi svešinieki iekšā. Lūka vairs nekad nevērties, man domāt.

Matiass nosvilpās.

-   Ak tu vecais, viltīgais zvirbulis! Bet kā tad es tikšu atpakaļ lejā? Vai tu domā, ka varētu mani kaut kā nonest lejā uz spārniem? Tu esi lielāka par Kaujknābi…

Dūkanspārne šo domu tūlīt pat noraidīja.

-   Matiass nmā muļķība. Pat Kaujknābe un Dūkanspārne kopā nevar panesī pele. Čirksts ļoti viegls, varbūt stiprs knābis, nagi, bet spārni mazs, nav kā liels putns, krist kā akmens, nesi pele. 0, dažreiz pat tārps pārāk smags, nesi gabalos divas trīs reizes.

Matiass atvainojās par savu muļķīgo domu, bet zvirbuļnrāte viņu pārtrauca.

-     Dūkanspārne izdomā, čir, plāns. Tu klausi. Es sūti, čir, Kaujknābe pie vecais vārtupele, kā sauc? Atuzāls? Labi. Mans olputnēns teic veca pele dabū, čir, liela, ruda vāvere, nes daudz virves, kad viņa redz tu augšā uz jumts, viņa kāpī augšā, palidz Matiass pele lejā.

-   Jā, patiešām! iesaucās Matiass. Lielisks plāns! Es nebaidīšos nenieka, kopā ar Džesu rāpjoties lejā. Bet kā tad karalis un viņa kaujinieki? Ja viņi mani ieraudzīs, man nebūs nekādu cerību izglābties.

Dūkanspārne nepacietīgi noplivināja spārnus.

-   Tas, čir, vēl plāns. Dikti drīz Kaujknābe nāk atpakaj. Viņa teic laiks, kad vāvere tevi gaidi, tā. Tad Dūkanspārne čukstē, čir, lieli meli bauma citi čirksti. Tas drīz visur.

Matiass bija neizpratnē.

-     Kāpēc tu gribi izplatīt melīgas baumas? Kāds no tā labums?

Dūkanspārne piekārtoja dažas spalvas un viltīgi pasmīnēja.

-   Čir, lieli meli baumas. Es čukstē, čir, drusku te, drusku tur par milzīgs indeszobs. Teic viņš guj ievainots lejā Ķērpjziedu koki, tuvu nāve, indeszobs līdzi zobens, čir, saproti?

Matiass apbrīnā lūkojās uz Kaujknābes māti.

-   Nē, nu vareni! Tātad tu palaidīsi baumas, ka čūskai ir zobens un tā guj mežā tuvu nāvei. Apbrīnojami, es to varu iedomāties. Bullis Čirksts tūlīt pat metīsies turp ar saviem kaujiniekiem. Tikmēr es izbēgšu ārā uz jumta, pareizi?

Dūkanspārne pamāja.

-     Matiass nozagi josta, zobensoma, baigi fiksi. Norāpī lejā jumts ar rudā vāvere.

Pelēns nespēja paskatīties zvirbujmātes acīs. Viņu pārņēma vainas sajūta un kauns.

-   Dūkanspārne, piedod man. Bet kā tu to uzminēji?

Zvirbuliene ar kāju pieskārās viņa ķepai.

-   Es zina viss laiks. Matiass, pele, nav nākt vedī mans olputnēns drošs mājā. Nākt pēc zobens. Nedabū, čir, zobens. Tik un tā, josta, soma pieder peles. Tev jāņem līdzi. Tas nepatikšanas čirkstiem. Vīrs miris, čir, zobens dēj.

Matiasam trūka vārdu. Viņš piekļāva galvu zvirbujmātes mīkstajām spalvām, notrausdams no vaiga asaru.

Spārniem trokšņaini švīkstot, atlaidās Kaujknābe.

Vējš daudz stiprs pūst. Vecā pele teic, viņš sacī, čir, vāverdžes, tu būt augšā jumts, kad Džozezvans zvani pusdientārps. Vāverdžes sagaidī, čir, ar virve.

Matiass tik tikko pieskārās ēdienam, ko bija atnesusi Kaujknābe. Visas viņa domas bija pievērstas bēgšanas plānam. Tas bija ārkārtīgi bīstami. Tas varēja radīt briesmas ne tikai viņam pašam, bet arī viņa čirkstu draugiem.

Un ja nu Bullis Čirksts paņem jostu un zobena maksti sev līdzi?

Ko tad, ja karalis tos atstāj mājās, bet paslēpj citā vietā?

Vai Džesa spēs viņu ieraudzīt?

Un ja nu viņš netiek ārā uz jumta, ko tad?

Tik daudz kas varēja noiet greizi. Ko gan Mārtiņš Karotājs būtu darījis tādā brīdī? Matiass nosprieda, ka Mārtiņš būtu drosmīgi stājies pretī visām briesmām un paļāvies uz karotāja veiksmi. Tieši tā darīs arī Matiass.

Dūkanspārne atstāja ligzdu, stundu pirms Džozefa zvans nozvanīja pusdienlaiku, viņai vajadzēja izplatīt stāstu par čūsku. Zvirbuļi bieži cits citam stāstīja tenkas. Vajadzēja tikai šur tur pareizajās vietās kaut ko pačukstēt. Ļoti drīz karaļa Buļļa Čirksta galms būs sacelts kājās. Vēlāk, kad izrādīsies, ka tas nav tiesa, neviens neatcerēsies, no kurienes šīs baumas sākās, tā zvirbuļiem parasta lieta.

Matiass ligzdā kopā ar Kaujknābi pavadīja vairākas skumīgas minūtes. Kad sāks izplatīties melīgās ziņas, jaunajai zvirbulienei būs jālido līdzi karalim Bullim un pārējiem čirkstu karotājiem. Var gadīties, ka draugi vairs nekad nesatiksies.

Tomēr garām atvadām nebija daudz laika. Pēkšņi čirkstu galmā sacēlās elles troksnis.

Dūkanspārne bija labi veikusi savu uzdevumu. Visus bēniņus piepildīja skaļa bungošana, it kā daudzi spārni sistos pret koka grīdu.

-   Karalis sauc visi karotāji, Kaujknābe nočirkstēja. Mans vaj'g iet. Es satikt, čir, Matiass pele kādu dienu atkal.

Kaujknābe atsprādzēja Matiasa kaklasiksnu. Tā nokrita uz grīdas.

-   Peļudraugs laidī, čir, mani brīvs. Tagad es laidī, čir, tu brīvs. Kaujknābe tagad iet, Matias. Labas tārpmedības.

Matiass ar ķepu paspieda Kaujknābes spārnu. Pelēns pateica atvadu vārdus zvirbuļčirkstā:

-   Matiass uzmeklē Kaujknābe. Redzē, čir, kādu dienu. Tu iet tagad. Būt, čir, drosmīgs olputnēns. Varens čirkstu karotājs. Labs draugs.

Atskanēja strauji spārnu švīksti, un Kaujknābe bija prom.

Matiass paslēpās dziļi ligzdā. Viņš klausījās, kā spārnu švīksti un zvirbuļu čirksti arvien attālinājās. Visbeidzot iestājās klusums. Pār ligzdas malu parādījās Dūkanspārnes galva.

-   Matias, nāc fiksi, nezaudē, čir, laiks!

Abi kopā metās pāri klusuma pārņemtajai bēniņu telpai. Dūkanspārne zināja, ka katrā ligzdā ir palikušas mātes ar mazajiem putnēniem. Taču šie putni nebāza ārā knābi, ja blakus nebija karotāju, kas var viņus aizsargāt. Matiass un Dūkanspārne steidzīgi atgrūda maisa stērbeli, kas kalpoja karaļa miteklim durvju vietā, un sāka meklēt.

Zobena maksts aiz krēsla muguras vairs nebija.

-   Ak vai, tā jau es domāju! Matiass izmisis iesaucās. Tas viltīgais vecais Bullis Čirksts ir paņēmis visu sev līdzi.

Dūkanspārne pagrozīja galvu.

-   Nē, es redzē, čir, karalis lido. Viņš nav līdzi josta vai soma. Meklē daudz, jāatrod, čir, dikti fiksi.

Patukšajā istabā nebija daudz kur meklēt. Dūkanspārne lidinājās apkārt, bet Matiasu pārņēma izmisums.

-   Kāda tam jēga? viņš izsaucās. Tas ir pazudis, viss zudis! Te ir tikai dažas ēdiena drupačas, veci dakstiņi, tauriņa spārni un šis te nevajadzīgais vecais krēsls.

Vilies un izmisis Matiass spēcīgi pagrūda noplukušo atpūtas krēslu. Viena no kājām salūza, un krēsls nogāzās, apakšā kjuva redzams sakrustotu maisaudekla strēmeļu režģis.

Dūkanspārne uzlēca uz apgāztā krēsla, sajūsmā čivinādama.

-   Skat, redzi! Skat, redzi! Karalis paslēpi visu zem vecais tārpukrēsls!

Cauri maisaudeklam rēgojās melnā āda un iespīdējās sudrabs. Steigšus viņi rāva un plēsa ar knābi, nagiem un ķepām. Uz visām pusēm pajuka putekļi un satrunējušais polsterējums. Matiass no lūžņu kaudzes uzvaroši izvilka zobena maksti un jostu.

Te nu tas bija. Mīksta, spīdīga āda, rotāta ar tīru sudrabu. Zobena maksts precīzi iegūla turētājā pie jostas. Tas viss tik tiešām reiz bija piederējis pašam Mārtiņam Karotājam no Redvolas klostera!

-   Nav laiks, čir, sapņot, pele! Nāc, fiksi!

Matiass tūlīt pat paklausīja Dūkanspārnes aicinājumam. Paķēris jostu un zobena maksti, viņš pārmeta tos pār plecu.

-   Esmu gatavs, Dūkanspārne! Ko tālāk?

Zvirbuļi savu galmu parasti atstāja, lidodami caur pažobelēm. Tā kā Matiass nebija spārnots zvirbulis, viņam iekšā viss sagriezās, jau iedomājoties vien, kas būs jādara tālāk. Viņam vajadzēs atmuguriski līst ārā caur pažobeli, un apakšā nebūs nekā, izņemot prātam neaptveramu tukšumu, lai pārrāptos pāri notekcaurules izliekumam un nokļūtu uz stāvās jumta slīpnes.

Tā bija Matiasa kļūda, ka viņš pašķielēja pār pažobeli. Tālu, tālu lejā klostera pagalms izskatījās kā izplests mutautiņš, kura apmali veidoja klostera mūri. Aurojošā vēja brāzmas pieglauda viņa ausis un sitās nāsīs tā, ka bija grūti elpot. Matiass aizsedza acis ar ķepu. Viņam metās nelabi jau no domas par galvu reibinošo augstumu.

-   Nē, Dūkanspārne, tas neizdosies. Es to nevarēšu, viņš izdvesa.

Zvirbujmāte sāpīgi ieknāba viņam ķepā.

-    Matiass pele tas jādarīt. Tu neiet, tad tu pejutārps. Karalis Bullis lido atpakaj, viņš tevi noknābi. Phē, es domā tu karotājs.

-    Es arī tā domāju, kamēr nebiju redzējis, cik augstu mēs esam, Matiass vaimanāja.

Dūkanspārne mierinoši noglāstīja viņu ar spārnu.

-   Tu ej ņemī, čir, kāpšana virve. Nesī šurp. Es parādi, čir, kā tikt.

Pelēns pa galvu, pa kaklu metās atpakaļ uz ligzdu, parakņājās savā mugursomā un izvilka stipru virvi.

Dūkanspārne jau viņu gaidīja. Zvirbuliene cieši sasēja virvi pelēnam ap vidu. Matiass bažīgi pārbaudīja mezglu, kad zvirbuliene izstāstīja savus nodomus.

-   Es lido augšā, čir, jumts. Turē, čir, otrs gals dikti stipri. Tu laidies ārā. Nebaidies, es uzvelk augšā.

Satvērusi virves galu knābī, Dūkanspārne uzlaidās uz jumta un sagatavojās.

-   Matias, nāc, es gatavs! viņa uzsauca.

-   Nedomā par to, Matiass sev skaļi teica. Vienkārši ej un dari!

Krampjaini ieķēries virvē, viņš metās pa pažobeli ārā.

Matiass aizvēra acis. No straujā kritiena viņa sirds gandrīz vai pamira. Virve nospringa, un Matiass palika šūpojamies uz vietas. Trakulīgais vējš mētāja viņu uz visām pusēm gluži kā spalviņu. Zobus sakodis, viņš sāka vilkties augšā ķepu pie ķepas, ar kājām atsperties nekur nevarēja, jo notekcaurules izvirzījums turēja virvi pārāk tālu no mūra sienas.

-    Kāpt drošs. Dūkanspārne turē, čir, virve dikti stipri, cauri vēja auriem izlauzās zvirbujmātes sauciens.

Matiasa ķepas aiz saspringuma trīcēja, cejot augšup sava auguma svaru. Viņš drošsirdīgi virzījās arvien augstāk, lidz sasniedza notekcauruli. Pelēns saņēma visu savu drosmi, lai palaistu vaļā virvi un satvertu šauro pārkares maliņu. Sakopojis spēkus, viņš paveica to vienā rāvienā, ar ķepām spēcīgi sagrābdams laika zoba saēsto smilšakmens gropi. Tā neizturēja ierasto svaru un pārlūza!

Matiass kūleņu kūleņiem gāzās lejup. Viņam garām aizlidoja akmens šķemba. Virve nospringa ar tādu rāvienu, ka pelēnam aizcirtās elpa. Matiass brīdi pašūpojās virves galā un tad sāka lēnām slīdēt lejā.

Augšā uz jumta Dūkanspārne bija zaudējusi drošo atbalstu. Zvirbuļa nagi griezīgi strīķēja jumta segumu, kad virve ar pelēnu galā sāka vilkt viņu lejup pa stāvo jumta slīpni. Dūkanspārne atliecās atpakaļ, cenšoties kaut kur iecirst nagus, lai apturētu nepielūdzamo slīdēšanu. Priekšā rēgojās pārlūzusi notekas mala, jā, tā varēja būt glābiņš! Zibenīgā ātrumā Dūkanspārne spēcīgi pavilka virvi, lai tā nedaudz atslābtu. Ar izveicīgu rāvienu viņa iespieda virvi pārlauztā akmens malas spraugā. Vēl mirkli virve slīdēja, tad iestrēga. Dūkanspārne pacēlās spārnos un drošības labad vēl pāris reižu aptina virvi ap izvirzījumu. Palaidusi vajā savu galu, viņa nolaidās lejā pie Matiasa un sāka stumt viņu augšup.

Matiass nekad vēl tik ātri nebija kāpis pa virvi. Ar Dūkanspārnes palīdzību viņam izdevās tikt augšā. Viņš sagrāba notekcauruli tieši laikā, jo asā, tikko pāršķeltā akmens mala pārrīvēja virvi pušu.

Tirrrkš! Tankš!

Virvei trūkstot, Matiass iekrampējās notekā. Dūkanspārne lidoja augšup un stūma viņu, līdz pelēns pārkūņojās pāri malai un ievēlās notekas drošībā.

Dūkanspārne nometās viņam blakus. Vējš brāzmaini plosījās, abi krietnu brīdi palika kā pārakmeņojušies briesmas, ko abi tikko pārdzīvoja, bija atņēmušas viņiem pēdējos spēkus.

Zvirbujmāte atguvās pirmā. Viņa bez žēlastības uzrāva jauno peļu draugu kājās.

-   Matias, nāc, steiga! Mēs zaudē, čir, laiks!

Kāpiens augšup pa stāvo jumtu bija ārkārtīgi nedrošs. Draudīgo notikumu satricināts, Matiass iespurkdamies teica savai draudzenei:

-   Parasta karotāja ikdiena, nav ko karotājam uztraukties, haha-ha!

Ņemot vērā to, ka trakojošajā vējā kāja uz nestabilajiem dakstiņiem nejauši paslīdēja tikai pāris reižu, sasniedzis jumta kori, Matiass jutās diezgan apmierināts ar paveikto. Nosēdies jāteniski ar skatu pret vējrādi, viņš ar abām kājām piespiedās jumtam.

Dūkanspārne laidelējās virs viņa. Zvirbuliene pamanīja apmierinājuma izteiksmi pelēna sejā un ar kājelēm viegli kutināja Matiasa ausis.

-    Matiaspele, man vaj'g tagad laisties, nevar vairāk palīdzē, čir. Sargi sevi, čir. Labas tārpmedības.

Dūkanspārne laidās prom uz savu ligzdu karaļa Buļļa Čirksta galmā. Matiass līda uz priekšu pa jumta kori.

Viņš nekad neaizmirsīs Dūkanspārni un viņas olputnēnu Kaujknābi. Patiesus draugus iepazīst tikai nelaimē.

Stingri turēdamies pie vējrāža, Matiass pielika ķepu virs acīm un paskatījās lejā uz klostera pagalmu. Lēnītēm viņa skatiens meklējoši slīdēja augšup pa sienu tā bija tik tālu lejā, ka grūti kaut ko skaidri saskatīt.

Džozefa zvans nodimdināja pusdienlaiku.

Sākumā Matiass nebija pārliecināts. Viņš samiedza acis un saspringti lūkojās. Mazs tumšs punktiņš pilnīgi noteikti virzījās augšup. Aizturētu elpu viņš gaidīja, kad tas panāks tuvāk.

Jā, tā bija vāvere Džesa!

Iekranrpējies vējrādi ar vienu ķepu, Matiass neprātīgā priekā sāka lēkāt augšā lejā. Viņš no visa spēka vicināja ķepu un pilnā balsī kliedza:

Hei, Džesa! Tas esmu es, Matiass. Pasteidzies! Lūdzu, ātrāk!

Džesa centās, cik spēja, taču sākumā viņai traucēja pašas milzīgā, kuplā aste. Spēcīgās vēja brāzmas to šūpoja, grūstīdamas vāveri šurpu turpu.

Veiklā vāvere tomēr drošsirdīgi rāpās augstāk. Parasti tik vējainos laika apstākjos viņa pat nemēģinātu kāpt. Viņa visu savu uzmanību veltīja kāpšanai. Spēcīgo vēja auru dēļ viņa nesadzirdēja Matiasa kliedzienus, taču kāds cits gan tos bija sadzirdējis karalis Bullis Čirksts!

Neatradis ne zobenu, ne čūsku, karalis sadusmojās. Viņš pavēlēja izlūku vienībai palikt mežā un turpināt meklēt. Tikmēr viņam bija jāatgriežas čirkstu galmā, kur viņam esot svarīgas darīšanas. Bullis Čirksts laidās prom no meža, slepus juzdamies atvieglots. Ja tā padomā, viņš nemaz neilgojās vēlreiz tikties ar milzu Indeszobu, vienalga dzīvu, mirušu vai tikai šķietami beigtu, par kādu Indeszobs bieži mēdza izlikties. īgni purpinādams un attaisnodams savu rīcību, karalis laidās mājup tur zem jumta, bēniņos, bija viņa galms.

Džesa, šurp! Skaties, man ir zobena maksts!

Bujļa Čirksta niknās, spožās acis pievērsās vējrādim. Tur, klaigādams un mādams ar ķepu, stāvēja tas nolādētais pejutārps, apjozies ar jostu un zobensomu! Viņam pēkšņi atausa gaisma piemānīts, izmuļķots!!!

Mežonīgu dusmu pārņemts, Bullis Čirksts metās taisni augšā. Pacēlies augstu virs pelēna, viņš kā akmens šāvās lejā, tieši uz mērķi.

Matiass šausmās un sāpēs iespiedzās, kad karaja knābis ietriecās viņam plecā. Pat nepaspēdams apdomāt, pelēns atvēzējās ar brīvo ķepu un ieblieza Bullim Čirkstam pa aci. Plēsīgie nagi gandrīz atrāva Matiasu no vējrāža, kad karalis sagrāba jostu, mēģinādams to viņam noraut. Palaidis vajā vējrādi, Matiass ar abām ķepām dauzīja pa Karaja Čirksta galvu. Pelēns juta, kā jumta pamats pazūd zem kājām, kad satracinātais zvirbulis vilka viņu prom aiz jostas, noraudams no tās zobena maksti. Tā noplivinājās lejā gar pelēna purniņu.

Nikni cīnīdamies, Matiass pārtvēra zobena maksti. Viņš vicināja to kā zobenu, nežēlīgi triekdams to čirkstu karaļa ģīmī vienu, otru, trešo reizi! Smagās zobena maksts sitienu spēks apdullināja Bulli Čirkstu. Viņš nogāzās pāri jumta malai un krita lejā. Matiass izbailēs iekliedzās. Karaļa nagi joprojām bija cieši iekrampējušies zobena jostā.

Vāvere Džesa uz sienas šausmās aizspieda mutei priekšā ķepu. Viņa izdzirdēja kliedzienu un redzēja Matiasu un Bulli Čirkstu novejamies no jumta. Sasaistīti ar jostu, abi reizē gāzās lejā no klostera jumta visaugstākās kores.

19. NODAĻA.

Cāļplēsim bija uznākusi kārtējā irgošanās lēkme, aiz prieka viņš vai dancoja. Viņš bija atstāts viens pats savā vaļā. Vecais muļķis abats un viņa dumjo sekotāju bars visi bija ārā stutēja vārtu eju, raka, stiepa, nesa un vispār pildīja krietna pilsoņa pienākumus.

Nejēgas bars!

Ar maisu pār plecu blēdīgā lapsa klīda no vienas istabas uz citu. Šī bija viņa veiksmīgā diena.

Hmm, ļoti glīta zaļa stikla vāze… Oho, kāds brīnišķīgs sudraba šķīvītis… Padomā tikai, atstājuši tik burvīgu zelta ķēdīti vienu pašu, bez uzraudzības! Tā,

nāciet nu, sabāzīšu jūs visus maisā. Neuztraucieties, tēvocis Cājplēsis pārjums parūpēsies!

Apmierināti ķiķinādams, lapsēns rikšoja pa gaiteni uz nākamo istabu. Cita pēc citas vērtīgas piemiņas lietiņas un ģimenes relikvijas, kas piederēja pelēm un viņu viesiem no meža, nozuda zaglēna maisā. Viņš nevaldāmi smīkņāja. Padomā tikai, ar kādām pūlēm Klūnijs gatavojās, lai tiktu pie visas šīs bagātības, bet lapsēns bija pasteidzies pirmais!

Viņš taču bija Cāļplēsis, laupīšanas meistars. Viņš bija pārdzīvojis Selu, gudrībā pārspējis Klūniju un sapūtis miglu acīs veselam klosterim peļu. Kādu dienu viņš tiks godāts par Viltīgo Zagļu Princi! Cāļplēsis apstājās, lai apbrīnotu glītu misiņa riekstu standziņu pāri. 0, jā, patiešām eleganti! Un maisā iekšā. Viņš metās lejā pa kāpnēm uz Dziļo alu. Galdi jau bija klāti pēcpusdienas tējai. Viņš pārvietojās no viena trauka pie otra, kampdams un strīķēdams mutē tikai visgaršīgākos gabalus. Apstaigājis ēdamzāli, viņš savāca arī krietnu žūksni galda piederumu un pāris smalku, senlaicīgu garšvielu trauciņu. Viss, kas nebija lapsas gaumē, tika sadauzīts un izpostīts. Piens izliets uz grīdas, maize samīdīta, sveces pārlauztas un dārzeņi sašķaidīti pret sienu.

Cāļplēsis uzmeta maisu plecos un devās uz virtuvi. Ar kāju atspēris durvis, viņš tūlīt devās iekšā un ieskrēja mūkam Hugo tieši krūtīs. No trieciena apaļīgais peļu pavārs nogāzās augšpēdus.

Pēkšņā izbīlī Cāļplēsis metās atpakaļ caur Dziļo alu, ausīm džinkstot no saniknotā mūka kliedzieniem.

-   Ķeriet zagli! Turiet lapsu!

Cāļplēsis lēkšus pa kāpnēm metās uz Lielo zāli. Aiz viņa, pierausies atkal kājās, elsdams, pūzdams skrēja Hugo un skaļi kliedza.

-   Turiet zagli! Stāvi, nelieti!

Ar lielu mīlestību un rūpību Metuzāls beidza labot gobelēnu. Vēl pēdējais adatas dūriens, un tikai ļoti vērīgs skatītājs varētu pateikt, ka gobelēns reiz bijis saplēsts. Izdzirdīs brīdinājuma saucienus, Metuzāls pārtrauca darbu. Pagriezies viņš ieraudzīja lapsu, kas metās uz durvīm, tai pa pēdām, kliegdams pilnā balsī, sekoja mūks Hugo.

Metuzālam bija jāpasper tikai pāris soļu, lai nostātos durvīm priekšā. Drošsirdīgi viņš pacēla savu vārgo ķepu pret šurp joņojošo lapsu.

-   Stāvi, sīkais neģēli! Vai tā tu atmaksā par mūsu labo sirdi?! Tu esi vēl sliktāks nekā tava nelietīgā māte!

Cājplēsis ar abām ķepām satvēra savu piebāzto maisu un blieza pa sirmā vārtu nama saimnieka galvu.

-   Nost no ceļa, vecais drebekli, viņš aizelsies nokliedza.

Smagais maiss trāpīja Metuzālam ar pamatīgu triecienu. Viņš

acumirklī sabruka uz grīdas un palika nekustīgi guļam.

Cāļplēsis uz mirkli sastinga. Salaupīto mantu maiss izšļuka viņam no ķepām. Arī mūks Hugo, kas dzinās pakaļ, apstājās kā pārakmeņojies. Lapsa blenza uz nožēlojamo, čokurā savilkušos ķermeni viņš nebija gribējis iesist tik stipri.

-   Slepkava! Tu, nelietīgais radījums! Tu esi nogalinājis brāli Metuzālu!

Mūka Hugo kliedzieni izrāva lapsu no sastinguma. Viņš paķēra maisu un laidās prom no klostera.

Mazais resnītis Hugo noslīga ceļos, neslēpdams asaras, kas ritēja pār viņa apaļajiem vaigiem. Hugo piekļāva sev pie krūtīm sīko auguma kamoliņu, kas reiz bija visvecākā un visgudrākā pele Redvolā.

Cāļplēsis zagās uz priekšu, turēdamies tuvu klostera ēkai. Veikli viņš aizmetās pāri dārzam pie mazajām durtiņām masīvajā ārsienā. Vajadzēja tikt ārā, mežā, pirms Hugo attopas un sācej trauksmi. Mežonīgi stīvējoties ar izturīgajām aizšaujamajām bultām, viņam kaut kā izdevās atdarīt mazās dzelzs durtiņas. Atpakaļ neskatīdamies, lapsa slepkava kā bulta brāzās Ķērpjziedu meža dzīlēs. Tajā brīdī vecais Džozefa zvans sāka skandēt trauksmi.

Cāļplēša pašpārliecinātība auga augumā. Brāzdamies pa mežu, viņš smīkņāja. Vecais muļķis! Tā viņam arī vajag, nav ko stāvēt ceļā! Vai tad viņš neredz, ka traucas pats Cāļplēsis, visu noziedznieku karalis?

Ieskrējis vēl dziļāk meža brikšņos, viņš apstājās un ieklausījās, vai vējš neatnesīs pakaļdzīšanās skaņas. Tālumā varēja izšķirt kaut kādus trokšņus. Kāds lauzās cauri brikšņiem uz priekšu pa galvu, pa kaklu, neko neredzēdams savā ceļā. Smagu soļu un lūstošu zaru troksnis nāca arvien tuvāk. Lapsas smalkā oža vēstīja, ka sekotāji bija divi. Viens no tiem ezis, bet otrs? Cāļplēša kājas sāka trīcēt. Sirds dauzījās tik ātri, ka gandrīz izlēca no kriitīm. Visā mežā bija tikai viens zvērs ar tādu spēcīgu smaku, ko nevar sajaukt ne ar vienu citu… āpsiene Konstance!

Pārbiedētā lapsa, meklēdama patvērumu, nevilšus palūkojās visapkārt tādā panikā mukt Cāļplēsim nenāca ne prātā. Šķita, ka kāda tumša vara bija uzklausījusi lapsas kluso vēlmi. Nepilnus desmit metrus tālāk bija tieši tāda paslēptuve, kā vajag caurums zem nokaltuša ozola stumbra. Spraugu starp divām resnām saknēm nedaudz piesedza papardes. Cāļplēsis iemeta spraugā maisu un pats ienira tam pakaļ.

Viņam par pārsteigumu, slēptuve izrādījās diezgan plaša un sausa, to klāja biezs sausas zāles un lapu paklājs. Tur gan valdīja drūma tumsa, taču šim brīdim tā vienalga bija vislabākā vieta. Viņu nebūs tik viegli pamanīt. Viņš bija drošībā. Lai nu kāds pamēģina viņu tagad atrast!

Konstance traucās cauri meža biežņai, viņai pa pēdām sekoja Ambrozijs Ērkšķis. Āpsieni māca tik milzīgas dusmas un bēdas, ka viņai pat prātā nenāca censties lēni pielavīties vai izsekot lapsu. Viņa, nepievērsdama uzmanību nekādiem šķēršļiem savā ceļā, tikai brāzās uz priekšu. Saltas dusmas bija sastingušas strīpainajā purnā. Ezis turējās Konstancei noapakaļus. Āpsienes milzīgās, trulās ķetnas bija gatavas saplosīt nodevīgo rudasti lupatu lēveros; nekāda vara nespēs glābt nelietīgo lapsu, ja Konstance viņu dabūs savos nagos. Taču āpsienei nebija lemts šo taisnīgo nodomu īstenot.

Bailēs drebēdams, Cājplēsis aizturēja elpu, kad viņa vajātāja kā lode aizbrāzās garām tikai pāris soļu attālumā no viņa slēptuves. Lapsēns cerīgi klausījās, kā iznīcību vēstošie soļi pazūd Ķērpjziedu meža tālumā. Mežā atkal iestājas klusums.

Cāļplēsis beidzot izdvesa garu atvieglojuma nopūtu.

Jaunizceptais noziedznieku karalis, kā viņš pats bija sevi nodēvējis, atkal izrādījies gudrāks par pāris vienkāršajiem dzīvniekiem.

Ko gan viņi no sevis iedomājas?

Tiklīdz apkārtnē par viņa pārdrošajiem varoņdarbiem izplatītos runas, citi zvēri lapsas, piemēram, sāktu nākt pie viņa. Jā, viņš gara acīm jau skatīja, kā laupītājlapsu banda ar Cājplēsi priekšgalā klīst pa apkārtni, sirodami un laupīdami, kur vien tik ienāk prātā. Protams, viņš izvēlētos savam stāvoklim piemērotāku vārdu Rudais Zibsnis vai Tumsas Ilknis, vai varbūt labāk Peļu Nāve. Jā, viņam patika, kā tas skan Peļu Nāve! Rokaspuišu banda viņu apbrīnos, stāstot cits citam leģendas par viņa brīnumainajiem varoņdarbiem, pat nenojauzdami par viņa necilo izcelsmi, pilnā pārliecībā, ka noslēpumainais Peļu Nāve vienmēr bijis neģēlīgs zaglis, nevis kaut kāds Cāļplēsis, Sirmās Selas dēls.

Tupēdams alas tumsā, lapsēns nosprieda, ka beidzot gaiss ir tīrs. Nu viņš varētu līst ārā. Pasniedzies atpakaļ, viņš centās sataustīt maisu ar savu pirmo patstāvīgo guvumu. Pirms došanās tālāk viņam gribējās vēlreiz patīksmināties par savu bagātību, kam bija lemts kļūt par apliecinājumu viņa jaunās dzīves spožajam sākumam. Slēptuves tumsā viņa ķepa kaut ko sataustīja.

Tas gan nebija salaupīto mantu maiss.

-   Asmodeussssssssss!

Tovakar Džozefa zvans Redvolas klosterī zvanīja sēru vēsti.

Peles un meža iemītnieki bija sasēdušies Lielajā zālē uz akmens grīdas, katrs nogrimis savās skumjpilnajās domās.

Vienā dienā bojā gājušas divas Redvolas peles.

Džesa Vāvere sēdēja, saņēmusi galvu ķepās. Vāveres kungs bija aizvedis nevaldāmi raudošo Semu uz guļamistabu. Džesa kā briesmīgā kritiena lieciniece abatam un padomei bija sīki izstāstījusi visu, ko redzējusi, kad Matiass gāzās no jumta kopā ar zvirbuli. Viņi nebija krituši taisni lejā, bet gan pazuda no Džesas redzesloka, kad spēcīgās vēja brāzmas aizrāva viņus sāņus. Matiasa ķermeni neviens netika atradis.

Tikusi lejā, vāvere nekavējoties bija noorganizējusi meklētāju vienību. Viņi pārmeklēja visu tuvāko apkārtni, līdz kļuva pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu, un viņi bija spiesti atgriezties pēc stundām ilgajiem neauglīgajiem meklējumiem Redvolas dārzā un Ķērpjziedu mežā.

Tēvs Mortimers līdzjūtīgi mierināja bēdu sagrauzto vāveri:

-    Džesa, tā nav tava vaina. Tu tur nekādi nebūtu varējusi līdzēt. Krītot no tik liela augstuma, neviena dzīva radība nespētu izdzīvot. Rīt mēs turpināsim meklēt, turklāt mums jāapglabā arī mans sensenais draugs Metuzāls. Nabaga pele, viņš nekad nebija izdarījis neko tādu, lai būtu pelnījis tik briesmīgu likteni.

Abats, šūpodams galvu, norādīja uz gobelēnu.

-     Redziet, mūsu sirmā vārtu sarga pēdējais krietnais darbs. Māitins nu ir atpakaļ savā goda vietā. Metuzāls bija viskrietnākā pele, kādu es jebkad esmu pazinis. Cik bezgala sāpīgi, cik bezjēdzīgi izdzēstas divas dzīves: vienas ilgie gadi tika veltīti zināšanu apguvei, otra aprāvusies pašā jaunības plaukumā.

Ierunājās Rudzupuķe. Viņas acis bija sausas, seja bāla, ķepas cieši sažņaugtas.

-   Tēvs, Matiasa dzīves zaudējums nebija bezjēdzīgs tas bija dižens drošsirdības un pašuzupurēšanās piemērs. Viņš gāja bojā, cenzdamies palīdzēt Redvolai un mums visiem cīņā pret ļaunumu, tāpat kā viņa draugs Metuzāls. Es esmu pārliecināta, ka tieši tādi viņi būtu vēlējušies palikt mūsu sirdīs diženi karotāji un varoņi.

Tūlīt visapkārt atskanēja piekrītoša murdoņa. Skumjo notikumu nomākti, Redvolas aizstāvji atstāja zāli: vieni lai dotos pildīt sardzes pienākumus, citi uz guļamistabām.

Konstance palika sēžam uz grīdas, viņas sejā nepakustējās ne vaibsts, varenās ķetnas sažņaudzās un atkal atslāba. Brālis Alfs piecēlās un izstaipījās.

-   Tev vajadzētu mazliet pagulēt, Konstance.

Āpsiene sagurusi piecēlās un paberzēja acis.

-    Nē, paldies, brāli. Es nespētu iemigt šādā brīdī. Tu taču saproti, kā tas ir.

Brālis Alfs dziļi nopūtās. Viņš saprata. Viņš bija vērojis Matiasu kopš pirmās dienas, kad pelēns nostājās pie Redvolas vārtiem, meža bārenis, vienmēr laipns, atsaucīgs un jautrs. Bet nu…

-   Nu tad nāc man līdzi, teica Alfs. Man vēl ir šis tas darāms. Jāizliek tīkli uz nakti. Varbūt tu varētu nākt man talkā?

Priecīga par iespēju kaut ko darīt, āpsiene piekrita. Abi aizsojoja, pārrunādami vecos, labos laikus.

-   Atceries, kā jūs abi ar Matiasu noķērāt milzīgo alatu?

Brālis Alfs pasmaidīja.

-   Un kā vēl atceros! Matiass taču nelikās mierā, kamēr zivs nebija dabūta krastā. Es jau gribēju atmest ar roku, taču ne jau Matiass!

Konstance apbrīnā pamāja ar galvu.

-   Jā, no tās zivs iznāca mielasts visam klosterim! Es labi atceros, jo man tika trīs porcijas, par divām mazāk nekā tam negausīgajam adatu maisam Ambrozijām.

Nesteidzīgā solī draugi virzījās uz priekšu gar klostera dīķa malu, gatavodami tīklus laišanai ūdenī. Brālis Alfs pagāja nedaudz uz priekšu, lai sameklētu pludiņus. Konstance jau grasījās nosēsties ūdens malā, kad izdzirda Alfu saucam:

-   Konstance, paskaties! Tur lejā! Tur ir zvirbulis!

Āpsiene skriešus metās turp, raudzīdamās norādītajā virzienā. ■ Tik tiešām pa pusei ūdenī gulēja karaļa Buļļa Čirksta ķermenis. Šļakatām šķīstot uz visām pusēm, Konstance iebrida seklumā un izvilka zvirbuļa beigto ķermeni sūnām noaugušajā krastā.

-   Izskatās, ka viņš noslīcis. Ātri sauc palīgus un ņemiet līdzi gaismekļus. Pasteidzies!

Āpsiene skraidīja pa ūdeni šurpu turpu. Ak vai, nu kādēļ gan meklētāju vienība neiedomājās pārmeklēt klostera dīķi?

Palīgi nebija ilgi jāgaida.

-   Ej malā, Konstance! Pārējie, turiet laternas labi augstu.

Vinifreda un trīs ūdri, viņas palīgi, bez mazākā šļakstiena slaiki ieslīdēja ūdenī. Peldēdama Vinifreda izrīkoja pārējos:

-   Izretojieties un nirstiet dziļi. Katrs pārmeklēsim savu ceturtdaļu. Es ņemšu dienvidu stūri.

Aizritēja saspringti mirkļi. Gar dīķa malu pulcējās zvēri. Saskatāms bija tikai mierīgs tumšs ūdens, ko laiku pa laikam iznirstot un atkal ienirstot pāršķēla ūdra slaikais ķermenis.

Pūlis iekliedzās, kad parādījās Vinifreda, vilkdama līdzi nekustīgu apveidu. Daudzas ķepas pasniedzās un palīdzēja izvilkt ūdrienes nastu krastā.

Nopurinājusies gluži kā suns, Vinifreda noelsa:

-  Paskatieties, ko atradu tur, otrā pusē, viņš bija pa pusei iegrimis ūdenī. Labi, ka meldri viņu turēja augšā.

Pūlis spiedās apkārt, visi cits caur citu jautāja vienu un to pašu.

-   Vai tas ir Matiass?

-   Dzīvs vai miris?

Konstance izlauzās līdz šļauganajam, izmirkušajam ķermenim. Abats un Rudzupuķe viņai sekoja.

Abats Mortimers vērsās pie ziņkārīgā pūļa:

-   Lūdzu, atbrīvojiet apkārt nedaudz vietas. Ja jūs patiešām gribat palīdzēt, tad stāviet, lūdzu, nostāk. Kāds iedodiet Rudzupuķei laternu. Turi to labi augstu, mīļā meita.

Pūlis paklausīgi atkāpās. Uz priekšu pasniedzās laternas. Abats drudžaini darbojās, klapēdams, spaidīdams un visādi citādi cenzdamies atdzīvināt Matiasa sakņupušo ķermeni.

Rudzupuķe ierunājās, uzdodama jautājumu, kas bija ikviena klātesošā prātā.

-  Ai, tēvs Mortimer, sakiet vai viņš ir dzīvs? Viņš nemaz nekustas.

Ūdrs ar mitru ķepu apskāva pelītes plecus.

-   Kuš! Abats dara visu, kas viņa spēkos. Drīz mēs visi to uzzināsim.

Brālis Alfs izlauzās cauri pūlim, kaut ko turēdams rokā.

-  Vinifreda, viens no taviem ūdriem tikko atrada šo zobena jostu un maksti. Viņš to pamanīja turpat, kur bija Matiass.

-   Dod šurp, teica Konstance. Tas var noderēt, ja Matiass atvērs acis. Nekad jau nevar zināt.

Abats steidzīgi pamāja:

-   Rudzupuķe, iedod man to laternu, meit. Ātri!

Pielicis laternas stiklu Matiasam pie paša deguna un mutes, abats bija priecīgs redzēt, ka tas viegli aizmiglojas.

-    Viņš ir dzīvs! Rudzupuķe, Matiass ir dzīvs! Nesiet šurp segas, sadabūjiet nestuves, mums viņš jānogādā klosterī…

Ne vārda neteikusi, Konstance pacēla Matiasu tā, it kā viņš būtu vieglāks par spalviņu. Lielā āpsiene uzmanīgi piekjāva pelēnu savam raupjajam, siltajam kažokam. Pūlis pašķīrās, kad Konstance ātri devās uz klosteri. Laternas tumsā mirdzēja kā jāņtārpiņi. Lielais Džozefa zvans pāri Ķērpjziedu novadam nodimdināja cerību un prieka vēsti.

20. NODAĻA.

īta miglas maigajā dūmakā ausa jauna diena. Pirmie saules stari lēnītēm pārslīdēja dusošajai zemei, ar katni mirkli kļūdami arvien gaišāki, līdz pēkšņi atmirdzēja pāri mežiem un pļavām visā spožumā. Ik rasas lāse dzirkstīja zili zeltaini rožainos toņos gluži kā dārgakmens, zirnekļu tīmekļi pārvērtās par smalkiem mākslas darbiem, putnu treļļi tricināja gaisu tā, it kā nekad nebūtu bijis skaistākas dienas par šo.

Dabas pasakainais krāšņums Klfinijam Pātagastem bijis nebijis. Viņa vienīgā redzīgā acs samiedzās, lūkodamās cauri nometnes rīta ugunskuru dūmiem.

-   Fū, karstums gan šodien būs ellīgs, bet, nu, vismaz nelīs, viņš pats sev skaļi noteica.

Sava karavadoņa nepacietīgā skatiena uzraudzīti, Klūnija kareivji steidzīgi norija rīta maltīti un naski metās pie ieročiem. Apbruņojušies pilnā kaujas gatavībā, viņi ātri sastājās ierindā.

Klūnija personīgais ieroču pārzinis beidza post pavēlnieka kara drānas. Ar karoga kārts galu Klūnijs pamāja saviem palīgiem. Tumšķepa, Varžģīmis, Ilknis, Sierzaglis, Draņķpurns un Kašķaspalva visi reizē metās uz priekšu.

Klūnijs joprojām nebija izvēlējies sev jaunu vietnieku, taču bija darījis zināmu, ka ikviens no viņa sekotājiem, kas izcelsies gaidāmajā kaujā, tiks uzreiz paaugstināts. Truškāvis stāvēja blakus savam pavēlniekam, viņam kaklā bija iekārtas bungas, ko sesks bija uzmeistarojis no vecas lietusūdens mucas. Viņš pats sevi bija iecēlis par bundzinieku ziņotāju. Sesks cieši vēroja Klūniju pavēlnieks grasījās ko teikt. Viņš nodārdināja pa bungām, aicinādams ordu ievērot klusumu. Klūnijs pacēla bruņucepures sejsegu un pārlaida skatienu gaidošajai ordai.

-     Šoreiz netiks pieļautas nekādas kļūdas! viņš nobļāvās. Un nekādas atkāpšanās! Mēs paliksim uz vietas, pat ja tas nozīmētu Redvolas blokādi. Mēs turēsimies un nepadosimies! Tas, kurš uzdrošināsies atkāpties kaut soli, mirs. Tas, kurš neizpildīs pavēles, mirs. Tas, kurš necīnīsies ar zobiem un nagiem un no visa spēka, arī mirs. To es jums apsolu, un Klūnijs vienmēr tur savu vārdu. Klausieties! Mums pretī stāv bariņš miermīlīgu peļu un daži vietējie meža iemītnieki. Sakaujiet viņus, un es jūs atalgošu ar tādu bagātību, kāda jums sapņos nav rādījusies. Ienaidniekam nav tādu apmācītu cīnītāju kā mums, kas ir dzimuši slepkavas. Viņu vidū nav neviena, kas varētu viņus vest kaujā tā, kā to daru es.

Priekšējās rindas vidū stāvēja kāda žurka, kas tika ievainota pirmās sadursmes laikā. Viņa ar mutes kaktiņu pačukstēja savam ierindas biedram:

-   Ha, viņš vedot kaujā, ko tu neteiksi! Mūsu iepriekšējā uzbrukuma laikā viņš stāvēja tālu aizmugurē kaut kur pjavā.

Klūnija dzirdigās ausis bija saklausījušas nabaga nelaimīgā kareivja teikto. Karavadonis nolēca no tribīnes un sagrāba pie visām miesām drebošo nelietīgo dumpinieku, ar spērienu izgrūzdams viņu ierindas priekšā.

-    Redzat šo nodevēju? Klūnijs kliedza. Te ir žurka, kas domā, ka nespēju vest kaujā savu ordu. Klūnijs Pātagaste redz un dzird visu. Un tagad skatieties un ielāgojiet, tā būs mācība ikvienam, kurš uzdrošināsies šaubīties.

Vainīgais žurku kareivis, nožēlojami trīcēdams, gulēja uz baznīcas celiņa. Iestājās pilnīgs klusums. Viņš lūdzoši raudzījās Klūnija nežēlīgajā acī.

-   Lūdzu, pavēlniek, tas bija tikai joks. Es nebūt negribēju…

Plauks!

Spēcīgā aste meistarīgi noplīkšķēja gaisā un ar saindēto dzelzs kaujas dzelksni pāršķēla žurkas purnu. Armija šausmās noskatījās, kā upuris noraustās un sajimst Klūnijam pie kājām. Pat nepaskatījies uz nogalēto kareivi, Klūnijs Pātagaste spēji izlauzās cauri armijas rindām līdz kapsētas vārtiem. Bija paredzams ilgs gājiens, lai tiktu līdz Redvolai, stiepjot smago tarānu un visus pārējos iznīcību nesošus rīkus. Karotājiem vajadzēs pārnakšņot ceļmalā, lai sāktu vareno uzbrukumu Redvolai nākamās dienas rīta agrumā. Jebkāda slepenība bija lieka. Lai skats būtu iespaidīgāks, visiem bija jāredz Klūnija armija pašapzinīgi un pilnā ekipējumā soļojam līdz pat klostera vārtiem.

Klūnijs pakratīja karoga kārti. Seskam nodārdinot bungas, pavēlnieks neprātīgi ieaurojās:

-   Uz priekšu, uz Redvolu! Satriekt vārtus! Nāvi, nāvi!

No ceja cēlās virmojoši karstuma viļņi, atbalsodami ordas kausaucienus:

-   Klūnijs, Klūnijs, nāvi, nāvi, nāvi!

21. NODAĻA.

Drudža murgos pelēns klīda cauri tumšām alām. Kaut kur tālumā kāda balss viņu

sauca.

Matias, Matias! Tā likās tāda kā pazīstama, taču viņam nebija laika domāt, kam tā varētu piederēt. Viņam jāatrod zobens. Drūmajā pustumsā pelēns pamanīja vēlo rozi, kas peldēja bāli zilganā gaismā. Ko gan tā dara šajā tumšajā pazemē?

Matiass pamanīja, ka visi sīkie ērkšķīši uz rozes stublāja līdzinās maziem zobentiņiem. Viņam šķita, ka jārunā ar rozi.

-   Saki jel, vēlā roze, kur lai meklēju zobenu?

Visaugstākais rozes zieds sakustējās. Viņa acu priekšā tas

sāka vērties vajā. Ziedlapiņu ieskauta, vidū parādījās Metuzāla seja.

-    Matias, draudziņ, es tev vairs nevaru palīdzēt. Prasi palīdzību Mārtiņam. Man tagad jāiet.

Sirmā vārtu sarga seja pagaisa. Lēnām, ar kājām tik tikko skardams zemi, Matiass devās uz priekšu pa garo gaiteni. Tā galā stāvēja divi tēli. Viņš apstājās pie pirmā, nespēdams noteikt, kas tas bija, taču juzdams, ka no tā plūst draudzīgs siltums. Matiass pavērās uz otra tēla pusi. Tas bija kas tāds, ko viņš nekad agrāk nebija sastapis. Tam nebija ne roku, ne kāju. Ar šņācošu skaņu spokainā radība plaši atvēra muti. Tajā vīdēja divi asi zobi un šaudīga mēlīte, kas nodrebēja un pārvērtās par zobenu. Priecīgi iesaucies, pelēns metās uz priekšu, bet viņu apturēja pirmās būtnes gaisīgais tēls. Matiass nejutās pārsteigts, saskatot viņā Mārtiņu Karotāju.

-   Mārtiņ, kamdēļ tu neļauj man paņemt zobenu? viņš jautāja.

Mārtiņš atbildēja siltā un draudzīgā tonī:

-   Matias, es misa tas. Stāvi! Uzmanies no Asmodeusa.

Mārtiņš satvēra Matiasu aiz pleca. Pelēns centās atbrīvoties no

tvēriena.

-    Laid mani, Mārtiņ! Es nebaidos nevienas dzīvas dvēseles!

Mārtiņš vēl spēcīgāk sagrāba Matiasa plecu. Tam cauri kā sarkani nokaitēts pīķis izskrēja asa sāpe. Mārtiņš sauca:

-   Turiet viņu stipri, turiet viņu!

Tas bija tēvs Mortimers. Viņš izrunāja tos pašus vārdus, ko pirmīt bija teicis Mārtiņš. Brālis Alfs cieši turēja Matiasu aiz pleca, kamēr abats centās kaut ko izvilkt no dziļās brūces. Visbeidzot viņš izvilka no tās tumšu, smailu priekšmetu un iemeta to Rudzupuķes turētajā traukā.

-   Au! Man sāp, tēvs, Matiass vārgā balsī izdvesa.

Abats noslaucīja ķepas tīrā dvielī.

-    Nu, beidzot tu esi atgriezies pie mums, mans dēls, viņš teica. Es domāju gan, ka sāp. Tavā plecā bija iestrēgusi puse no zvirbu|a knābja.

Matiass, acis mirkšķinādams, raudzījās apkārt.

-   Sveika, Rudzupuķe. Redzi, esmu atgriezies sveikā. 0, sveiks, brāli Alf. Ei, vai tas tur blakus gultā tiešām būtu Bazils?

-    Kuš, Matias, guli mierīgi, Rudzupuķe viņu aprāja. Tev paveicies, ka esi dzīvs. Visu nakti tava dzīvība karājās mata galā.

Abats Mortimers pamāja uz pirmajiem saules stariem, kas spraucās iekšā pa logu.

-    Jā, bet nu tu esi atguvies un paskat atnesis sev līdzi brīnišķīgu jūnija rītu.

Pelēns atlaidās svaigi baltajos spilvenos. Ja neņem vērā mežonīgās galvassāpes un smeldzi plecā, būt dzīvam bija tīri labi.

-   Bet ko tad Bazils te dara, kāpēc viņš guļ šeit? Matiass neatlaidās.

-    Ak tas, Rudzupuķe iespurcās. Viņš saka, ka viņam esot godājams kaujas ievainojums, kura dziedēšanai vajadzīgs daudz ēdiena un kārtīga atpūta, vecais blēdis.

-   Var jau būt, var jau būt, apstiprināja abats. Taču nebūtu cēli atteikt Bazilam. Galu galā, viņš taču atguva no Klūnija ķetnām mūsu gobelēnu. Tā bija ļoti liela uzdrīkstēšanās.

Matiass bija sajūsmināts.

-   Mārtiņa portrets ir atkal savā vietā abatijā?! Brīnišķīgi! Vani derēt, ka vecais Metuzāls lec vai stāvus gaisā aiz prieka, ka tas ir atgriezies.

Iestājās neveikls klusums. Abats pagriezās pret brāli Alfu un Rudzupuķi.

-   Vai jūs, lūdzu, neatstātu mūs uz bridi divatā? Man jāaprunājas ar Matiasu. Varēsiet pie viņa atkal atnākt rīt. Viņam vēl krietni jāatpūšas.

Abas peles saprotoši pamāja un izgāja no lazaretes.

Pusstundu vēlāk, izstāstījis skumjo vēsti par Metuzālu, arī abats devās prom.

Matiass pagriezās pret sienu. Nesen pārdzīvotie satricinājumi bija izsusinājuši visas asaras. Tuvā, sirmā drauga nāve darīja viņa sirdi svina smagu. Pelēns savilkās čokurā un noslēdzās sevī.

Matiass pats nezināja, cik ilgi viņš bija tā gulējis, bēdu un žēluma pārņemts, kad pamodās Bazils Briedis Zaķis un uzsauca:

-   Hei! Zvēni pie savām medajām, tas taču ir mūsu Matiass! Kā sviežas, veco zēn?

Matiass skumju pilnā balsī vārgi nopīkstēja:

-  Lūdzu, Bazil, liec mani mierā. Metuzāla vairs nav. Es negribu ne ar vienu runāt.

Bazils izveicīgi pārlēca pie Matiasa un nosēdās uz gultas malas.

-   Nu, nu, draudziņ manu. Domā, nezinu, kā tu jūties? Augstā debess, tāds kara veterāns kā es? Kad iedomājos tos cīņubiedrus, ko reiz esmu zaudējis kaujās… īsti biedri un patiesi draugi viņi bija, bet es iemācījos nenokārt ūsas, saproties.

Matiass pat nepagriezās uz zaķa pusi.

-   Tu vienkārši to nespēj saprast, Bazil.

Pieredzējušais kaujinieks Zaķis nosprauslojās. Viņš sagrāba Matiasu un ar varu pagrieza pret sevi.

-    Nespēju saprast?! Es tev pateikšu, ko es nespēju saprast, draudziņ. Es nespēju saprast, kā tāds vīrs kā tu, kam bija lemts kļūt par diženu karotāju, var te gulēt un vaimanāt žēlabās kā tāda veca ūdre, kas zaudējusi zivi. Ja vecais Metuzāls to redzētu, viņš tev uzgāztu vienu pamatīgu ūdens šalti un sadotu pa ļipu tā, ka tu vienā mirklī būtu ārā no gultas!

Matiass piecēlās sēdus un pavīpsnāja.

-   Tu tiešām tā domā, Bazil?

Zaķis papliķēja pa savu «ievainoto» kāju, piemiedza ar aci, tad skaļi iesmējās.

-   Domāju? Es zinu! Vai gan tu uzskati, ka tā sirmā pele atdeva savu dzīvību, lai tu varētu te visu dienu gulšņāt un gausties, sevi žēlodams?! Phe, viņš tev pateiktu tieši to pašu. Tā nav karotāja cienīga rīcība. Celieties augšā, ser, un sāciet kustēt, lai Metuzāls var ar tevi lepoties!

Matiasa acīs iedegās jauna apņēmība.

-   Nudien, tev taisnība, Bazil! Tieši to mans sirmais draugs būtu vēlējies! Piedod, tu droši vien domā, ka es uzvedos šausmīgi muļķīgi un bērnišķīgi.

Bazila ausis jancīgi nošūpojās, kad zaķis pakratīja galvu.

-   Nebūt ar ne, dārgais draugs, neņem galvā. Zini, jāatzīst, ka es arī zaķēna gados mazliet līdzinājos tev. Klau, kā būtu, ja mēs, kā nākas, atkal ķertos pie ikdienas dzīves jautājumiem, ko? Es, tā sacīt, esmu pamatīgi izbadējies. Un kā ir ar tevi?

Matiass nespēja valdīt smieklus. Tam zaķim nevarēja turēties pretim.

-   Nu, kad tu tā saki, tad arī es sāku justies mazliet tā kā izsalcis.

-   Nu, vienreizīgi! izsaucās zaķis. Es varētu apēst briedi ar visiem ragiem. Un ka es tev saku, te ievainotiem varoņiem pasniedz lieliskas brokastis. Skaties, draudziņ!

Zaķis notrinkšķināja misiņa zvaniņu, kas stāvēja uz naktsskapīša blakus gultai. Pēc mirkļa parādījās mūks Hugo un Rudzupuķe.

-   Ahā, lūk, arī pārtikas apgādes vienība, Bazils pavēstīja. Ē… Khmm! Tas otrs ievainotais karotājs un es mēs būtu ļoti pateicīgi par iespēju mazliet ieturēties. Neko lielu nevajag, nu, jūs jau saprotat, kaut ko tādu, ko mūsu nabaga ievainotie zobi varētu ieknibināt. Citādi kauli un āda kopā neturas, tā teikt.

Rudzupuķe priecājās, ka Matiass izskatās jau krietni labāk. Viņa samirkšķinājās ar Matiasu un mūku Hugo. Apaļīgais mūks iztapīgi palocījās un atbildēja zaķim:

-   Ļoti labi, Brieža kungs, tūlīt atnesīsim divas bļodiņas auzu tumes.

Matiass un Rudzupuķe tik tikko spēja novaldit smieklus, bet Bazils vai uzsprāga:

-    Auzu tume! Ko, pie joda, jūs iedomājaties, kāda vēl auzu tume?! Vai tas ir slavenu karotāju cienīgs slimnieka ēdiens, ko? Mēs gribam atgūt spēkus, nevis atdot galus! Tagad klausieties, jūs abi, virtuves musketieri, es gribu pieklājīgu maltīti: pusduci vārītu olu, mazliet kraukšķīgu vasaras salātu, divus klaipiņus tikko ceptas maizes, divas porcijas saldā biezpiena ar riekstu krēmu, divus nē, labāk četrus gabalus krāsnī ceptas ābolkūkas, jā, un piesvied klāt arī pāris vidēja lieluma cidoniju pīrāgu, ja kāds vēl ir kaut kur aizķēries. Nu, nestāviet te, žokļus atkāruši! Ejiet nu, un veicīgāk!

Rudzupuķe tēlotā nopietnībā pakniksēja. Mūks Hugo pacēla ķepu.

-  Jūs piemirsāt oktobra riekstu alu, ser.

Bazils uzsita ar ķepu pa gultu.

-   Apžēliņ, nudien aizmirsu! Ē, nu, pietiks ar četrām krūkām, pateicos, mana labā pele.

Rudzupuķe un mūks Hugo locījās, viens otru balstīdami, viņu sejas no aizturētiem smiekliem jau bija kļuvušas gluži sarkanas.

-  Jocīgi radījumi, Bazils domīgi noteica. Lai mani jods sasper, bet es te nesaskatu neko smieklīgu, ja divi varoņi grib iestiprināties, lai spētu uzturēt sevi pie dzīvības. Bet, nu, pasaule ir raiba, draudziņ, visi jau nevar nākt no smalkajām aprindām.

Vēlāk, kad abi jau bija ieturējuši kārtīgu maltīti, Matiass ņēmās iztaujāt zaķi.

-   Bazil, kas ir odze?

-   Hmm, odze, tu saki? Nu, tas ir tāds garš indestārps, saproties, čūska. Man pašam nekad nav bijis īpašas vajadzības ar tiem glumajiem radījumiem pīties. Labāk turies no tādiem pa gabalu, draudziņ.

Matiass turpināja taujāt:

-    Bet šeit, Ķērpjziedu meža apkārtnē, Bazil? Te varētu būt kādas odzes? Es tev to prasu, jo ja te tādas mitinātos tu, būdams eksperts visādās tādās lietās, varētu būt īstais, kas to zina.

Bazils izgāza šaurās krūtis, it kā nejauši noēzdams vienu no Matiasa cidoniju pīrāgiem.

-   Odzes Ķērpjziedu apkaimē? Hmm. Nē, nedomāju vis, mūsdienās diezin vai. Kādreiz senāk gan klīda runas par vienu tādu, bet maz ticams, ka tā joprojām varētu būt dzīva. Riebīgs rāpulis tāda odze. Ne tā kā brieži, saproties. Nu, kā tai odzei bija vārds? Nē, neatceros gan, kaut nosit.

-   Varbūt Asmodeuss? Matiass nevainīgi iejautājās.

Bazils Briedis Zaķis nometa pusiekostu ābolkūku uz naktsskapīša pie gultas. Pēkšņi viņš kjuva pavisam nopietns.

-   Asmodeuss? Kur tu dzirdēji šo vārdu?

-   Putniņš pačivināja, Matiass atteica.

Bazils pasniedzās pēc ābolkūkas gabala. Viņš domīgi košļāja.

-  Tie zvirbuļi, ja? īsti mežoņi, nudien. Pilnīgi nekādas disciplīnas. Taču lieliski cīnītāji, tas gan. Bet pastāsti man, ko tad tie zvirbuļi zina par Asmodeusu?

-   Tas viss ir saistīts ar Mārtiņa zobenu, Matiass paskaidroja. Redzi, viens no viņu karaļiem pirms daudziem gadiem no klostera jumta nozaga zobenu, kas bija iestiprināts vējrāža ziemeļu rādītāja vietā. Šo zobenu zvirbuļu karaļi nodeva no paaudzes paaudzē, līdz tas nonāca pēdējā zvirbuļu karaļa Buļļa Čirksta nagos.

-   Vai tas nav tas muļķis, kas vakar pamanījās noslīkt? Bazils ar riekstu krēma pilnu muti iejautājās.

-    Tas pats, Matiass atbildēja. īsāk sakot, odze viņam to zobenu nozaga. Tāpēc es tev jautāju par Asmodeusu, saproti?

-    Tu spēlējies ar uguni, skaties neapdedzinies, zaķis brīdināja.

Matiass zināja, ka Bazils ir pierunājams, tādēļ neatlaidās:

-    Ai, lūdzu, Bazil, tev man jāizstāsta viss, ko zini. Metuzāls visu mūžu veltīja tam, lai atrastu šo zobenu. Man jāturpina viņa iesāktais, kaut vai viņa piemiņas dēļ.

Zaķis domīgi košļāja gabaliņu maizes un salātlapu.

-    Nu, tādā gadījumā, draudziņ, esmu gatavs tev palīdzēt, kā vien spēju. Ja tev vajag labu pavadoni vai…

Matiass viņu pārtrauca:

-   Zobens man jāatrod pašam, Bazil. Tikai izstāsti, lūdzu, visu, ko zini par odzi, vārdā Asmodeuss.

Zaķis atlaidās gultā. Iedzēris krietnu malku riekstu alus, viņš atbildēja:

-    Nu, ja man tev godīgi jāsaka, veco zēn, es par to sasodīto čūsku neko jēdzīgu nezinu. Biju domājis, ka tas tips jau sen ir beigts.

Matiass skaļi iekunkstējās, pauzdams vilšanos, bet Bazils viņu pārtrauca.

-    Bet! Ar to es gribēju teikt, ka es tomēr zinu kādu, kas pavisam droši varētu ko zināt. Klausies uzmanīgi. Ja tu dosies cauri

Ķērpjziedu mežam ziemejaustnimu virzienā, otrā malā atradīsi kādu pamestu māju. Šo teritoriju starp mežmalu un veco smilšakmens karjeru uzrauga kāda milzīga sniegbalta pūce. Viņa vārds ir Kapteinis Sniegs. Ar viņu tad arī tev jārunā. Taču ņem vērā viņš apēdīs tevi pie pirmās iespējas, kolīdz pamanīs! Kareivīgs putns, bet neuzticams.

-   Kā tad lai es ar viņu panmāju? Matiass pikti norūca.

-   Mieru, tikai mieru, draugs, Bazils ieķiķinājās. Noliecies pie naktsskapīša, viņš izvilka no tā savu goda mundieri. To no vienas vietas klāja medaļas un ordeņi, kas gūti simtiem kaujās. Zaķis izvēlējās vienu medaļu. Noņēmis no frenča, viņš to pameta Matiasam.

-  Še, ķer! Tā ir medaļa, kā tu jau redzi. Kapteinis Sniegs man to iedeva par viņa dzīvības glābšanu.

-   Tu izglābi pūces dzīvību? Matiass bija pārsteigts.

-   Tā varētu teikt, Bazils iesmējās, atceroties gadījumu ar pūci. Tas vecais, spalvainais nejēga bija ielīdis gulēt satrunējušā koka stumbrā. Vētra to nolauza, un mūsu draugs palika apakšā. Viņš būtu gājis bojā, ja garām necilpotu es pārākos zem koka un izvilku viņu ārā izsprāga no gūsta kā korķis no pudeles. Esam tomēr no vienām un tām pašām militāristu aprindām. Nevarēju taču atstāt viņu tur saplacinātu guļam pūcei ģīmis jau tāpat ir gana plakans.

-    Tātad man vienkārši jāparāda viņam šī medaļa? pelēns jautāja.

Bazils iesmējās par sava drauga naivumu.

-   Jā, vienkārši jāparāda, taču, ja tu negribi, lai viņš tevi norij, papūlies, lai viņš pamanītu medaļu, pirms pamana tevi. Pasaki tam vecajam kraķim, ka tevi sūta Bazils Briedis Zaķis. Un uzvedies, kā pieklājas! Vienmēr atceries uzrunāt viņu atbilstoši pakāpei kapteini Jā, un es priecātos to medaju kādreiz dabūt ari atpakaļ. Tās tukšā vieta bojā mana vislabākā formas tērpa kopskatu.

Matiass nopētīja medaļu sudraba krusts, uz kura iegravēta pūce ar izplestiem spārniem. Medaļas baltā zīda lente, lai gan no vecuma pabalējusi, saules gaismā spoži mirdzēja.

-   Paldies, Bazil, viņš teica. Parūpēšos, lai tu to dabūtu atpakaļ. Vai ir vēl kas tāds, ko man vajadzētu zināt?

-    Nekā daudz. Tikai ielāgo, ko teicu, veco zēn. Šis Kapteinis Sniegs, starp citu, dodas medīt tikai naktī. Pa dienu viņš droši vien guļ kādā vecā kokā, bet vienu aci tik un tā tur vaļā. Piemini manus vārdus, draudziņ, vecais Sniegs neko nepalaiž garām nepamanītu. Viņš pazīst visas radības savā apkaimē kur katrs dzīvo, pa kurām takām staigā un visu pārējo. Ha, ne jau velti pūci uzskata par gudru putnu. Bet ari uz saules ir plankumi šitik muļķīgi palikt iesprostotam zem koka… Tomēr piesargies no viņa. Ja viņš pieķers tevi snaužam noris tevi ar visu manu medaju.

Bazils izdzēra pēdējo alus lāsīti un nožāvājās.

-    Tagad tev derētu drusku atpūsties, Matias. Pēc šādas maltītes esmu pavisam bez spēka. Mans vecais, cēlais ievainojums arī liek sevi manīt. Būs mazliet jānosnaužas.

To pateicis, Bazils aizvēra acis. Jau pēc mirkļa viņš saldi krāca. Matiass saprata, ka ar to viņu saruna ir beigusies, tāpēc ari nolēma nedaudz nosnausties. Bazils Briedis Zaķis ir gan viens apbrīnojams kara veterāns, pelēns nodomāja, laizdamies miegā.

Matiass pamodās īsi pirms divpadsmitiem. Istaba bija pusdienlaika saulesstaru pielieta. Bazils gulēja, izstiepies uz muguras, un sparīgi krāca. Lai gan viņa plecs joprojām pulsēja sāpēs, Matiass jutās mundrs un atpūties pietiekami spirgts, lai dotos ceļā. Viņš apzinājās, ka jārīkojas slepus. Ja abats vai Rudzupuķe, vai kāds cits no draugiem uzzinātu par Matiasa plāniem, viņam nebūtu nekādu izredžu tos īstenot. Draugi noteikti parūpētos, lai pelēns līdz turpmākam rīkojumam tiktu piesiets pie gultas.

Klusiņām viņš piecēlās un saģērbās, sandales aiz siksniņām uzkāra kaklā. Paņēmis tīru spilvendrānu, viņš piebāza to ar ēdamo, kas bija palicis pāri no brokastu galda. Uz naktsskapīša gādīgi bija nolikts viņa duncis. Acīmredzot kāds bija to atradis uz Lielās zāles grīdas. Palūkojies apkārt, viņš atrada kārtigu, stipru nūju, kas acīmredzot bija domāta logu vai aizkaru atvēršanai. Pelēns nosprieda, ka tā var lieti noderēt.

Matiass uzmanīgi pavēra durvju spraudziņu un tūlīt to zibenīgi aizvēra, pa gaiteni garām pagāja abats un brālis Alfs. Matiass ieklausījās. Brālis Alfs teica:

Es pirms minūtēm desmit ielūkojos viņu istabā, tēvs. Abi šņāc kā vāveres ziemas miegā. Nedomāju, ka viņi modīsies agrāk par vakaru.

Soji attālinājās. Matiass izslīdēja no istabas un klusām aizzagās pa gaiteni pretējā virzienā.

Viņš bija pārsteigts, ka tik viegli izdevies cauri mazajām durtiņām mūri, pa kurām dienu iepriekš tieši tāpat bija aizbēdzis viņam nepazīstamais Metuzāla slepkava, izlavīties no klostera un pazust Ķērpjziedu mežā.

Nokjuvis meža biezoknī, Matiass juta, ka kājas kļūst mazliet ļodzīgas. Viņš nosēdās zemē, atspiedies pret dižskābardi, līdz šī sajūta pārgāja. Piesējis spilvendrānas sainīti pie nūjas, viņš pārmeta to pār veselo plecu un apņēmīgi aizsoļoja Ķērpjziedu mežā ziemeļaustrumu virzienā.

22. NODAĻA.

Spriežot pēc saules, pēcpusdiena jau sliecās uz vakaru. Matiass ātri so|oja cauri mežam. Nekādi šķēršļi līdz šim ceļā nebija gadījušies. Viņš apstājās tikai, lai mazliet ieturētos, un tad ar jaunu sparu devās tālāk, cenzdamies nesacelt troksni, lai nepievērstu plēsoņu uzmanību. Pelēns bija uzgājis taku, kas veda apkārt bieziem brikšņiem un ļāva izvairīties no purva dūkstīm. Ievērodams, lai sūnām apaugušās koku puses, kas norādīja uz ziemeļiem, visu laiku paliktu pa kreisi, viņš virzījās uz austrumiem.

Matiass bija piespraudis medaļu tērpam, nemitīgi atgādinādams sev, ka jebkurā brīdī var nonākt Kapteiņa Sniega teritorijā. Siltās saules, vēsās paēnas un putnu

dziesmu radītajā mierā viņš soļoja uz priekšu, ne par ko īpašu nedomādams un baudīdams lielisko brīvības sajūtu, dabas krāšņuma apdvests.

Pēkšņi, gluži kā no gaisa nokritusi, viņa priekšā izlēca pele, aizšķērsojot ceļu! Viņš apstājās un ar skatienu nomērīja savādo peli. Tas bija dīvaina izskata mežonīgs zvēriņš. Matiass pat nebija pārliecināts, vai tā vispār ir pele.

Radījumam bija asa spalva, kas spurojās uz visām pusēm, ap pieri košs apsējs. Svešinieks bija galvas tiesu īsāks par Matiasu. Tas izaicinoši nostājās Matiasam ceļā un lūkojās viņā ar mežonīgākajām acīm, kādas jebkad bija redzētas.

Matiass laipni uzsmaidīja un uzrunāja dīvaino peli:

-   Sveika! Skaista dieniņa, vai ne?

-   Nemuldi niekus! zvēriņš rupjā balsī attrauca. Kas tu tāds? Kāpēc bez atļaujas esi pārkāpis ciršļu zemes robežu?

Matiass samulsa. Ak tad tādi izskatās tie ciršļi? Viņš nekad agrāk nebija redzējis nevienu cirsli, tomēr bija dzirdējis par viņu nejauko raksturu.

Pelēns nolēma tāpat turēties pretī. Kāda jēga būt pieklājīgam pret šo mazo huligānu? Matiass vismaz kā pašam likās nikni norūca:

-    Kas tev par daļu, kas es esmu? Kas tu pati tāda, spurainā sīkaļa?

Cirslīte uz brīdi saminstinājās, bet tad atkal spēra vaļā savā zemajā, parupjajā balsī:

-   Esmu Cirmesle, bet tu joprojām vēl neesi paskaidrojis, ko tu dari cirslīšu zemē.

-   Cirmesle, Matiass atkārtoja. Kas tas par vārdu? Un vispār, ja jūs negribat, lai citi zvēri ienāk jūsu zemē, tad vajag izlikt aizlieguma zīmes. Cik man zināms, Ķērpjziedu zemē ikviens var visur brīvi iet un nākt, kad vien viņš to vēlas.

-   Izņemot šo daļu, atcirta cirslīte. Vai tad tu neko nezini? Un Cirmesle nozīmē Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienība.

Matiass nicīgi iesmējās.

-   Kas man par daļu, no kurienes tu esi? Ej nost no ceļa un ļauj iet Redvolas abatijas karotājam.

Matiass paspēra soli uz priekšu, Cirmesle iebāza pirkstus mutē un spalgi nosvilpās. Brikšņi pēkšņi nočabēja. Matiasu ielenca kādi piecdesmit ciršļi.

Tie cieši drūzmējās ap pelēnu, dusmīgi bubinādami savās zemajās, rupjajās balsīs. Visiem ap galvu bija krāsaini apsēji, visiem īsi, rapieriem līdzīgi zobeni. Cirmesle ar pūlēm spēja viņus savaldīt.

-   Biedri, viņa uzsauca. Paskaidrojiet šai pelei, kāds liktenis sagaida robežpārkāpēju.

Atskanēja dažādas atbildes.

-   Pārlaužam ķepas.

-   Velkam ādu pār acīm.

-   Nocērtam degunu.

-   Pakaram aiz astes.

-   Izvelkam ūsas caur ausim.

Vecs, barga izskata cirslis pastūma Cirmesle malā un spalgi nosvilpās. Viņš sadabūja melnu, apaļu oli un pacēla to gaisā.

-    Ikviens biedrs, kas vēlas runāt, tur ķepā akmeni. Pārējiem turēt mutes ciet!

Iestājās pilnīgs klusums. Cirslis padeva oli Matiasam.

-   Tagad paskaidro savu rīcību, pele.

Šur tur ieskanējās neapmierināta murdoņa. Kāpēc gan svešiniekam, kas pat nebija cirslis, tiek dots vārds pirmajam? Sirmais cirslis aiz dusmām vārījās.

-    Vai jūs vienreiz turēsiet mutes? Pelei ir akmens. Mutes ciet!

Atkal iestājās klusums. Matiass nokremšļojās.

-   Ē, khemm. Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienības biedri, lūdzu jūsu piedošanu. Kā jūs redzat, esmu svešinieks šai pusē. Es nepārkāpu jūsu zemes robežu tīšuprāt. Ja būtu zinājis, ka te ir jūsu teritorija, es būtu izvēlējies citu ceļu. No mana tērpa jūs droši vien jau nomanījāt, ka esmu no Redvolas klostera. Lai gan esmu karotājs, mūsu ordeņa sūtība ir dziedināt un palīdzēt. Ikviena radība šajā apkaimē ļautu Redvolas pelei brīvi šķērsot savu teritoriju. Tāds ir nerakstīts likums.

Vecākais cirslis, vārdā Lagalags, paņēma oli no Matiasa un uzrunāja pārējos.

-   Labi, biedri. Tagad, kad zinām kaut ko vairāk par lietas būtību, sāksim balsošanu. Paceliet ķepas visi tie, kas ir par atļauju pelei brīvi pārvietoties.

Augšup paslējās ķepas. Lagalags saskaitīja balsis tieši puse no klātesošajiem. Viņš aicināja balsot tos, kas pret, un vēlreiz pārskaitīja balsis.

-   Puse par, puse pret. Mana balss ir izšķirošā. Teikšu jums tā lai gan mēs paši rūpējamies par sevi, leģendārās Redvolas peles ir slavenas visā Ķērpjziedu apkaimē ar to, ka nedara nevienam ļaunu. Patiesībā tās dara daudz laba. Lagalags pacēla ķepu. Tādēļ, biedri, es balsoju par to, ka pele drīkst brīvi šķērsot mūsu zemi!

Pūlī vienādiņ atskanēja gan gaviles, gan neapmierināti svilpieni. Izcēlās ķīviņš, tam sekoja kautiņš. Cirmesle paķēra no Lagalaga akmeni un vicināja gaisā.

-    Klausieties, viņa auroja. Es nenoliedzu, ka Lagalags ir gudrs vīrs, bet es esmu mūsu savienības priekšsēde, biedri. Pele mums vēl nav izstāstījis, kurp dodas.

Iestājās klusums. Akmeni paķēra cits cirslītis.

-   Jā, patiesi! Uz kurieni tu dodies, pele?

Cirslītis pasvieda akmeni pelei.

-    Es jums paskaidrošu, viņš teica. Tikai mans vārds nav pele. Mani sauc Matiass. Redvolas abatiju apdraud Klūnijs Pātagaste ar savu ordu…

Atskanēja nikni izsaucieni un rupjas lamas. Matiass bija sapratis taisni apbrīnojami, cik vienkārši akmens turētājs varēja panākt klusumu tik trokšņainā un ķildīgā pūlī. Matiass turpināja:

-     Kā jau teicu, pirms tiku rupji pārtraukts, Redvolai draud uzbrukt Klūnijs ar savu ordu. Acīmredzot jums viņa vārds ir pazīstams. Man liekas, ka zinu, kā tikt galā ar Klūniju. Man jāatrod senlaicīgais zobens, kas reiz piederēja diženai pelei Mārtiņam Karotājam. Lai atrastu zobenu, man no Kapteiņa Sniega jāuzzina, kur meklēt Asmodeusu.

Ciršļi acumirkli samuka brikšņos. Matiass attapās stāvam viens pats. Tikai pēc pāris minūtēm Lagalags un Cirmesle uzdrošinājās nedroši līst ārā. Aizmirsusi par akmeni, Cirmesle bijīgi ierunājās:

-   Tu no visas tiesas domā iet un runāt ar Sniegu?

Matiass pamāja. Lagalags turpināja cirslītes iesākto:

-  Tu taisies prasīt Kapteinim, kur atrast Milzu Indeszobu, pele? Ē, tas ir, es gribēju teikt Matias. Vai nu tu esi ļoti drosmīgs, vai pilnīgi traks.

-    Laikam pa druskai no abiem, attrauca pelēns. Vai jūs zināt kaut ko vairāk par Kapteini Sniegu un Asmodeusu?

Abi ciršļi notrīsēja. Cirmesle nopīkstēja smalkā balstiņā:

-    Matias, tu laikam esi jucis! Vai tad tu nesaproti? Kapteinis Sniegs… viņam ni būsi tikai sīka uzkoda. Un, runājot par to otro Milzu Ledus Acīm -, kurš gan spēj viņam pietuvoties? Viņš apēd tik ciršļu, cik grib. Neviena dzīva būtne nespēj stāties pretī Indeszobam.

No brikšņiem, kur slēpās ciršļi, atskanēja sirdi plosošs vaids.

Matiass joprojām turēja ķepā akmeni. Viņš pacēla to gaisā un braši uzrunāja ciršļus:

-   Biedri ciršļi, es nelūdzu jūsu palīdzību kaujā tā man jāizcīna pašam. Tikai parādiet, kur meklēt Kapteini Sniegu. Kas zina? Ja man izdosies beidzot atgūt zobenu, es, iespējams, varēšu atbrīvot arī jūs.

Lagalags paņēma akmeni.

-    Matias no Redvolas, tu esi mūsu zemē. Mēs tevi pavadīsim. Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienība nekad nepieļautu tādu kaunu, ka svešinieks cīnās mūsu vietā. Ne vienmēr tu mūs saskatīsi, bet mēs būsim tev līdzās. Nāc nu.

Cirslīšu pavadībā Matiass devās ziemeļaustrumu virzienā. Likās, ka ejot viņa pavadoņu skaits nemitīgi pieaug. Satumsa vakars. Pie nometnes ugunskura, dalot maizes riecienu ar Redvolas karotāju, sasēdās vairāk nekā četrsimt Ciršļu Savienības biedru. Nakti Matiass pavadija, gulēdams garā, dobā baļķī. Tā abi gali bija paslēpti tā, lai izskatītos, ka tas ir vien paprāvs koka gabals.

Līdzīgi kā Bazils, ciršļi bija maskēšanās meistari no tā bija atkarīga viņu dzīvība.

Pusstundu pirms saullēkta pelēnu pamodināja cirslis, kas iedeva viņam ozolzīles bļodiņu ar saldu ogu sulu, rupjas riekstu maizes kancīti un pāris svaigu, gardu saknīšu, kurām abatijas pelēns pat nezināja nosaukumu. Gaismai svīstot, viņi jau atkal bija ceļā, soļodami līdz pat brokastlaikam. Matiass manīja Ķērpjziedu meža malu. Biežņa kļuva skrajāka, vairs tikai šur tur manīja pa kādam krūmam. Priekšā pavērās klajš lauks ar gani, leknu zāli, kurā vīdēja gundegas un skābeņu ceri. Tālumā bija redzama pamestā māja, par to tika stāstījis Bazils. Visi ciršļi bija nozuduši, izņemot Cirmesli un Lagalagu, kas norādīja uz šķūnīti līdzās mājai.

Kapteinis Sniegs droši vien ir tur iekšā un snauž. Tagad, kad viņam vēders pēc nakts medībām pilns, ir vislabākais laiks doties pie viņa.

Abi Ciršļu Savienības biedri nozuda atpakaļ mežā. Palicis viens, Matiass šķērsoja saules apspīdēto lauku tieši tā, kā Bazils viņam reiz mācīja, zigu zagu, līču loču, pieliekties, noliekties un uz priekšu.

Uz pirkstgaliem viņš ielavījās šķūnī. Pūci nekur nemanīja. Pustumsā Matiass saskatīja dažādus saimniecības rīkus, kas no ilgas stāvēšanas bija aprūsējuši. Pie vienas sienas milzīgā kaudzē bija sakrautas sausu, appelējušu salmu ķīpas. Viņš nolēma kāpt pa ķīpām augšā, lai tiktu tuvāk Kapteinim Sniegam, kas droši vien snauda uz kādas griestu sijas.

Matiass rausās augšup. Nostājies salmu ķīpu kalna galā, viņš paraudzījās apkārt. Nekā. Pelēns spēra soli uz priekšu, te pēkšņi paslīdēja un iekrita šķirbā starp ķīpām. Cenzdamies kaut kur pieķerties un noturēties, viņš gāzās lejup.

Taču līdz lejai viņš nemaz netika. Viņš ielidoja liela ruda kaķa plaši atvērtajā mutē!

23. NODAĻA.

Konstance stāvēja uz parapeta un vēroja ceļu, austrumos viņai aiz muguras ausa saule. Taču āpsienei prātā bija svarīgākas lietas. Šurp steidzās abats, viņam nopakaļus klibodams nāca Bazils. Abi izskatījās ārkārtīgi satraukti.

-   Vai neesi redzējusi Matiasu? abats jautāja. Viņš ir nozudis no savas istabas un kopš vakardienas pēcpusdienas nekur nav atrodams.

Bazils izskatījās nokaunējies. Baidos, ka tā ir mana vaina. Vajadzēja pieskatīt to mazo rakari. Nāksies atkal doties viņu meklēt.

-   Mums nebūs tam laika, Konstance strupi noteica. Paskat!

Tālumā uz ceļa cēlās biezs putekļu mākonis. Visi trīs zvēri paošņāja gaisu. Nebija ne mazāko šaubu Klūnija armija ir ceļā uz Redvolu!

-     Mums būs jāaizstāvas ar visiem iespējamiem spēkiem, Konstance norfica. Nav nekādas vajadzības celt paniku, taču šķiet, ka viņi gatavojas šturmēt abatiju visā frontē. Lapsa nebūs melojusi.

Tika pasaukta Džesa, Vinifreda, Priekškurmis un Ambrozijs. Visi kopā lūkojās pār parapetu, vērodami, kā putekļu mākonis pamazām tuvojas. Bija dzirdama bungu dārdoņa, un jau varēja izšķirt atsevišķas žurkas.

-   Viņi dodas tieši uz mums, Džesa drūmi secināja. Visiem aizsargiem jāieņem kaujas pozīcijas.

Pēc signāla Džons Baznīcpele sāka dimdināt Džozefa zvanu, brīdinot par uzbrukuma draudiem. Visā klostera teritorijā ikviens pārtrauca iesāktos darbus. Paķēruši ieročus, kas bija nolikti pa tvērienam, Redvolas aizstāvji nostājās savos posteņos, lai gaidītu turpmākos rīkojumus.

Klūnijs novicināja karoga kārti virs saules apspīdētā, pašu saceltā putekļu mākoņa. Orda apstājās.

Pielicis acij priekšā ķepu, lai vairītos no saules, viņš palūkojās augšā uz mūriem.

-   Padodieties Klūnijam Pātagastem! viņš nikni ieaurojās.

-   Tinies, no kurienes nācis, žurka! Konstance rupji atcirta.

Klūnijs pakāpās soli atpakaļ, nolaizdams karoga kātu slīpi.

Priekšā izskrēja četri desmiti žurku ar lingām. Iegriezuši tās, viņi uzlingoja augšup akmeņu krusu, ko pavadīja asinsstindzinoši kaujas saucieni. Akmeņi, nevienu neskardami, atsitās pret mūriem un nokrita atpakaļ uz ceļa.

Klūnijs pie sevis lādējās. Plānodams visu šo spēka demonstrēšanu un izrādīšanos, viņš bija pieļāvis stratēģisku kļūdu.

Saule spidēja viņa kareivjiem tieši acīs.

Redvolas aizstāvjiem bija priekšrocība. Jo drīz tas kjuva acīm redzams, kad ūdru vads uz aizsargvajņiem sāka apšaudīt žurkas ar smagiem ojiem. Kad oji sasniedza savu mērķi, Klūnija ordas priekšējās rindās sacēlās elles troksnis, un atskanēja mokpilni vaidi. Viens akmens pat trāpīja Klūnijam pa ķiveri.

-    Atpakaļ grāvī un uz pļavu! Stāviet tā, lai viņu šāviņi jūs neķer. Klūnijs centās saglabāt mieru. Armijai atkāpjoties uz drošāku vietu, viņam iznāca soļot pēdējam, un viņš tīši piespieda sevi iet lēnām, izlikdamies, ka viss norit, kā plānots.

Četras žurkas gulēja pie mūriem beigtas, Truškāvis bija pametis savas bungas ceļa vidū. Bazils Briedis Zaķis sausi iesmējās.

-   Diezgan pavāji organizēts pirmais izbrukums, ja ņem vērā, ka tā ir neuzvaramā orda. Mūsējie šos izsita no sliedēm, ko?

-    Jārr, šiem būs jāgaid', kamēr saul' iegriež uz vakariem, piebilda Priekškurmis.

-   Bet mēs negaidīsim! iesaucās Džesa. Šurp strēlniekus! Lai lido lingas! Sadosim tam baram grāvī krietni, lai šiem ir, par ko padomāt.

Kad visi bija tikuši drošībā pļavā, Truškāvis lišķīgi mēģināja vairot Klūnija pašapziņu.

-   Ak, cik viltīgs gājiens, ser, iemidzināt viņu modrību, saceļot viltus trauksmi! Lai domā, ka uzvara ir viņu pusē, tā ir pareizā stratēģija.

Negaidīti Truškāvis saņēma atmaksu par glaimiem nevietā pār viņa galvu nošvīkstēja karoga kārts.

-   Aizveries, sesk, Klūnijs sapīcis norūca. Uzslieniet man te kaut kādu komandpunktu. Sierzagli, kur ir taranētāju vienība?

-    Tūlīt būs klāt, pavēlniek, atsaucās Sierzaglis, skriedams skatīties, kur palikuši taranētāji.

Nebija ilgi jāgaida, līdz sīciņie labības peju strēlnieki jau tēmēja savus lokus, izšaudami nelielas, asas bultiņas grāvja virzienā. Tās papildināja spēcīgākās lauka peju bultas un ūdru sviestās lingas, radot daudzus ievainojumus un sagādājot krietnas nepatikšanas uzbrucējiem, daudzus no tiem notriecot gar zemi. Noskaņojums Klūnija armijā bija nospiests, jo vadonis bija pavēlējis neatbildēt ar pretuzbrukumu līdz pat dienas vidum.

Džesa Vāvere pa virvi veikli nolaidās lejā uz ceļa. Apsējusi virves galu ap veco lietusmucu, kas reiz bija seska bungas, viņa ielēca tajā un uzsauca āpsienei, kas stāvēja augšā uz mūriem:

-   Velc, Konstance, aiziet!

Muca, āpsienes spēcīgo ķepu vilkta, uzlidoja gaisā. Džesa jutās visai apmierināta. Viņai bija plāns, kā izmantot bungas, lai sakau tu žurkas! Bazils Briedis Zaķis lepni soļoja pa parapetu, spieķi azotē pasitis. Viņš veikli palēca sāņus, lai izvairītos no vāveres, kas ripināja mucu. Atkal ieņēmis savam rangam atbilstošu stāju, Bazils nemitīgi bārstīja pavēles:

-   Blieziet, cik spēka, peļu vīri! Ūdri, mērķējiet, kā nākas! Vai te ir kādi kurmji? Nekavējoties piesakieties Priekškurmim lejā dārzā!

Kājas apsēju zaķis bija noraisījis. Nu, kad viņš bija atgriezies aktīvajā karadienestā, «cēlais kaujā gūtais ievainojums» tika aizmirsts.

Tikmēr Klūnijs pļavā tupēja uz ātru roku saslietajā nojumē un perināja uzbrukuma plānus.

Atsteidzās Sierzaglis, mudinādams tarāna nesējus. Cerot izpelnīties Klūnija atzinību, viņš pārņēma vienības vadību, stādamies priekšgalā un palīdzēdams nest neērto nastu.

-     Uz priekšu, cīnītāji, viņš sauca. Paklaudzināsim pie klostera vārtiem!

Pārvarējuši grāvi, viņi devās pāri cejani. Tikuši līdz mūriem, viņi kjuva aizstāvju bultām tikpat kā nesasniedzami.

Masivais tarāns nodrebēja, atsizdamies pret vārtiem. Sierzaglim saucot uzmundrinājuma vārdus, taranētāji nedaudz atkāpās un atkal triecās pret vārtiem.

Klūnijs bija iepriecināts, ka pārmaiņas pēc viss gāja labi. Sierzaglis izrādījās spējīgāks, nekā žurku vadonis sākumā bija domājis.

Vārti tika satricināti trešo reizi. Tagad dzīvnieki, kas centās trāpīt taranētajiem, uz mūriem bija redzami visā augumā. Klūnijs sasauca savus labākos šāvējus un lingotājus, pavēlēdams notriekt klostera aizsargus. Viņam par laimi, saule jau iegriezās uz dienvidiem, un ūdri un peles uz aizsargvajņiem bija skaidri saskatāmi. Klūnija strēlnieki daudzus ievainoja, likdami pārējiem pazust aiz parapeta. Taranēšana turpinājās, lai gan pagaidām nelikās, ka tā atstātu paliekošu iespaidu uz labi nocietināto vārtu konstrukciju.

Metamieroču zalves no mūra augšas nedaudz pierima, Klūnija orda izmantoja izdevību atstāt grāvi, lai pārceltos uz drošāku vietu p)avā. Pagaidām Klūnijs izskatījās visai apmierināts. Viņš pieaicināja Truškāvi.

-    Tā jau ir labāk, sesk. Tagad ej pēc tunejracējiem! Vāc kopā zebiekstes, sermuļus un seskus. Ved viņus atpakaļ Pa grāvi līdz abatijas mūru dienvidaustrumu stūrim. Kad satumsīs, es došu jums signālu, tad sāciet rakt tuneli cauri grāvja sienai, pāri ceļam un tālāk zem klostera mūriem. Skaidrs?

Truškāvis iztapīgi salutēja.

-   Skaidrs kā diena, jūsu godība!

Klūnijs pievēra acis, gribēdams ilgāk saglabāt pašreizējo labo noskaņojumu.

-   Tad ej un pacenties šoreiz neko nenolaist greizi.

Ar pārtraukumiem cīņa turpinājās visas dienas garumā līdz pat vakaram. Taranētāji neatlaidīgi uzbruka, taču milzīgie vārti joprojām nepadevās. Tiklīdz pēdējie saules stari pazuda aiz apvāršņa, Konstance sasauca vienību vadītājus. Tumsā viņi satupās zem parapeta, un āpsiene izklāstīja situāciju.

Klausieties, pagaidām mēs turamies labi, taču agri vai vēlu kaut kas būs jādara, lai apturētu taranēšanu. Vai kādam ir kāda laba doma? Labprāt uzklausīšu saprātīgus priekšlikumus.

Nežēlīgā taranēšana turpinājās. Ambrozijs Ērkšķis ziņoja, ka vārtu iekšējā augšmalā parādījās sīkas plaisiņas, taču zemes nocietinājumi nepadodas. Priekškurmis bija pārliecināts, ka jebkāds mēģinājums rakt tuneli prasīs vismaz pāris dienu, līdz parādīsies pirmās redzamās pazīmes. Tikmēr viņš ar savu kurmju brigādi rūpīgi uzraudzīja abatijas pazemes teritoriju.

Visu dienu turpinoties cīņām, arī dzīvnieki, kas tieši nepiedalījās karadarbībā, čakli strādāja. Tēvs Mortimers aprūpēja ievainotos Lielajā zālē, mūks Hugo nepārtraukti sūtīja Rudzupuķi un viņas palīdzes augšā un lejā uz nocietinājumiem ar ēdamo un dzeramo. Baznīcpeles kundze un Strupastes kundze no veciem, tīriem palagiem gatavoja pārsienamo materiālu. Klusajam Semam bija uzticēti Tims un Tesa, Baznīcpeju dvīņi. Viņš spēlējās ar mazuļiem tik ilgi, līdz tie aizmiga turpat pārsēju kaudzē.

Sems gribēja doties augšā uz mūriem, taču vecāki viņam bija to aizlieguši. Izslīdējis no Lielās zāles, viņš kādu brīdi pavadīja kurmju kompānijā, pielicis ausi pie zemes un klausīdamies. Bet tas viņam ātri apnika. Viņš durstīja zemi ar savu sīko duncīti, iztēlodamies, ka no iedomātiem tuneļiem lien ārā žurkas. Pēc brīža viņš aizklīda līdz mūru pakājei un nosēdās blakus Džesai, kas dalījās ar viņu savā maltītē. Vāverēns ar zīmēm jautāja mammai, kam viņai vajadzīga tā lielā muca.

Džesa Vāvere nosēdināja dēliņu sev uz ce|gala un paskaidroja. Viņai bija radusies doma, ka mucu varētu ar kaut ko piepildīt un nogāzt uz taranētajiem lejā. Bet viņa nevarēja izdomāt, ar ko šo mucu vislabāk piepildīt.

Sems nolēca no mātes ceļgala. Muca gulēja uz sāniem apgāzusies. Sems uzlēca uz tās un ar kājām ļoti izveicīgi sāka ripināt to uz priekšu un atpakaļ. To darīdams, viņš visu laiku sparīgi sūkāja ķepu, cenzdamies izdomāt, kā varētu palīdzēt.

Tuneļracēju vienība garlaikoti slaistījās, atspiedušies pret grāvja malām. Truškāvis visā garumā bija izstiepies uz sūnu paklāja.

-   Ka es jums saku, lūk, tā ir dzīve! Labāk nekā līst zem bultām! Mana vecā māte vienmēr mēdza teikt dabū labu darbu un necel galvu gaisā.

No tumsas iznira Draņķpurns. Viņš piebikstīja seskam.

-   Klūnijs saka, ka jāsāk rakt.

Truškāvis ar nagu ieskrāpēja grāvja sienā krustu.

-   Nu ko, vīri! Sāksim no šejienes. Uz priekšu, raksim līdz uzvarai.

TREŠĀ GRĀMATA KAROTĀJS

.

1. NODAĻA.

Uzbrukums Redvolai turpinājās līdz pat rītam. Visu apkārtni izgaismoja spožs vasaras mēness. Neviena no pusēm nedeva otrai ne mirkli atelpas. Kad galvenā kardarbība pierima, apšaude ik pa brīdim vēl turpināja uzliesmot bultas, šķēpi, lingas un pīķi tika likti lietā ar nāvējošu spēku. Ari spēcīgā skaņa, ko radīja tarāna nežēlīgie triecieni pret abatijas vārtiem, negrasījās rimties.

Klūnijs uzņēmās pats personīgi uzmanīt tuneja rakšanas gaitu. Nelielajam caurumam, kas bija izurbināts grāvja sienā, viņš veltīja iznīcinošus vārdus, pamatīgi

izlamādams ikvienu, kas uzdrošinājās sūdzēties par grūtajiem apstākļiem.

-   Ak tad akmeņi traucē, un koku saknes, ko tu neteiksi! viņš šņāca. Slinkums un stulbums lūk, kas jums traucē rakt tuneli, kā nākas! Slaisti! Rīt no paša rīta es būšu klāt, lai pārliecinātos, cik tālu esat tikuši, un, ja man kaut kas nepatiks un nebūsiet izrakuši pietiekami daudz, es pats to tuneli aizbēršu ciet ar visu jūsu slīmestu baru tajā.

Taranēšanā paveiktais Klūniju iepriecināja daudz vairāk. Viņš apzinājās, ka abatijas aizstāvjus tas uztrauc. Sierzaglis savu tarāna nesēju brigādi mainīja ik pēc stundas, pats visu laiku palikdams tuvumā, mudinot nesējus censties.

Sierzaglis bija atguvis Klūnija cieņu. Prātā viņš jau bija paaugstinājis Sierzagli par savu vietnieku. To juzdams, Sierzaglis centās divtik. Viņš nostrādināja žurku brigādes gluži kā vergu uzraugs. Neviens neuzdrošinājās sūdzēties par žurku, ko pavēlnieks turēja tādā cieņā.

Konstance un pārējie vienību vadītāji stāvēja uz mūriem. Āpsienes piere bija bažīgi saraukta. Bazils Briedis Zaķis, kareivis ar vislielāko pieredzi, bija vienīgais, kas visu uztvēra šķietami viegli.

-   Ka es jums saku, viņš nosmēja, skatoties, kā tie tur lejā ņemas ar to tarānu, šķiet, ka drīz viņiem nekāds tunelis nebūs vajadzīgs. Tie vārti izturēs, augstākais, pusi dienas, un tad tās žurkas bariem vien rausīsies pāri vaļņiem, tā ja!

Ambrozijs Ērkšķis par bezrūpīgā zaķa teikto no tiesas sabozās.

-  Jā, nu tiešām iepriecinoša ziņa! Varbūt vēl kaut ko tikpat labu pateiksi, lai mūs visus uzmundrinātu, ko?

Bazils sašutis un uzsvērti klibodams devās prom, atcerējies vēl pirms brīža piemirsto ievainojumu.

-    Ak tu debestiņ, vecx> zēn, nevajag jau būt tik jūtelīgam! Es tikai izteicu militāru vērojumu, vai zini.

Konstance saaicināja abus draugus kopā.

-   Klausieties, nav jēgas kašķēties. Mums jādomā, ko darīt. Ei, nu beidziet jūs abi pūsties un esiet atkal draugi.

Kaunīgi smaidīdami, Bazils un Ambrozijs paspieda viens otram ķepu. Vinifreda bezspēcībā uzsita pa parapeta akmeņiem.

-   Jābūt taču kādam veidam, kā apturēt to sasodīto tarānu. Mēs esam zaudējuši jau tik daudz karotāju. Ik reizi, kad mūsējie izslējās, lai raidītu atbildes šāvienus, žurkas kādu notriec. Tam jābūt kam ļoti vienkāršam kaut kādam sīkumam, ko mēs neviens neesam iedomājušies.

Džesa Vāvere ar Klusā Sema palīdzību uzripināja mucu augšā uz aizsargvaļņa. Viņa paplikšķināja pa tovera sāniem.

-   Jā, kaut kam ļoti vienkāršam apmēram tādam kā šis!

Kapteiņi sapulcējās ap mucu, pētīdami to. Tās augša bija pārvilkta ar marli. No iekšpuses nāca dīvaina skaņa.

-    Stāsti, Džesa. Neturi mūs ilgāk neziņā. Kas tev tur ir tajā mucā? āpsiene īgni noprasīja.

-   Vai pateiksim viņiem, Sem? Džesa smaidīja.

Klusais Sems piemiedza aci un ar krietni nosūkāto ķepu piebikstīja sev pie deguna. Abi ar mammu viņi jutās varen apmierināti par savu izgudrojumu.

-   Tas, kas mums tur ir iekšā, mani dārgie cīņubiedri, Džesa dižmanīgi paziņoja, ir tikai pirmais posms mūsu prettaranēšanas plānā un tas, pateicoties manai mazajai atvasītei, kas uzgāja lapseņu pūzni.

Bazils sparīgi paplikšķināja abām vāverēm pa muguru.

-  Jā, tieši tas, kas vajadzīgs! Lapseņu pūznis mucā. Ņemsim un nosviedīsim to sasodītajam ienaidniekam uz galvas, vai ne?

Džesa un Sems pasmīnēja ar ļaunu prieku.

-   Hā, bet tas ir tikai sākums, Džesa paskaidroja. Te būs otrā daļa.

Džesa un Sems pazuda skatienam. Mirkli vēlāk viņi bija atpakaļ ar diviem spaiņiem.

-   Divi spaiņi lieliskas, slidenas augu eļļas, Džesa paziņoja. Brīdī, kad viņi nometīs tarānu zemē, mēs uzliesim šo tam virsū. Un lai tad pamēģina taranēt mūsu vārtus, gribu redzēt, kā viņiem tas izdosies!

Visi sirsnīgi sveica Džesu un Semu. Sejās, kas vēl pirms īsa brīža bija drūmi nomāktas, parādījās smaids. Ik reizi saņemot pateicību, Sems pieklājīgi palocījās. Nu neviens vairs neliedza viņam palikt augšā uz mūriem.

Lejā pie vārtiem joprojām skanēja žurku nagu skraboņa un tarāna monotonie būkšķi. Vinifreda un Konstance uzcēla mucu uz parapeta malas. Abas to grozīja un šķobīja, līdz nostādīja līdzsvarā. Āpsiene pameta skatu uz lejā notiekošo, gaidot vispiemērotāko brīdi. Viņa pamāja, lai Sems nāk šurp. Tagad bija īstais mirklis.

-     Lūgtum, vai parādīsiet mums to godu, Semjuela jaunskungs? Konstance mākslotā pieklājībā ierunājās.

Atbildēdams ar tādu pašu tēlotu nopietnību, Sems eleganti pievilka kāju un ar īsu, precīzu atvēzienu iespēra pa mucu. Nikni zumēdama, muca nozuda skatienam pāri klostera mūra malai.

Atskanēja kritiena troksnis un spalgs kliedziens, kam sekoja pārbiedēto žurku spiedzieni. Sāpēs locīdamās, tās kūleņoja pa ceļu, gaiņādamās no saniknoto lapseņu tūkstošiem, kas uzbruka bez žēlastības. Dažas žurkas metās prom pa ceļu, citas tieši grāvī, bet visur tām sekoja dzeļošās lapsenes.

Garais baļķis, ko žurkas bija izmantojušas kā tarānu, palika guļam zemē, steigā pamesto lāpu gaismas apspīdēts. Tūlīt lejā nolidoja ari abi ejļas spaiņi un trāpīja tieši mērķi, sašķīzdami pret baļķi un noliedami to ar eļju no viena gala līdz otram.

Pirms saniknotās lapsenes viņos sazīmē jaunus upurus, Bazils norīkoja aizsargus lejā uz vārtu namiņu, kur par godu uzvarai tika ieturēta neliela maltīte.

Klūnijs saliecies ielīda tunelī, kurā saspiedušies drūzmējās tik daudz kareivju, ka tikpat kā vairs nebija ko elpot. Truškāvis ar Klūnija apmetni aizsedza ieeju. Ārpusē gaiss vibrēja no lapseņu spindzēšanas un žurku žēlabainiem vaidiem.

Sesks piesardzīgi pieskārās satūkušajam degungalam. Klūnijs sakumpis stāvēja un klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Viņš pat nemēģināja apsēsties vai aptaustīt dzēlienu vietas uz sava ķermeņa, baidīdamies no pārējo izsmiekla. Zobus sakodis, viņš centās pārvarēt svelošās sāpes. Vesels bars Klūnija armijnieku joza prom pāri pjavai un pa galvu, pa kaklu saklupa nelielajā dīķītī. Lapsenes džinkstēdamas spindzēja šurpu turpu, gaidīdamas, kad kāds pabāzīs purnu ārā no ūdens.

Rītausma atklāja visai bēdīgu ainu. Klūnija orda bija sakauta lupatu lēveros. Tomēr Klūnijs izgudrēm valdīja dusmas. Daudzi kareivji izskatījās tik sagrauti, ka kuru katni brīdi varēja mesties bēgt un dezertēt no viņa armijas. Klūnijs aptvēra, ka viņa karavīru stāvoklis jau tāpat ir nožēlojams papildināt to vēl ar apvainojumiem nebija nekādas jēgas. Septiņas žurkas, divi seski un viens sermulis gulēja grāvi beigti. Nespēdami izbēgt no milzīgā lapseņu bara, viņi tika sakosti līdz nāvei.

Lēnām piekliboja Sierzaglis, koduma vietas uz viņa ķermeņa bija nejauki piepampušas.

Pavēlniek, viņi aplējuši tarānu ar kaut ko eļļainu! To vairs nav iespējams noturēt. Mēs mēģinājām, bet tas ir tāpat, kā censties saķert glumjo zuti. Tas nolādētais baļķis slīd mums ārā no ķepām. Vienam no maniem vīriem tas krītot jau pārlauza abas pakaļkājas. Atvainojiet, pavēlniek, bet mēs nebijām gaidījuši, ka viņi varētu izdomāt kaut ko tādu. Lapsenes un tad eļļa tas ir par daudz!

Klūnijs norādīja pāri pjavai.

Pārvieto armiju uz turieni. Lai paēd un mazliet atpūšas. Aizsūti kādu pēc skābeņu lapām, ar ko ieberzēt koduma vietas. Es došos uz savu telti, man šis tas nopietni jāpārdomā. Mēs vēl ne tuvu neesam sakauti, nē. Katru dienu jauns lapseņu pūznis viņiem neatradīsies.

Klūnijs nomākts smagi aizsoļoja, ar ķepu berzēdams muguru.

Ari klostera lazaretē vajadzēja ārstēt pāris no kukaiņu kodumiem cietušos. Par laimi, brālis Rufuss pirms vairākiem gadiem bija izgudrojis īpašu ziedi vasaras laikam tik raksturīgo kukaiņu dzēlienu ārstēšanai.

Klusais Sems sarīkoja veselu pantomīmas izrādi, lai atainotu notikumu Timām, Tcsai un vēl pāris citiem zvēru mazuļiem. Visi smējās, vēderus saķēruši, kad Sems ķēmodamies plakšķināja sev pa kažoku un meta salto ar komisku izteiksmi sejā.

Konstance un vienību vadītāji pēc pāris stundu atpūtas atkal sapulcējās uz mūriem. Izskatījās, ka no ordas, kas tālu pjavā laizīja savas brūces, tuvākajā laikā nekādas briesmas nedraud. Tas deva iespēju pārbaudīt lielajiem vārtiem nodarītos bojājumus.

Džesa Vāvere pa virvi nolaidās no mūriem. Viņa veikli nolēca zemē un izpētīja vārtus. Pēc brīža jau vāvere bija atpakaļ un ziņoja, ka, par spīti daudziem dziļiem iespiedumiem un vismaz divām garām plaisām, vecie vārti joprojām turas labi.

Konstance nolēma, ka vēlāk viņi varētu nolaist lejā pāris namdaru un kalēju, kas vārtus pielabotu. Pēdējā laikā āpsieni nodarbināja kāda doma, kas nelika mieru un kļuva arvien uzmācīgāka.

Nogriez galvu, un ķermenis aizies bojā kaut kādā veidā viņai jānogalina Klūnijs Pātagaste!

Pāri pļavai bija skaidri saskatāma karavadoņa telts. Āpsiene vēroja, kā spožajos saules staros aiz telts auduma kustas milzu žurkas stāvs. Vienigā problēma bija tā, ka telts uzslieta pārāk tālu, lai to sasniegtu ar parastu lingu vai bultu. Ja vien ierocis būtu pietiekami liels un spēcigs, varbūt tad… Jā, tieši tā!

Liels, spēcīgs loks, kaut kas līdzīgs stopam. Ja to izdotos slepus, Klūnijam un viņa ordai neredzot, uzstādīt uz aizsargvaļņa? Noteiktā laikā, teiksim, tieši pusdienlaikā, spožajā jūnija saulē Klūnija ēna būs skaidri saskatāma caur telts audumu. Milzīga bulta vai šķēps, kas precīzi nomērķēts pret telti, nospriegots loks, un šviuks Klūnija vairs nav!

Apmierināta ar plānu, Konstance savu ideju atklāja tikai vienam Redvolas bebram, uz kura spēcīgo zobu palīdzību āpsiene cerēja. Atstājusi viņu dārzā graužam jaunu īves koku, Konstance devās meklēt bultu, kas derētu viņas izgudrojumam. Oša nūja, kas reiz kalpoja sveču liesmas nodzēšanai, izrādījās īstā. Ar smagu akmeni Konstance saplacināja konusveidīgo misiņa kausiņu, kas bija piestiprināts nūjas galā nu tas sāka izskatīties pēc draudīga pīķa. Āpsiene to uzlaboja ar pīles spalvām. No tievas virves, kas iesmērēta ar bišu vasku, iznāca lieliska loka stiegra. Ar bebra palīdzību Konstance, atbalstot īves kociņu pret klostera mūri, salieca un nospriegoja to, kā nākas. Abi kopā viņi ar naglām un siksnām piestiprināja to pie ēdamgalda un uzstiepa augšā uz aizsargvaļņa. Ikvienam, kas jautāja, kam savādā konstrukcija domāta, Konstance tikai strupi atrūca tas jāzina tikai viņai un bebram. Pusčukstus sarunādamies, abi nosēdās uz aizsargvaļņa ieturēt kopīgas pusdienas.

Tam vajadzētu nostrādāt!

-    Jā, turēsim īkšķus, lai izdotos. Mums būs tikai viens šāviens.

-   Ha, viens šāviens jau mums arī tikai ir vajadzīgs.

-    Vai pagaidīsim, kamēr saule nosliecas uz vakarpusi? Tad viņš būs labāk saskatāms.

-     Laba doma. Kad Džozefa zvans nozvanīs pēcpusdienu, vajadzētu būt īstajam brīdim.

Paēduši viņi kā tādi veci sargsuņi izlaidās uz saules sasildītajiem akmeņiem. Pusstundu vēlāk abi jau sparīgi krāca.

Klūnijs bija attapīga žurka. Viņš bieži vēlējās, kaut tas neprašu bars, viņa armija, spētu domāt tāpat, kā viņš. Bet, no otras puses, ja orda būtu tikpat gudra kā viņš, vadonis tai nebūtu vajadzīgs. Tāda nu reiz ir dzīve, viņš prātoja. Neviens nespēja izgudrot jaunu uzbrukuma plānu tik labi kā viņš pats.

Klūnijam šķita, ka šoreiz viņš izstrādājis joti vienkāršu un nekļūdīgu plānu! Viņš aizsoļoja pāri pjavai un pats izvēlējās kādas trīsdesmit žurkas.

-    Sekojiet man, Klūnijs noskaldīja. Sierzagli, uzticu tev vadību, kamēr atgriežos.

Neteicis vairs ne vārda, Klūnijs aizmaršēja savu izvēlēto kareivju priekšgalā vispirms pie apgāztajiem ratiem ceļmalas grāvī, tad veikli apmeta loku un nozuda Ķērpjziedu mežā.

Tāpat kā viņa priekšgājējs Sārtzobis, Sierzaglis bija godkārīgs. Klūnija rīkojumu viņš iztulkoja kā ilgi kāroto paaugstinājumu pirmā palīga amatā. Tumšķepam ģenerālis neizteica pat ne atzinību. Aiz priekiem Sierzaglis aizmirsa pat sāpīgos lapseņu dzēlienus. Viņš svarīgā gaitā soļoja apkārt, apliecinādams savu jauniegūto varu.

Tumšķepa, aizsūti tos seskus, lai atnes vēl skābeņlapas! viņš pavēlēja. Jā, un skaties, lai pārējie neaizklīst pārāk tālu. Es būšu teltī, ja tev ko vajag, bet labāk centies mani netraucēt.

Tumšķepa nicīgi saviebās, tomēr pavēles pildīja. Ja viņš to nedarītu, Sierzaglis par nepakjaušanos pavēlei noteikti nosūdzētu viņu Klūnijam.

Sierzaglis dižmanīgā gaitā iesoļoja teltī un pameta skatienu visapkārt. Klūnijs bija atstājis neapēstu meža balodi, mazliet siera, blašķē vēl bija atlicis krietns malks Svētā Niniāna baznīcas vīna.

Sierzaglis alkatīgi metās rīt. Arī Sārtzobis tā mēdza darīt, tad kāpēc gan viņš nevarētu? Kā Klūnija vietniekam viņam bija uz to tiesības. Sierzaglis gurdeni atgāzās pavēlnieka krēslā un sacēla kājas uz kartēm apkrautā galda, juzdamies apmierināts, ka piepildījušies viņa plāni. Klusībā viņš vēlējās, lai gāztu lietus, tad pārējie uzreiz novērtētu viņa augsto stāvokli, mirkdami tur ārā, kamēr viņš omuligi iekārtojies teltī ir siltumā un sausumā.

Sierzaglis sāka pētīt kartes. No tām viņš nenieka nesaprata un drīz viņu pārņēma garlaicība.

Re, kur stāvēja Klūnija indes dzelksnis, ko viņš kaujas laikā nēsāja astes galā. Piesardzīgi, lai netīšām nesadurtu ķepas, viņš piestiprināja to pats savai astei. Tad viņš uzmeta plecos vadoņa apmetni, kas bija mazliet par garu. Taču cik varens viņš droši vien tajā izskatījās! Bridi viņš pētīja masīvo bruņucepuri. Palūrējis caur telts durvju spraugu, viņš pārliecinājās, ka pavēlnieks vēl negrasās atgriezties. Labi! Acīmredzot Klūnijs būs prom vēl kādu stundu vai pat divas.

Džozefa zvans nodimdināja pusdienlaiku.

Konstance sapurināja bebru.

Mosties! Paskat, kāda vienreizēja izdevība. Pātagaste uzcirties stāv visā savā godībā. Otras tādas iespējas vairs nebūs!

Milzu loks paveica savu darbu nekļūdīgi. Sierzagļa jaunais un diemžēl pēdējais karjeras lēciens bija straujš un īss. Viņš tā arī nekad neuzzināja, kas izdzēsa viņa dzīvību.

2. NODAĻA.

Nonācis kaķa mutē, Matiass aiz izbailēm skaļi iespiedzās. Slapjš, karstš, melns un rozā, un tā baisā smaka un, šķiet, mutē bija papilnam milzīgu, iedzeltenu zobu.

-Tpft!

Rudais kaķis izspļāva pelēnu uz šķūņa grīdas. Viņš palika guļam slapjš un lipīgs, drebēdams pie visām miesām un apķepis ar putekļiem un salmiem. Instinkts Matiasam teica, ka labāk nekustēties un izlikties par beigtu. Izbēgt no kaķa ķepām, kas viņu saķēra, nebija nekādu izredžu. Pelēns nespēja valdīt drebuļus. Pelēns gulēja un skatījās kaķa milzīgajās acīs, kas atgādināja divus tirkīzzaļus akačus, kuros zaigoja zeltaini lāsumi.

Kaķis ar riebumu raudzījās Matiasam pretī. Nicinājumā viņš klīrīgi novilka ķepu gar netīro mēli un nospjāvās tā, it kā mēģinātu atbrīvoties no ārkārtīgi netīkamas garšas.

-    Fui! Ciest nevaru peju garšu! Mazi, riebīgi parazīti, nekad nevar zināt, kur tie ložņājuši.

Kaķis runāja inteliģentā, dziedošā tenora balsī. Citos apstākļos tas noteikti būtu licies uzjautrinoši. Matiass joprojām nekustējās.

Rudais kaķis laiski pabikstīja viņu ar ķepu.

-   Ei, celies augšā, mazais nejaucēn! Es zinu, ka tu neesi beigts.

Lēnām pelēns pieslējās kājās. Izskatījās, ka kaķim viņš kā

iespējamā maltīte nemaz neinteresē. Matiasa kājas trīcēja tik ļoti, ka viņam vajadzēja atkal apsēsties.

Abi lūkojās viens uz otru. Matiass nezināja, ko lai saka. Kaķis atkal ierunājās pirmais. Šoreiz viņa balsī jaudās sašutums.

-    Nu, vai tev nekas nav sakāms, pele? Vai tad tu nemaz neproti uzvesties? Tev neliekas, ka vajadzētu vismaz atvainoties par šitādu ielēkšanu man mutē?

Matiass mēģināja vēlreiz pietrausties kājās un bailīgi palocījās.

-   Lūdzu jūsu piedošanu, ser. Tas bija negadījums. Es, redzat, nokritu. Lūdzu, pieņemiet manu pazemīgo atvainošanos. Es esmu Matiass no Redvolas, un patiesi ceru, ka neesmu jūs pārāk iztraucējis.

Kaķis atturīgi pavīpsnāja.

-   Jā, nu izskatās, ka vismaz kaut kādas manieres tev tomēr ir ieaudzinājuši, Matias no Redvolas. Es pieņemu tavu atvainošanos. Atļaujiet stādīties priekšā. Esmu skvairs Džūljens Džindživers.

-   Patīkami iepazīties, skvair Džūljen, Matiass pieklājīgi atbildēja.

Kaķis majestātiski nožāvājās.

-   Vari saukt mani vienkārši par Džūljenu. Titulu esmu mantojis. Nekad neesmu pēc tā tīkojis. Kas tad es par skvairu, kur tad ir tie mani īpašumi? Pussabrukusi māja un gabaliņš upes tur tālāk. Ne īstu draugu, ne uzticamu kalpu, pat draudzenes man nav. Hmm, droši vien Džindživeru dzimta iznīks līdz ar manu nāvi.

Matiass gribot negribot sāka just līdzi nabaga vientuļajam aristokrātam.

-   Nu, vismaz tev ir mierīga dzīve, viņš cerīgi ieteicās.

-     Ai, pietaupi šīs banālās frāzes, pele, Džūljens attrauca skumjā balsī. Ko gan tu zini par vientulību un to, kā ir mēģināt saglabāt savus principus šajā pagrimušajā pasaulē? Klau, varbūt tu varētu mazliet sakopties? Tu izskaties ne pārāk glīti, tā stāvēdams viss vienos putekļos un salmos. Un kamēr to dari, varbūt tu varētu būt tik laipns un paskaidrot, ko meklē, līzdams manā šķūnī?

Purinādams drēbes, Matiass izstāstīja par savas misijas mērķi. Džūljens nolūkojās viņā ar izbrīnu.

-   Kapteinis Sniegs, tu saki? Tas vecais neģēlis! Esmu aizliedzis viņam uzturēties manā šķūnī. Tas ir viens patiesi šausmīgs putns. Viņš ēd visu, kas lien vai kustas. Drausmīgas galda manieres ari. Visa tā kaulu un spalvu atvemšana. Fui!

-  Vai tu varētu man, lūdzu, pateikt, kur viņu meklēt? Matiass pajautāja.

-    Protams, atbildēja Džūljens. Kapteinis tagad dzīvo vecā kokā. Izņēmuma kārtā es tev parādīšu, kur tas ir. Tikai, lūdzu, neprasi, lai es jūs iepazīstinu vai pat runāju ar viņu. Kad es izliku viņu no sava šķūņa, mēs šausmīgi sastrīdējāmies. Tika teiktas tādas lietas, ko nevar padarīt par nebijušu. Es todien nozvērējos, ka nekad un nemūžam vairs nerunāšu ar to veco pūci.

Matiass nojauta, ka Džūljens un Sniegs reiz bijuši labi draugi. Varbūt tieši viņu draudzības iziršana arī bija par iemeslu Džūljena pašreizējam drūmumam. Matiass prātīgi nosprieda pagaidām šo jautājumu neuzdot.

Pārvietoties kaķim uz muguras tas Matiasam bija kas jauns un neparasts. Lai gan viņš rūpīgi centās to slēpt, Džūljenam bija visai labas novērotāja spējas. Vieglā solī cēli soļodams pāri pagalmam, kaķis nevērīgi piebilda:

-     Tavi draugi ciršļi šodien gan iznākuši no slēpņiem lielā skaitā. Mazie muļķīši! Viņi iedomājas, ka es viņus neredzu. Pasveicini Lagalagu un Cirmesli no manis, labi? Nodod viņiem, ka viņi var pilnīgi droši nākt uz šķūni pēc siena un citām lietām. Sniegs te vairs nesiro. Dievs zina, es viņiem pāri nedarīšu. Mana ēdienkarte sastāv no augiem, dažāda veida zāles un paretam kādas zivs, ko noķeru upē. Es jau gadiem neēdu gaļu. Tu varētu viņiem arī ieminēties, ka, ja viņi grib nākt uz manu šķūni, tad varētu pacensties neķildoties un nekauties tik nepiedienīgi. Nav nekā nepatīkamāka par ķildīgu cirslīšu baru, kas traucē citu meditatīvās pārdomas.

Matiass apsolīja nodot ziņu Ciršļu Savienības biedriem. Kaķis un pele bija nonākuši pie neliela, aizauguša augļu dārza. Džūljens apstājās kādus divdesmit soļus no nokaltuša ozola. Lūgdams Matiasu kāpt zemē, viņš brīdināja:

-   Tu varbūt arī neredzi Kapteini Sniegu, bet viņš mūs vēro. Es jūtu, kad viņš ir mājās. Esi ārkārtīgi piesardzīgs, Matias. Tas vecais rīma tevi centīsies aprīt, līdzko ieraudzīs, kā jau tipiska pūce. Nu, es tad nu eju. Ja tev iznāk, pasaki viņam tā skvairs Džindživers saka kapteinim jāatzīst, ka viņam nebija taisnība, un jāatvainojas. Tikai tad mēs varam atjaunot savu draudzību un atkal dzīvot zem viena jumta. Paliec sveiks, Matias, un esi piesardzīgs!

-    Paliec sveiks, Džūljen, un paldies tev! Matiass uzsauca aizejošajam pēdējam dzīvajam Džindživeru dinastijas pārstāvim.

Pelēns noņēma no sava tērpa Bazila medaju. Piesardzīgi viņš devās tālāk, turēdams to augstu paceltā ķepā. Ja Džūljens teica, ka Kapteinis Sniegs ir tepat tuvumā, tad tā acīmredzot arī bija.

Klusumu pāršķēla pārdabisks brēciens un spārnu švīksti. Pūce parādījās sazin no kurienes un metās tieši virsū Matiasam.

Mezdams cilpas līču loču, kā Bazils reiz bija mācījis, Matiass vēcināja gaisā medaļu un kliedza, cik tik vien spēka:

-   Pamiers! Bazils Briedis Zaķis mani sūtīja. Es nāku ar mieru!

Pūce notrieca Matiasu garšļaukus un ar asiem nagiem izrāva

medaļu viņam no ķepām. Saceldams putekļus ar neticami plato spārnu vēzieniem, Kapteinis Sniegs nolaidās Matiasa priekšā. Pelēnam bija grūti noticēt savām acīm milzu putns tik tiešām iedvesa bijību.

Staltais Kapteinis Sniegs bija augumā krietni lielāks par pelēm. Pūces spalvas viscaur bija sniega baltumā, izņemot pāris brūnu svītriņu uz spārna un dažus tumšākus laukumus uz galvas. Seši plēsīgi nagi katrai kājai pa trim bija izvirzīti uz priekšu, divi uz aizmuguri. Pūcei bija ass un ļoti līks knābis. Milzīgas acis gluži kā divas apaļas, zeltainas bļodas, kurās lāsoja melnas acu zīlītes.

Matiass mēģināja bēgt mest cilpas līču loču, apzinādamies, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Kapteinis Sniegs pastiepa uz viņa pusi garo, plēsīgo nagu. Matiass izveicīgi palēca sāņus.

-   Nosauc savu vārdu un pakāpi! Kas tev iedeva manu medaļu? pūce sausi, pavēloši noprasīja.

Joprojām veikli kustēdamies, pelēns aizelsies izdvesa:

-   Matiass, pele, Redvolas klostera karotājs. Medaļa pieder manam draugam Bazilam Briedim Zaķim. Viņš sūta jums sveicienus, ser Kapteini.

-   Stāvi mierā! nokomandēja Kapteinis.

Matiass sastinga. Pūces nagi virzījās tuvāk, it kā tie darītu, ko paši grib. Pelēns kāpās atpakaļ, lai izvairītos no nagiem. Kapteinis Sniegs norija siekalas, kas grasījās jau nopilēt gar viņa knābi; bija skaidri redzams, cik ļoti viņš gribēja apēst Matiasu.

-   Ko tas kaķis tev teica, pele? kapteinis noķērca. Vai viņš teica kaut ko par mani?

Matiass atkārtoja Džūljena teikto.

-   Skvairs Džindživers saka, ser, ka, ja jūs atzīsiet, ka jums nebija taisnība, un atvainosieties viņam, jūs abi atkal varat būt draugi un dzīvot šķūnī zem viena jumta.

Runādams Matiass visu laiku virzījās prom no nagiem, kas snaikstījās uz viņa pusi. Nojautas vadīts, viņš pasviedās sāņus un izvairījās no pūces knābiena. Pelēns palēcās un steidzīgi, cilpas mezdams, laidās prom no bīstamā putna. Palicis bešā, Kapteinis Sniegs ar nagiem nikni plūkāja zāli, saceldams putekļu mākoni. Tad pēkšņi apsviedās riņķī, uzlaidās augšā un nometās vecajā ozolā uz dobuma viņa mitekļa malas.

-   Labi, vari vairs nebēguļot, mazais karotāj. Nāc atpakaļ. Gribu ar tevi parunāt.

Matiass apstājās drošā attālumā no koka. Kapteinis Sniegs mīņājās no vienas kājas uz otru, īgni bubinādams:

-   Man nav taisnība?! Nekādā gadījumā. Es neatvainošos tam kaķim! Es atsakos!

Kad pūce bija beigusi strīdēties pati ar sevi, Matiass uzsauca:

-   Ser Kapteini Snieg, es vēlos uzdot jums kādu jautājumu.

Milzīgā baltā pūce pamāja uz savu dobumu ar plašu spārnu

vēzienu.

-   Klau, pelēn, tu taču nevari tā stāvēt un klaigāt. Labāk nāc uz manu migu, ē, tas ir, ligzdu. Varēsim ērti parunāties.

Pacēlies uz pirkstgaliem, Matiass pameta skatienu uz «ligzdu». Tās sienas bija apšūtas ar visādu dzīvnieku ciršļu, peļu, strupastu un pat žurku ādām. Visur kā šaušalīgi rotājumi karājās sīku zvēriņu galvaskausi un kauli. Matiass nervozi pasmaidīja.

-   Ē, ja jums nebūtu iebildumu, Kaptein, es labāk paliktu tepat, kur esmu.

Kapteinis aizsmakušā balsi noķērkstējās un pameta ar nagu.

-   Ak tad jūs labāk paliktu tur, kur esat, ser? Nu, es tevi saprotu. Labi, nerunāsim vairs par to. Kas tas par jautājumu, ko gribēji man uzdot?

-   Vai jūs kaut ko zināt par milzu odzi Asmodeusu un kur es varētu viņu atrast, ser? Matiass drošsirdīgi noprasīja.

Pūce ar knābi piekārtoja spalvas uz krūtīm, tad piešķieba galvu.

-   Es zinu par visu un visiem šajā apkaimē, pele. Jā, es zinu gan par Asmodeusu. Es arī zinu, kur viņš mājo. Kāpēc prasi?

-   Tai odzei ir kāda lieta, kas pieder mūsu klosterim, senlaiku zobens, ser, Matiass atbildēja.

-    Ak, zobens, pūce teica. Es atceros to nakti, kad viņš aizslīdēja šeit garām ar to ieroci. Tu nemūžam nedabūsi zobenu no Asmodeusa, ne jau nu tāds sīks pelēns kā tu! Odze tevi ar acīm sastindzinās un tu kļūsi stīvs kā akmens. Eh, kaut es tā mācētu!

Matiass juta, ka viņa dusmas aug augumā. Pelēns nikni uzkliedza pašpārliecinātajam, iedomīgajam putnam:

-    Man vienalga, vai viņam ir stindzinošas acis, indes zobi, tērauda astes gredzeni vai vēl kas. Man jādabū tas zobens, lai tur vai kas. Es čūskai to nozagšu vai atņemšu ar varu. Ja vajadzēs, es…

Nākamos Matiasa vārdus apslāpēja pūces negantie smiekli, locīdamies Sniegs tik tikko neizkrita no ligzdas. No lielajām acīm viņš slaucīja smieklu asaras.

-   Ko tu? Vai es pareizi sadzirdēju? Tu un grasies cīnīties ar Asmodeusu? Klau, pelēn, mūc labāk prom, pirms es aiz smiekliem pārsprāgstu. Ha, ha, ha, hī, hī, uh, ho, ho, ho, ho! Vai, manu dieniņ! Tu gadījumā neesi sadzēries ābolu brendiju? Pele cīnīsies ar odzi! Mīļo stundiņ, nu gan joki!

Kapteinis Sniegs smējās lidz nemaņai. Matiass izaicinoši uzsauca pūcei.

-   Ha, saderam, ka tu gan nevarētu uzveikt Asmodeusu! Pūce ar savu sniegbalto spārnu noslaucīja asaras no acīm un

ierēcās:

-   Nekad neesmu mēģinājis! Un es nemaz ari pēc tā neilgojos, mazais. Visdrīzāk pēc tādas kaujas pagalam būtu mēs abi gan es, gan čūska.

Matiass izsmējīgi uzsauca:

-     Tāpēc ka tu baidies! Klau, saderam, ka es cīnīšos ar Asmodeusu un viņu arī uzveikšu!

-   Saderam, ka ne.

-   Saderam, ka jā.

-   Esmu gatavs saderēt uz jebko ko vien tu gribi. Matiass norādīja uz medaļu Kapteiņa Sniega nagos.

-   Saderam uz to medaļu, ka es viņu uzveikšu! Kapteinis iesvieda medaļu savā ligzdā.

-   Deram!

-   Pagaidi, pūce, Matiass uzkliedza. Ko tu liksi pretī? Medaļa nav tava. Tu to atdevi Bazilam Briedim Zaķim.

Izpletis savus neticami milzīgos spārnus visā to garumā, Kapteinis nobrēcās:

-   Es esmu gatavs derēt uz visu. Jebko, ko tu gribi, pele. Matiass viltīgi pasmaidīja:

-   0, nē, es nemaz negribu visu, kas tev pieder. Teiksim labāk, ka tu apsoli man atdot medaļu un apņemies pildīt vēl pāris sīku solījumu.

Atkal pūci pārņēma nevaldāma jautrība:

-    Ha, ha, ha! Tā tik ir uzdrošināšanās! Labi, mazo karotāj! Deram! Saki, kas man jāapsola.

-   Tad nu tā, Matiass svinīgi teica. Tev ar zvērestu jāapliecina ja es uzvarēšu, tu nekad vairs neapēdīsi nevienu peli vai cirsli.

-    Esmu ar mieru, nospurca pūce. Patiesībā es varētu solīt vēl vairāk. Apsolu, ka, ja tu uzvarēsi čūsku, es atzīšu tam vecajam īgņām Džūljenam, ka man nebija taisnība. Es pat atvainošos viņam, mezdamies uz cejiem tā kaķa priekšā, nu kā?

-   Dod kapteiņa godavārdu! Matiass uzstāja.

Pūce izstiepa uz priekšu spārnu un kāju un noskaitīja:

-   Zvēru pie sava kapteiņa goda un saviem slavenajiem senčiem Niktejas un Glečera, ka es, Kapteinis Sniegs, atdošu tev medaļu un turēšu savu vārdu, ja tev izdosies uzvarēt Asmodeusu. Pūce neizturēja un atkal sāka nevaldāmi smieties. Uh, ha, ha, ha, hī, hī, hī, ho, ho, ho! Tās ir visvieglākās derības, kādas jebkad esmu slēdzis! Tas būs tikpat vienkārši kā atņemt beigtam tauriņam spārnus.

-   Varbūt jums, ser, taču ne man, Matiass atteica. Tagad izstāsti man, kur es varu atrast Asmodeusu, Kaptein.

-   Vecajās smilšakmens raktuvēs, pūce atbildēja. Tev būs jāšķērso upe. Raktuvēs ir daudz alu un eju. Pārbaudi tās. Tu atradīsi Asmodeusu brīdī, kad to vismazāk gaidīsi. Bet tad jau būs par vēlu. Tu būsi beigtāks par beigtu. Paliec sveiks, pele!

Matiass uzgrieza baltajai pūcei muguru un soļoja prom, putna dzēlīgo piezīmju un izsmiekla pavadīts.

-   Cik jauki dabūt atpakaļ savu sudraba medaļu! pūce izsmējīgi ķērca. Es atcerēšos tevi, to nēsādams. Labāk būtu ļāvis man sevi apēst. Tas tev aiztaupītu liekas pūles, nevajadzētu nekur iet… 0, gandrīz aizmirsu. Bet, būdams čūskas vēderā, tu jau tik un tā nevarēsi pasveicināt Zaķi no manis!

Matiass turpināja iet, neklausīdamies pūces nejaukajās zobgalībās, cauri mājas pagalmam, pāri pjavai, līdz atkal nonāca Ķērpjziedu meža malā. Ciršļi atstāja slēpņus un trokšņaini metās viņam virsū ar nebeidzamiem jautājumiem.

-   Ha, tad tu tomēr tiki atpakaļ?

-   Kāpēc Sniegs tevi neapēda?

-  Varu saderēt, ka tik lielu pūci tu nekad nebiji redzējis, vai ne?

-   Kādi jaunumi par Indeszobu?

-   Tu uzzināji, kur viņš ir?

-   Nu, nestāvi taču, kā mietu norijis! Stāsti, stāsti!

Sākās nežēlīgs ķīviņš. Daudzi jau izvilka zobenus, bet Matiass sameklēja Lagalagu un paņēma no viņa melno akmeni.

-   Apklustiet un beidziet kašķēties, negantnieki tādi, vai arī es neko nestāstīšu! Matiass noaurojās.

Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienības biedru vidū iestājās nogaidošs klusums. Matiass tik tikko spēja slēpt nicinājumu balsi, teikdams:

-   Es atradu Kapteini Sniegu. Pareizāk sakot, mani turp aizveda skvairs Džūljens Džindživers. Vai viņa vārds jums kaut ko izsaka?

No ciršļu rindām atskanēja nervoza kāju švīkāšana. Samulsuši un nokaunējušies daudzi nodūra acis, it īpaši Cirmesle un Lagalags.

Matiass sakrustoja ķepas uz krfitīm. Ar riebumu viņš palūkojās apkārt.

-   Ak, jā. Es esmu jums visiem ārkārtīgi pateicīgs! It īpaši jau tev, Cirmesle, un ari Lagalagam. Cik zemiska, nekrietna rīcība aizsūtīt mani uz to šķūni un pat ne ar pušplēstu vārdiņu nebrīdināt par kaķi!

Lagalags noraisīja apsēju no pieres un nosvieda to zemē. Viņš paņēma ķepā akmeni.

-    Matias, es runāju ne tikai savā, bet visas Ciršļu Savienības vārdā. Mēs ļoti nožēlojam, ka tā sanāca, tici mums. Mums tas pavisam izkrita no prāta. Mēs aizmirsām par kaķi. Redzi, mēs esam ciršji, un tāda ir mūsu daba. Mēs strīdamies, plēšamies, kašķējamies un ķīvējamies savā starpā tik ļoti, ka mēdzam aizmirst svarīgas lietas. Tādi nu mēs esam. Lūdzu, piedod mums, draugs.

Matiass atkal paņēma akmeni.

-    Šoreiz es jums piedodu. Jūs sakāt, ka esat ķildīgi ciršļi, bet mani saucat par draugu. Jūs sakāt, ka esat aizmāršīgi. Lūk, ko jums teikšu es es esmu Redvolas karotājs. Es vienmēr atceros, kas ir mani draugi, un neaizmirstu pāridarījumus. Tomēr nerunāsim vairs par to. Uzklausiet mani. Tas, ko jums sacīšu, ir ļoti svarīgi. Jūsu dzīve var pilnībā mainīties. Kapteinis Sniegs man pateica, ka Asmodeuss dzīvo vecajās smilšakmens raktuvēs. Pūce deva savu godavārdu ja uzvarēšu Asmodeusu, viņa nekad vairs neaiztiks nevienu cirsli.

Kad pārsteigtā pūļa kņada norima, pelēns turpināja:

-   Padomājiet par to, ciršļi! Jums no tā būtu divkāršs labums. Ja Asmodeusa vairs nebūs un Kapteinis Sniegs turēs vārdu, jūs būsiet pasargāti no abiem. Starp citu, mans draugs kaķis Džūljens ir pilnīgi nekaitīgs. Viņš jums pāri nedarīs. Ja jums kaut ko vajag šķūnī, varat droši iet un ņemt, ja vien uzvedīsieties klusi bez kaušanās un strīdiem. Tas arī viss, kas man jums sakāms. Vēl tikai viens lūgums pavadiet mani līdz raktuvēm.

Matiass pacietīgi gaidīja, kamēr ciršļi pusbalsī apspriedās. Viņi taču nenoraidīs tādu piedāvājumu?! Matiass centās saklausīt, ko viņi runā. Daži Matiasa lūgumu pilnībā atbalstīja, kamēr citi acīmredzot šaubījās, vai var uzticēties pelei. Visbeidzot kāds neliela auguma kareivīgs cirslītis panācās uz priekšu un paņēma akmeni. Viņš ļoti oficiāli vērsās pie Matiasa:

-     Mūsu likumos teikts, ka raktuves otrpus upes neatrodas ciršļu zemēs, pele. Tādēļ mēs nevaram iet tev lidzi.

Lagalags izrāvās uz priekšu un ar spēcīgu sitienu nogāza runātāju gar zemi.

-   Tu gļēvulīgais, nepateicīgais muļķi! Lagalags kliedza. Kā tu vari kaut ko tādu teikt pēc tā, ko šis karotājs centies darīt mūsu labā?!

Cirmesle paķēra zemē nosviesto akmeni:

-   Pagaidi, Lagalag! Tev nav tiesību sist savam biedram! Viņš tikai izstāstīja, kas teikts mūsu likumos. Un mūsu savienības likumos skaidri un gaiši sacīts, ka nevienu savienības biedru nevar piespiest doties aiz oficiālajām ciršļu zemju robežām.

Pirms Lagalags paspēja ko bilst, izcēlās kautiņš. Spiegdami, kliegdami ciršļi ņēmās cīkstēties, spārdīt, grūstīt un dunkāt cits citu, sarīkodami mežmalā pamatīgu traci.

Matiass pacēla akmeni augstu gaisā, cenzdamies pārkliegt neganto troksni, taču viņa balss pazuda vispārējā kņadā. Sadusmots pelēns sagrāba aiz čupra pirmo pa rokai pagadījušos cirsli un uzbļāva tam:

-  Klausies, tu! Tūlīt pat pasaki man, uz kuru pusi ir upe, vai aiī…

Nešpetnais zvēriņš pameta ar ķepu ziemeļaustrumu virzienā

un, veikli izrāvies no Matiasa tvēriena, atkal ieklupa cīniņā.

Pelēnu pārņēma nevaldāmas dusmas. Viņš savicināja gaisā roku, kurā turēja akmeni un uzkliedza:

-    Nu tad arī palieciet un kaujieties, muļķa ciršļi! Iztikšu bez jums! Es iešu un cīnīšos viens pats! Un, lūk, ko es domāju par jūsu stulbo savienību ar visiem tās likumiem un šo nekam nederīgo akmeni!

Viņš no visa spēka aizsvieda akmeni. Tas pārlidoja pāri kaušļu galvām un pazuda meža biezokni.

Matiass apcirtās uz papēža un aizsteidzās uz upes pusi.

3. NODAĻA.

Žurku nometni pjavā pārņēma satraukums. Sierzaglis bija pagalam. Tērpies Klūnija parādes formā, milzīgas bultas caurdurtām krūtīm, viņš gulēja žurku vadoņa sagrautās telts vidū. Neviens no ordas neuzdrošinājās tuvoties baismīgajai notikuma vietai, lai tikai Klūnijs atgriežoties nesāktu vainot kādu no viņiem.

Konstance norūpējusies lūkojās pāri parapeta malai. Nojauta viņai teica, ka kaut kas nebija īsti kārtībā. Apsienes ļaunākās aizdomas apstiprinājās, kad viņa ieraudzīja Klūniju šķērsojam ceļu un dodoties prom pļavā. Konstance nolūkojās, kā viņš pārlec grāvim. Nebija nekādu

šaubu tas tik tiešām bija pats Klūnijs Patagaste viņa nošāvusi nepareizo žurku!

Klūnijs bija atstājis savu īpaši atlasīto kareivju vienību mežā. Viņi zināja, kas tiem darāms. Tas gan prasīs zināmu laiku, tomēr šis bija drošs un īstenojams plāns. Steidzīgi soļodams pāri pļavai, Klūnijs jau nojauta, ka kaut kas nebija, kā vajag. Viņš pārlaida apkārtnei savu vienīgās acs skatu. Tālumā varēja manīt viņa ordu, kas pulcējās barā, taču kas noticis ar viņa telti?

Sagrautās telts atliekās varēja samanīt kādu sakņupušu stāvu. Nebija vērts prātot Klūnijs pielika soli.

Pusceļā viņu gaidīja Ilknis. Klūnijs pacēla ķepu un apklusināja viņu pusvārdā. Žurku pavēlnieks gribēja visu noskaidrot pats, nevis klausīties neveiklu taisnošanos. Viņš paspēra sāņus telts ieejas aizsegu un ieraudzīja Sierzagļa sastingušo sejas izteiksmi. No viņa krūtīm rēgojās milzīga bulta, kas bija caurdūrusi Klūnija parādes tērpu.

Klūnijs ar skatienu nomērīja attālumu no klostera mūriem līdz Sierzagļa ķermenim. Viņš ātri aptvēra, kas noticis. Lielā āpsiene lūkojās no mūra augšas. Tas noteikti bija viņas darbs!

Klūnija prātā domas joņoja milzu ātrumā. Viņa armija pļavas attālākajā nostūri izskatījās visai satraukta. Bija notikusi kļūme bulta bijusi domāta viņam. Ģenerāļa asajā prātā negaidīti dzima doma, kā vērst šo situāciju sev par labu.

Ilknis bija vairāk nekā pārsteigts, kad Klūnijs sirsnīgi paplikšķināja viņam pa muguru un aicināja doties līdzi pāri pļavai, kur bažīgi gaidīja pārējie kareivji. Klūnijs skaļi iesmējās, lai nomierinātu satrauktos. Viņš šķelmīgi piemiedza aci.

Nu ko, šķiet, ka mans nelielais plāniņš ir izdevies. Mēs lieliski tikām galā ar to pretīgo nodevēju, vai ne, Ilkni, mans dārgais draugs?

Ilknis bija pilnīgā neizpratnē, taču pavēlniekam labāk neiebilst.

-   Ko-e? Ā, jā, ē, protams, pavēlniek.

Klūnijs pamāja uz gujošā ķermeņa pusi.

-   Vai redzat? Tad nu lai tas būtu brīdinājums jums visiem. Ha, es redzēju, kas notiek ar Sierzagli. Ievērojāt, cik augstprātīgi viņš vakar uzvedās pie tarāna?

Atskanēja piekrītoša murdoņa. Lielāko daļu žurku godkārīgais un augstprātīgais Sierzaglis bija piespiedis pieteikties par tarāna nesējiem.

-   jā, mēs redzējām, pavēlniek.

-   Lielmanīgi staigāja apkārt, izkliegdams pavēles.

-   Viņš izkalpināja mani pie tarāna divas stundas no vietas.

-  Jā, varēja padomāt, ka viņš būtu armijas vadonis.

-    Tieši tā! Klūnijs ierēcās. Es Sierzagli vēroju jau krietnu bridi! Viņš bija pasācis diezgan daudz komandēt bez manas ziņas. Varu saderēt, ka arī manas prombūtnes laikā viņš jūs izrīkoja.

-   Jā, pavēlniek, tā bija, Tumšķepa uzdrošinājās paust savu sašutumu. Viņš visu laiku mani izrīkoja «izdari to», «atnes šito», «kusties veicīgāk» un «es būšu vadoņa teltī». Man šķiet, ka Sierzaglis bija par daudz no sevis iedomājies, pavēlniek.

Klūnijs aplika viņam ķepu ap pleciem.

-   Paldies, Tumšķepa. Tu esi ļoti gudrs palīgs. Es domāju, ka tu tikpat labi kā es redzēji, ka Sierzaglis plānoja pārņemt manas uzticamās ordas vadību. Vai gan citādi viņš būtu līdis manā teltī un ietērpies manās kara drānās?

Kareivji zinīgi māja ar galvām. Jā, Klūnijam bija taisnība. Neviens no ierindniekiem nejuta žēlumu pret mirušo varaskāro izlēcēju.

Klūnijs turpināja.

-    Redziet, es zināju, ka āpsiene un viņas sabiedrotie plāno mani nogalināt, tāpēc es nolēmu nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu apmuļķot viņus un aiztaupit sev pūles tikt vaļā no Sierzagļa. Faktiski es atstāju redvoliešietn visu melno darbiņu. Man negribējās apgrfitināt nevienu no saviem uzticamajiem kareivjiem. Ļāvu, lai liktenis pats lemj savu tiesu.

Klūnijs paplikšķināja sev pa gurnu un sāka skaļi smieties. Orda viņam pievienojās, visi locījās smieklos par sava pavēlnieka izstrādāto melno joku. Cik viltīgs gājiens! Nebija nekādu šaubu Pātagaste nelaiž garām ne mazāko iespēju!

Klūnijs smaidīdams pamāja ar ķepu Konstancei, kas lūkojās no klostera mūriem.

-   Liels paldies, āpsi! viņš nokliedza. Labi pastrādāts!

Konstance no tik liela attāluma nesadzirdēja nenieka, bet tas

jau arī šobrīd nebija no svara.

Klūnijs gluži vai starodams pagriezās pret savu armiju.

-  Nu, mani uzticamie karotāji, kas vēl jauns noticis, kamēr biju projām?

Truškāvis centīgi salutēja.

-   Tuneļa rakšana veicas ļoti labi, jūsu godība.

-    Labi, labi, Klūnijs noteica. Kam vēl ir kaut kas ziņojams?

Kašķaspalva un Draņķpurns abi reizē iepīkstējās:

-   Mēs bij pēc skābeņlapām, pavēlniek, tur tālu prom, pāri tiem laukiem…

Klūnijs pārtrauca viņus. Viņš pamāja Draņķpurnam:

-   Stāsti tu.

-  Nūjā, mēs rosījāmies pie tiem tur krūmiem, pavēlniek, teica Draņķpurns, un atradām aizmigušu susuru saimi. Mēs viņiem uzklupām un sasējām tos. Lieliski trekni susuri, pavēlniek.

Klūnijs iejaucās:

-   Susuri, tu saki? Es ceru, ka vēl neesat tos nožmieguši?

Draņķpurns sparīgi kratīja galvu.

-   Nē, nē, pavēlniek. Lieliski svaigi susuri, mēs turam viņus tur tajā grāvī. Vai vēlaties apskatīt? Kopā būs kādi divdesmit gabali.

-    Lieliski. Labi darīts. Es gribu, lai viņi paliek dzīvi, norūca Klūnijs, dodamies uz grāvi aplūkot gūstekņus.

Susuru stāvoklis bija nožēlojams saspiesti vienā barā, viņu kaklus žņaudza apmestā virves cilpa. Ieraudzījuši Klūnija Pātagastes draudīgo stāvu, susuri aiz bailēm sāka žēli raudāt.

-   Kurš jums tur ir galvenais? Klūnijs nošņāca.

Dubļiem notašķījies pajauns susuris bailīgi pacēla ķepu:

-   Es, ser. Mani sauc Brangulis. Lūdzu, laidiet mūs vaļā. Mēs nevienam nedarām neko ļaunu. Vardarbība nav mūsu dabā. Mēs…

-   Klusu, Klūnijs uzkliedza. Vai ari tūlīt uzzināsi, ko nozīmē vardarbība.

Sāpju pilns vaids atskanēja no grāvī gulošajiem susuriem. Klūnijs noplīkšķināja asti.

-    Izbeidziet īdēt, viņš nicīgi uzsauca. Jūs esat mani gūstekņi, un es darīšu ar jums, ko gribēšu. O, neuztraucieties! Pagaidām es nelikšu jūs nogalināt. Man ir labākas lietas padomā. Tu, Branguli, vai kā tevi tur sauca, vari pateikt savējiem, ka viņiem nekas ļauns nenotiks, ja vien darīsiet, ko likšu. Pagaidām paliksiet tepat, sargu uzraudzīti. Draņķpurn, Kašķaspalva!

-   Jā, pavēlniek?

-   Jūs abi būsiet atbildīgi par gūstekņiem, paziņoja Klūnijs. Uzmaniet, lai neviens viņiem netuvotos. Stāviet sardzē dienu un nakti. Ja pazudīs kaut viens susurs, jūs abi cepsieties uz iesma. Skaidrs?

Kad Sierzagļa ķermenis bija aizvilkts prom, Klūnijs nosēdās zem nojumes, kas bija saslieta no sagrautās telts paliekām. Žurku vadonis nolūkojās, kā ieroču pārzinis rūpīgi labo viņa augstvērtīgo kaujas ietērpu, un iekšēji niknojās. Viņa ekipējums bija cietis, un viņš bija zaudējis vērtīgu palīgu. Redvolas aizsargi ar uzbrukumu bija viņu apsteiguši, un taranēšanas plāns bija izgāzies. Atkal viņam jādomā, ko darīt tālāk. Orda bija norūpējusies vien par brūču laizīšanu un kuņģa piepildīšanu. Stratēģijas izstrāde neietilpa viņu pienākumos. Tomēr pārdomājot svaru kausi atkal sāka nosvērties viņam par labu. Klūnijam nu bija trīs iespējas, kā iekļūt klosterī. Viena iespēja bija tunelis; žurku vienība Ķērpjziedu mežā rūpējās par otrā plāna īstenošanu. Un vēl bija trešā Klūnijs pameta skatienu uz grāvja pusi. Susuru sagūstīšana var sagādāt visnotaļ vieglu iespēju iekarot Redvolu, ja vien viņš rīkosies pietiekami viltīgi.

Pievakarē uzbrukums abatijai atsākās ar jaunu sparu. Džesa Vāvere un Ambrozijs Ērkšķis bija pievienojušies strēlnieku rindām. Viņi parādījās virs mūriem un atkal aizslēpās aiz tiem, mērķējot uz labu laimi.

-   Man tas nepavisam nepatīk, Džesa ieteicās.

Ambrozijs ieņurdējās, raidīdams uz grāvja pusi bultu ar putna

spalvām galā.

-   Kas tev nepatīk, Džesa?

Vāvere nolika sāņus loku un nosēdās parapeta aizsegā.

-    Liekas, ka viņi necīnās tik sīvi kā sākumā, un Klūniju ari pēdējā laikā kaut kā neredz. Parasti viņa orda tā neuzvedas. Man liekas, ka viņiem ir kaut kas aiz ādas tiek gatavots kaut kas tāds, par ko mēs vēl nezinām.

Netālu stāvēja ūdre Vinifreda. Viņa ar varenu spēku aizlingoja akmeni, apmierināta pamāja ar galvu, kad atskanēja žurkas spiedziens, un pievienojās abiem draugiem.

-  Jā, es tev piekrītu, Džesa. Pātagaste droši vien izgudrojis jaunu gājienu. Šis uzbrukums, iespējams, ir tikai aizsegs. Starp citu, vai ir kādi jaunumi no Priekškurmja un viņa komandas?

-   Jā, viņi joprojām tup, ausis zemei piespieduši, Ambrozijs norūca. Priekškurmis saka, ka viņi dzirdējuši savādu atbalsi, tomēr neko konkrētu vēl pateikt nevar. Viņš domā, ka žurkas, iespējams, līdīs ārā pie dienvidrietumu stūra.

-   Jā, es arī to esmu dzirdējusi, Džesa piekrita. Vajadzēs sarīkot tiem riebīgajiem nekrietnejiem siltu sagaidīšanu, kad tie līdīs ārā!

-   Mani mulsina, kur palicis mūsu Matiass, Vinifreda domīgi noteica. Laist garām iespēju piedalīties kaujā tas nemaz neizskatās pēc viņa.

Abats Mortimers devās apgaitā, dalīdams ēdienu. Viņš bija dzirdējis sarunu un nespēja atturēties, nepiebildis:

-   Ziniet, es arī tikko tieši par to pašu domāju, bet mums nevajadzētu šaubīties par Matiasa godaprātu, un viņam jāuzticas. Man ir tāda nojauta, ka viņš varētu nest glābiņu mums visiem. Par vienu gan jūs varat būt pārliecināti lai kas tam pelēnam būtu padomā, viņš tā vai citādi dara to Redvolas labā, esmu par to pilnīgi drošs.

-   Tā gan, Džesa nopūtās, atkal paņemdama loku un pielāgodama bultu. Bet labāk gan parūpēsimies, lai viņam vēl būtu kurp atgriezties. Uz priekšu, draugi! Turpinām kauju!

Vāvere atvilka bultu un izslējās. Uz mirkli viņa sastinga, cieši lūkodamās pāri īves lokam, tad palaida vajā stiegru, kas nodžinkstēja vien. Lejā kāds no kareivjiem nogāzās, bultas caururbts. Par vienu Klūnijam paklausīgu sesku mazāk!

4. NODAĻA.

Matiass viens pats iekārtojās naktsguļai. Ieturējis pieticīgas vakariņas, viņš cieši ietinās savā mūka tērpā, lai paslēptos no aukstā nakts vēja, un likās gulēt. Palicis viens ar savām rūgtajām domām par nepateicīgajiem ciršļiem, pelēns beidzot iemiga.

Brīdi pirms rītausmas Matiass sajuta, ka tuvumā kāds rosās. Piesardzīgi viņš pavēra vienu aci šaurā spraudziņā. Pelēna kājas bija siltumā viņš sajuta uz kājām tādu kā smagumu kamēr viņš gulēja, kāds bija uzsedzis segu.

Ķērpjziedu meža ciršļu cīnītāji bija atgriezušies!

Visapkārt dega nelieli nometnes ugunskuri, ciršļi gatavoja brokastis. Matiass nosprieda, ka drīz ausīs gaisma. Pagriezies uz otriem sāniem, viņš turpināja izlikties guļam. Nepievērsdams nekādu uzmanību ciršļu klātbūtnei, viņš atkal ieslīga saldā miegā.

Kad pelēns pamodās, saule jau bija uzlēkusi. Tās stari spraucās cauri koku lapotnei, sajaucoties ar ugunskuru dūmu bāli zilgano toni. Lagalags pienesa kviešu grauzdiņu un krūzīti zāļu tējas. Pierausies sēdus, Matiass izturējās izvairīgi. Viņš ēda un dzēra klusēdams, kamēr Lagalags salocīja segu un iebāza to atpakaļ maisā. Cirslis stāvēja Matiasam līdzās un aprauti, nervozi nokremšļojās.

-   Khemm, ē, Matias, mēs atvainojamies par to, kas notika vakar. Kā redzi, vairākums balsojot izlēma, ka mēs nāksim tev līdzi.

Pelēns nelikās ne zinis. Lagalaga balss kļuva lūdzoša.

-    Matias, uzklausi. Mēs, savienības ciršļi, cenšamies dzīvot, ņemot vērā ik katra viedokli. Netiesā mūs pārāk bargi. Cirslis, kas izteicās pret došanos tev līdzi, tikai citēja likuma pantu. Es nedrīkstēju viņam sist. Cirmesle darīja pareizi, aizstāvēdama viņu.

Matiass piecēlās un uzmeta plecā savu sainīti.

-   Paklau, Lagalag. Es negribu neko dzirdēt par jūsu muļķīgajiem likumiem: trešā sadaļa, ceturtais apakšpunkts un tā tālāk. Vai nu jūs esat ar mani, vai pret mani. Es netaisos šķiest savu dārgo laiku, lai studētu Ciršļu Meža Slēpņu savienības likumus un klausītos nebeidzamos strīdus.

Lagalags pacēla savu maisu un sirsnīgi uzsmaidīja pelēnam.

-   Matias, draugs, mēs esam ar tevi, visi kā viens ar zobiem un nagiem! Ved mūs kaujā, drosmīgais karotāj!

Matiass atviegloti iesmējās:

-   Nu, tad uz priekšu, draugs Lagalag! Mums jācīnās ar odzi un jāatgūst zobens!

Kopā ar ciršļiem, kuri jau atkal sāka strīdēties par taisnāko ceļu uz raktuvēm, Matiass nesatricināmi devās uz priekšu. Drīz Ķērpjziedu mežs palika tālu aiz muguras. Sākās ilgs un grūts ceļš viņi devās pāri klajam laukam, piesardzīgi noejot lielu līkumu ap pamesto māju, lauzās cauri paērkšķu krūmiem, šķērsoja izžuvušus grāvjus un vairākus atmatā atstātus laukus, mierīgā vasaras rīta apdvesti. Ap pusdienlaiku viņi apstājās platas, rāmas upes krastā.

Matiass nosēdās blakus Cirmeslei, lai ieturētu pusdienas. Tā būs pēdējā uz ugunskura gatavotā maltīte. Kad viņi būs tikuši otrā krastā, nāksies ievērot vislielāko slepenību un piesardzību nekādu ugunskuru, nekādu trokšņu. Matiass iesvieda ūdenī oli.

-   Kā lai mēs tiekam pāri? viņš iejautājās.

Cirmesle pilnu muti atbildēja:

-   Lagalags palīdzēs, kā gan citādi. Tā jau viņš arī dabūja savu vārdu. Laga ir virvē iesiets baļķis, ar ko mēra kuģa ātrumu. Viņa tēvam un tēvatēvam arī bija vārds Lagalags. Visa ģimene vienmēr ir bijuši pārcēlāji uz šīs upes. Ja gribēja tikt pāri upei, vajadzēja tikai nostāties krastā un pasaukt Lagalag! Paraudzīsim, vai tas joprojām darbojas.

Cirmesle devās uz upes malu. Salikusi ķepas taurītē pie mutes, viņa ieūjinājās:

-   Lagalagalagalagalag!

No niedru aizsega parādījās pavecāks cirslis, kas centās noturēties uz liela peldoša bajķa, kuru tas izveicīgi dzina uz priekšu, ar garu kārti atstumdamies pret upes krastu. Pietauvojies malā, viņš nolēca krastā, dusmīgi norādams Cirmesli.

-    Aitasgalva! Vai tev jāpaziņo it visiem, ka mēs esam šeit? Auro te kā tāda miglas taure! Labāk ātri ņemiet savas mantas un ceļamies pāri, kamēr neviens vēl nav mūs pamanījis!

-    Es tikai gribēju parādīt Matiasam, kā pasaukt pārcēlāju, Cirmesle sabozusies noburkšķēja.

-   Ak tad tik vien! Lagalags iekaisa. Tad kāpēc gan tu viņam neparādīji čūskas atstāto sliedi tur, dubjos? Vai varbūt tu to nemaz nepamanīji? Asmodeuss te aizslīdēja garām mazāk nekā pirms stundām četrām. Droši vien devās medībās uz Ķērpjziedu mežu. Tīrā laime, ka mēs nesaskrējāmies. Viņš droši vien vēl pirms satumsīs nāks pa šo pašu ceju arī atpakaļ.

Matiass, apbrīnā un šausmās sastindzis, lūkojās uz plato, gļotaino taku, ko aiz sevis mālainajā zemē bija atstājusi čūska. Ciršļi steidzīgi sarausās uz īpatnējā plosta.

-     Ātrāk, Matias! Turieties cieši! Lagalags pusčukstus uzsauca.

Par spīti draudošajām briesmām, pelēnam tīri labi patika kuģošana pāri upei uz varenā baļķa. Vairāki ciršļi no saviem saiņiem izvilka makšķerauklas, un, pirms baļķa gals ar vieglu būkšķi atdūrās pret otru krastu, viņi jau bija pamanījušies gūt tīri pieklājīgu lomu. Ciršļi nolēca krastā, un Matiass palīdzēja Lagalagam paslēpt plostu meldros.

-     Es te tā domāju, Matiass ierunājās. Varbūt mēs visi varētu kaut kur paslēpties un novērot Asmodeusu atgriežamies. Tā mēs varēsim izsekot viņu līdz pašam midzenim, kā jums šķiet?

-   Tieši to es arī biju iedomājies, atbildēja cirslis. Ja mēs izretosimies gar upes malu un noslēpsimies, mēs noteikti pamanīsim Indeszobu atgriežamies. Ļoti laba doma, taču tai ir arī kāds trūkums. Ja nu odze mūs saož? Mēs te esam tik daudzi, ka tas ir ļoti bīstami.

-    Nu, tādā gadījumā, Matiass turpināja, vai nebūtu labāk uzreiz doties uz raktuvēm un sagaidīt viņu tur? Asmodeuss noteikti atgriezīsies savā migā.

-  Nebūtu jau slikti, ja viss būtu tik vienkārši, manu draudziņ, Lagalags atbildēja. Tikai raktuvēs nav kur paslēpties pārāk klajš un līdzens. Indeszobs ir vecs un viltīgs. Varbūt viņa midzenim ir slepena ieeja ārpus raktuvēm. Man šķiet, ka labāk tomēr būs gaidīt tepat. Mēs izvietosimies garā ķēdē un būsim modri.

Visu garo pēcpusdienu Matiass nogulēja paslēptuvē pie ceriņkriīma saknēm. Pa gabaliņu, apmēram kliedziena attālumā no viņa, slēpās ciršji. Viņi bija izretojušies gar upes krastu gandrīz kilometra garumā. Kurš pirmais pamanīs Asmodeusu, nogaidījis vienu minūti, ziņos Matiasam, kurš atradās apmēram ciršju rindas vidū. Cirmesle un Lagalags nostājās katrs savā flanga galā.

Nokaitētais saules disks kvēloja tieši virs viņu galvām. Matiass vēroja upi un klajumu savā priekšā, neuzdrīkstēdamies pat pakustēties, kur nu vēl ēst, dzert vai pakasīties. Vajadzēja paciest arī uzbāzīgo mušu nepatīkamo klātbūtni un citus kukaiņus, kas džinkstēja viņam apkārt un rāpoja pa viņa ķermeni, kur vien tīk. Brīžiem pelēns raudzījās tik saspringti, ka acu priekšā jau sāka ņirbēt ūdenim pārskrējis vilnītis vai sīka vēja pūsma sašflpoja zāli -, un viņam jau likās, ka tas ir Asmodeuss. Viņš mirkšķināja un berzēja acis, lai pārliecinātos, ka tas bijis tikai viņa saspringtās iztēles auglis.

Pelēnam pilnībā zuda laika izjūta, līdz viņš saprata, ka saule jau laižas uz rietu un sarkani kvēlojošā debessmala vēsta par krēslas tuvošanos. Čūska pilnīgi noteikti drīz atgriezīsies!

Tiklīdz satumsa, no zāles aizsega izbāza galvu kāds cirslis un viegli uzsita Matiasam pa plecu.

-    Kas noticis? Vai pamanījāt Asmodeusu? Matiass jautāja.

Cirslis pamāja uz Cirmesles flanga pusi.

-   Es nezinu, pelēn. Labāk nāc un apskaties pats. Es pasaukšu Lagalagu.

Matiass iztrausās no ceriņkriima apakšas. Kaut kas bija atgadījies! Neprātodams par piesardzību, viņš nesās gar upes krastu uz priekšu. Pārējie ciršļi pameta savas slēptuves un pievienojās viņam.

Cirmesle sēdēja klajumā, acis bailēs ieplestas, zobi klabēja, viss ķermenis trīcēja kā apšu lapa.

Pieskrēja Lagalags. Matiass viņam uzsauca:

-   Cirmesle ir šokā! Palīdzi man dabūt viņu līdz ūdenim.

Satvēruši Cirmesli katrs no savas puses, viņi steidzīgi iebrida

seklajā ūdenī un pabāza viņas galvu zem ūdens. Cirslīte iznira sprauslodama, taču atguvusies.

-    Milzu Indeszobs, čūska, Asmodeuss, viņš bija te! Es viņu nemanīju līdz brīdim, kad jau bija par vēlu. Viņš paņēma Mingo. Sastindzināja ar skatienu vien, iekoda viņam un aizvilka prom. Nabaga Mingo! Ārprāts! Tas bija tik šausmīgi, šausmīgi, tas briesmīgais, pretīgais rāpulis! Cirmesle raudādama sakņupa zālē.

Lagalags uzrāva viņu kājās.

-    Nav jēgas raudāt un krist gar zemi! Odze noteikti zālē atstājusi svaigu sliedi, mēs varēsim viņu izsekot. Kur tas notika?

Cirmesle drebēdama paskrēja pāris soļus uz kreiso pusi. Viņa norādīja uz zemi:

-    Šeit! Re, kur čūska slīdēdama atstājusi milzu iespiedumus! Skatieties!

Nebija ne mazāko šaubu. Tumsā sausajā zālē tik tiešām 1āsmoja mitra sliede.

Ar Matiasu un Lagalagu priekšgalā viņi devās čūskai pa pēdām, kas bija līkumojusi un locījusies, aizvīdamās apkārt ciņiem, cauri krūmājiem un pāri laukiem. Pat tur, kur sliede jau bija nožuvusi, to varēja just pēc nāves salkanās smakas, kas joprojām virmoja virs zemes.

Neliela uzkalniņa galā Matiass pieplaka zemei. Pamājis pārējiem, lai tie daritu tāpat, viņš rādija lejup.

-   Skaties, Lagalag! Tur, lejā!

Viņu priekšā pletās milzīgas pamestas smilšakmens raktuves. Likās, it kā kāda varen liela roka būtu izgrābusi sauju zemes, atstājot pļavā milzu bedri. Tā bija ieapaļa. Stāvās, sārtās smilšakmens sienas lejāk veidoja platus, terasveidīgus pakāpienus. Starp pamestajām šahtām rēgojās akmeņu grēdas. Kādreizējo raktuvju drfimā ainava ar nīkulīgo augu segu radīja pilnīgas pamestības sajūtu.

Viņi gulēja bedres malā, saspringti cenzdamies kaut ko saskatīt raktuvju tumšajās dzīlēs. Lagalags norīkoja ciršļus doties atpakaļ lauka otrā pusē, lai beidzot atpūstos un iestiprinātos. Raktuvju malā palika tikai viņš, Cirmesle un Matiass, kurš izraisīja jaunu strīdu, teikdams:

-   Tiklīdz kļūs gaišāks, es došos lejā izlūkos.

-   Ja tu iesi, mēs iesim tev līdzi, norūca Lagalags.

Matiass pakratīja galvu.

-   Nē, to es nevaru pieļaut. Tas ir pārāk bīstami.

Cirmesle, kas nu jau bija pilnīgi atguvusies, drosmīgi ierunājās:

-   Tu nevari mūs aizkavēt, Matias. Tu neesi mūsu savienības biedrs un nevari mums pavēlēt tā nosaka mūsu likumi, un nav tavā varā ietekmēt mūsu lēmumu. Mēs iesim līdzi! Bet tagad jums ar Lagalagu jāatpūšas. Es pirmā stāvēšu sardzē.

Trīs draugi devās gulēt pa kārtai, ilgajās nakts stundās sardzes postenī nomainīdami cits citu. Bija Matiasa kārta stāvēt sardzē, kad pirmie saules stari pārslīdēja pāri raktuvēm. Dienasgaismā viss izskatījās pavisam citādi. No draudīgās ainas, kas pavērās lejup iepriekšējā naktī, vairs nebija ne vēsts!

Bāli zeltainajos saules staros raktuvju sienas zaigoja visās nokrāsās no dzelteni rūsganas līdz pat sarkani brūnai -tieši no šejienes acīmredzot tālā senatnē tika iegūts smilšakmens Redvolas sarkano mūru celtniecībai.

Pelēns pamodināja savus ceļabiedrus; elpai aizraujoties, tie nolūkojās uz krāšņo skatu.

-    Kas to varētu domāt, ka šis pasakainais, mierpilnais skaistums sevī slēpj tik nežēlīgi saltu ļaunumu! Matiass apbrīnā izdvesa.

Pilnīgā klusumā cits aiz cita viņi sāka kāpt lejā. Kāpšana nesagādāja īpašas grūtības. Smilšu kraujas daudzie izciļņi un pakāpieni izrādījās lielisks atbalsts, un tās stingrā, nelīdzenā virsma nemaz nebija slidena. Nepagāja ne stunda, kad visi trīs jau bija tikuši lejā. Lūkodamies apkārt, draugi stāvēja raktuvju dibenā.

-     Ja nu Indeszobs sadomā doties medībās… nočukstēja Cirmesle.

-   Mana nojauta saka, Jca šodien diez vai, Lagalags atbildēja. Asmodeuss vakar bija prom visu dienu. Turklāt atcejā viņam par upuri vēl krita nabaga Mingo, tā negaidīti papildinādams viņa guvumu, tā ka šodien Indeszobs droši vien visu dienu gulēs un dosies medībās tikai vakarā.

-    Tas nozīmē, ka mums ir visa diena, lai atrastu viņa midzeni, papildināja Matiass. Meklēsim visi kopā vai iesim katrs uz savu pusi?

-   Labāk kopā. Cirmesle un Lagalags izvilka savus īsos rapierus. Arī Matiass izvilka dunci. Visi reizē viņi devās uz priekšu, meklēdami raktuvēs kādu caurumu vai slepenu eju, kas varētu vest uz čūskas migu.

Kopā rūpīgi pārmeklējuši raktuvju dibenu, izpētot un pārbaudot it visu, viņi palūkojās zem nīkulīgajiem krūmiem, apgrieza otrādi klints bluķus, palīda zem milzīgām akmens plātnēm, centīgi meklējot, vai neieraudzīs kādu odzes atstātu nodevīgu sliedi.

Valdīja nospiedošs klusums. Šeit, lejā, nebija dzirdamas ne putnu dziesmas, ne kukaiņu sīkšana. Pārmeklējuši raktuvju dibenu krustu šķērsu, viņi sāka virzīties augšup pa terasēm, pārlūkojot sānu sienas, taču arī šeit viņus gaidīja vilšanās. Veltīgos meklējumos viņi bija pavadījuši visu ritu.

Ap pusdienlaiku Lagalags izsludināja nelielu pārtraukumu. Ciršļi un pelēns sasēdās ap plakanu, galdam līdzīgu akmens bluķi un ieturēja līdzpaņemtās pusdienas, uzdzerdami ūdeni no blašķes. Noskaņa bija visai drūma. Visi trīs sēdēja, nogrimuši katrs savās domās. Beidzot Cirmesle piecēlās, notraukdama no sava kažoka putekļus. Viņa mundri sasita plaukstas un mudināja turpināt meklējumus.

-   Labi, slienieties augšā, mums palikusi tikai puse dienas.

Kamēr Matiass un Lagalags vāca kopā saiņus un ieročus,

Cirmesle atspiedās pret šauras akmens plātnes malu un turpināja:

-  Esam tikuši līdz pusei. Ja šo pēcpusdienu pārmeklēsim augšmalu, tad paliek tikaāāāāāāā…!

Kliedziena atbalss vēl virmoja gaisā. Cirmesle bija pazudusi. Šaurā plātne, pret kuru viņa bija balstījusies, brīvi griezās ap savu asi. Viņi bija atraduši ieeju Asmodeusa Indeszoba alā.

5. NODAĻA.

Klūnijs Pātagaste nepacietīgi gaidīja tumsas iestāšanos. Viens no viņa trim plāniem sāka nest augļus daudz ātrāk, nekā viņš bija cerējis. Truškāvis izrādījās neatsverams palīgs. Viņš bija devies mežā, lai remdētu savu ziņkārību un noskaidrotu, ko žurku vienība tur dara. Sesks nemaz nebija pārsteigts, ieraudzījis, ka žurkas gatavo milzīgu atbalsta torni. Tomēr bija kāda neliela aizķeršanās. Apgāztie rati joprojām gulēja grāvī. Lai kā žurkas centās, tām nebija izdevies noņemt riteņus no ass.

Truškāvis apspriedās ar Klūniju un nekavējoties tika nosūtīts uzraudzīt operāciju. Lielīgais sesks nodemonstrēja žurkām, cik labi viņš pārzina sviras mehānisma principus. Likdams lietā bluķi un virves; izmantodams bluķi kā atbalsta punktu, viņš novietoja uz tā lielo, nokaltušo koka zaru, ar kuru žurkas bija mēģinājušas pacelt ratus. Nelikdamies ne zinis par riteņiem un asīm, viņš ar virvēm nostiprināja ratus pie sviras. Visām žurkām nākot talkā un pateicoties ari veiksmei, viņam izdevās pacelt ratus līdz grāvja malai. Turpinot spiest sviru uz leju, siena rati zaudēja līdzsvaru. Lielā smaguma dēļ virves pārtrūka, bluķis aizlidoja uz vienu pusi, bet sesks un žurkas sagāzās grāvī.

Laimīgas nejaušības dēļ iecerētais izdevās. Nokrakšķēdami rati apsviedās un palika stāvam uz ceļa.

Žurkas tos iestūma meža biezoknī. Truškāvis pārraudzīja torņa novietošanu ratos. Tīksminādamies pats par savu apķērību, viņš šo to pielaboja. Drīz jau uzbrukumam domātais tornis ar maisa audeklā ievīstītiem riteņiem bija pilnībā pabeigts un stāvēja kaujas gatavībā.

Klūnijs sapulcināja savus palīgus un izklāstīja stratēģiju. Vakarā, kad satumsīs, Ilknis pastiprinās uzbnikumus vārtu nama mūriem, lai novērstu uzmanību. īpaši atlasīta labāko kaujinieku vienība Klūnija vadībā torni no Ķērpjziedu meža aizripinās tur, kur aizsardzība ir visvājākā. Tumsas aizsegā viņi pārlīdls no torņa uz aizsargvalni. Pēc ātras izrēķināšanās ar klostera aizsargiem visa Redvolā būs viņu rokās.

Klūnijs nepacietīgi vēroja tumstošās debesis. Nu jau vairs nav ilgi. Viņš pamāja Ilknim, ka laiks sākt.

Aurojot un izkliedzot kaujas saucienus, uzbrucēji izlēca no grāvja, nobērdami pār aizsargvajņiem bultu, šķēpu un akmeņu krusu.

-   Redvolā, pie ieročiem! Ātrāk, peles! nokliedzās Konstance. Sadosim viņiem pamatigi! Visi pie ieročiem!

Bazils Briedis Zaķis loka strēlnieku peles uz mūriem bija nostādījis trīs rindās. Zaķis izkliedza pavēles, un strēlnieku vienība darbojās disciplinēti un saskaņoti.

-    Pirmā rinda aiziet! Atpakaļ, tupties, pielādēt! Otrā rinda aiziet! Atpakaļ, tupties, pielādēt! Trešā rinda aiziet! Atpakaļ, tupties, pielādēt! Pirmā rinda atkal uz priekšu. Uguni!

Pavēles nemitējās ne brīdi. Ievainotie ienaidnieka kareivji sabruka uz ceļa, Tumšķepa skraidīja šurpu turpu, organizēdams papildspēkus.

-   Metiet lingas, vēl! Šurp vēl šķēpus! Uzbrūciet aizsargu līnijai! Nešaujiet, pirms viņi nav piecēlušies!

Džons Baznīcpele, Strupastes kungs un mūks Hugo, zemu noliekušies, tekalēja apkārt. Viņi savāca visas Klūnija armijas raidītās bultas, šķēpus un akmeņus un nodeva tos Redvolas aizstāvjiem.

-   Nu, ūdri, uz priekšu! Lai šie pļauj, ko paši sējuši! Vinifreda skubināja lingotājus un nosūtīja peļu aizsargu rindās jaunus loka šāvējus.

Konstance un bebrs savā starpā sadalīja ienaidnieka šķēpus. Iedvešot ienaidniekam šausmas, viņi raidīja tos atpakaļ ar postošu spēku.

Sesku strēlnieki pļavas malā nomērķēja uz Bazila peļu strēlnieku rindu. Vairāki tika notriekti, pirms Džesa Vāvere un Vinifreda ar pāris atlasītiem ūdriem lingotājiem raidīja lejup tik ātru un precīzu šāvienu zalvi, ka dažu minūšu laikā sesku vienība tika pilnībā iznīcināta.

Kauja starp pelēm augšā uz parapeta un žurkām grāvja dziļumā ritēja pilnā sparā, kad pāri asiņainajam kaujaslaukam nodimdināja Džozefa zvans.

Klūnijs nolaida bruņucepurcs daudzcietušo sejsegu. Viņš uzsita Truškāvim pa plecu.

-   Tā! Nu ir īstais bridis! Uz priekšu, sesk!

Abi kopā viņi aizlavījās prom pa grāvi un sakumpuši pārskrēja pāri pie mūra dienvidaustrumu stūra, kur viss bija salīdzinoši mierīgi. Cenzdamies rīkoties, cik klusi vien iespējams, Klūnijs pavēlēja kareivjiem virzīt uz priekšu torni. Vilkdami un stumdami žurku kareivji izripināja vareno ierīci no slēpņa mežā. Pārvarēt nelielo mīkstās pļavu zemes strēķīti bija vēl grūtāk. Pat Klūnijs nāca talkā, vilkdams vienu no galvenajām virvēm. Viņš rāva no visa spēka, likdams milzīgajai nastai bīstami līgoties no vienas puses uz otai, riteņiem lēkājot pa zāles ciņiem.

-   Stumiet to tuvāk sienai! viņš čukstus skubināja. Jā, tā būs labi! Tagad noķīlējiet, lai tas stāv stabili! Es negribu, ka torņa augšgals grīļojas uz visām pusēm.

Ap riteņiem tika noblietēta akmeņu un zemes kārta, noķīlējot tos uz vietas. Milzu tornis bija gatavs operācijai.

Kad mūks Hugo aizmetās paligā šāvējiem, virtuve palika Rudzupuķes ziņā. Viņa darbojās, gatavodama maizes krāsni un katlus ar auzu putru rītdienas brokastīm. Tad viņa padomāja par sardzē stāvošajiem un ķērās vārīt lielu katlu dārzeņu buljona. Naktssargu vidū tas bija sevišķi iecienīts, īpaši tad, kad viņa to gatavoja pēc savas receptes.

Ar Strupastes kundzes un Vāveres kunga palīdzību Rudzupuķe salēja to trīs lielās māla krūkās. Katrs paņēmis pa krūkai un nelielam groziņam ar pāris maizes klaipiem un kazas sieru, viņi devās augšā uz mūriem. Rudzupuķe gāja pa priekšu, rādīdama ar laternu gaismu. Pirmā pietura bija dienvidaustrumu stūris, kur Priekškurmis ar saviem vīriem pildīja savu vienmuļo uzdevumu dienu un nakti viņi uzraudzīja pazemes teritoriju, cenšoties saklausīt tuneļa rakšanas skaņas. Viņi bija priecīgi uz īsu brīdi atvilkt elpu, iebaudīt kaut ko karstu un savā paskarbajā, bet pieklājīgajā tonī, parunāties ar ēdiena piegādātājiem.

Rudzupuķe nebija īsti pārliecināta, ka saprot, ko Priekškurmis saka, bet viņai patika klausīties īpatnējajā lauku kurmja izloksnē.

-   Jārrr, jaunkundz', tie riebīg' grauzēj' būt klāt divi dien's, man domāt. Droš' mēs sataisīs viņš vien rikt' silt' sagaidišan', kad tie bāzīs galvas laukā.

Rudzupuķe saprata labi ja katru trešo vārdu no teiktā, tomēr pēc Priekškurmja dusmīgi sarauktās sejas izteiksmes bija vairāk nekā skaidrs, ka žurkas par solīto «rikt' silt' sagaidīšan'» nebūs sevišķi priecīgas.

Priekškurmis paraustīja degunu un laipni viņai teica:

-    Orrr! Paldiesiņš, jaunkundz'. Nekas mums, kurm', tik lab' neiet pie sirds kā vien' dārzeņ' zup'!

Vāveres kungs uzsmaidīja Rudzupuķei un Strupastes kundzei.

-    Es tā manu, ka kurmjiem tīri labi iet pie sirds pēc mājas receptes gatavotais dārzeņu buljons. Mana Džesa ari noteikti jau to gaida.

-     Jā, un Semam arī garšotu, ja vien viņš jau sen nebūtu gultā, Rudzupuķe atbildēja. Klau, jūs ar Strupastes kundzi sāciet dalīt ēdienu no vārtu nama puses. Esiet piesardzīgi, ejiet, zemu pieliekušies. Es sākšu no šā stūra, un pēc tam tiksimies atkal virtuvē.

Ar laternu un groziņu vienā ķepā un krūku otrā Rudzupuķe kāpa augšā pa pakāpieniem uz mūru dienvidaustrumu stūri. Brālis Rufuss palīdzēja viņai uzrausties uz aizsargvaļņa.

-   A, lauka peļu jaunkundze ar brīnumgardo buljonu! Priecājos tevi redzēt, Rudzupuķe. Te augšā dažbrīd kļūst visai vientulīgi, viss mierīgs un kluss, nekas nenotiek…

Brālis Rufuss pastiepa pretī savu buljona tasīti. Ar pateicīgu skatienu viņš lūkojās uz kūpošo krūku.

Mmm, cik garšīgi smaržo! Dārzeņu mans iecienītais buljons!

Bet Rudzupuķe viņā neklausījās. Pavērtu muti viņa blenza pāri brāļa Rufusa plecam. Buljons lija pāri tasītes malām un šļakstījās uz akmeņiem, bet viņa tikai turpināja liet.

Virs parapeta nezin no kurienes pēkšņi parādījās pavirši sanaglota koka platforma. Uz tās gatava lēcienam tupēja riebīga izskata žurka ar mačeti zobos.

Rudzupuķe izbailēs skaļi iespiedzās.

Drīzāk nejaušas sagadīšanās dēļ nekā ar nodomu brālis Rufuss apsviedās riņķī un iešļāca karsto tasītes satum žurkai tieši acīs. Applaucētā žurka sāpēs iekaucās un nogāzās no platformas lejā. Pati īsti neapzinādamās, ko dara, Rudzupuķe meta laternu. Tā sašķīda pret torni, nolejot visu sauso koka platformu ar lampas eļļu. Nākamajā mirklī to no visām pusēm aptvēra liesmu mēles un tornis uzliesmoja kā lāpa.

Liesmu kvēlojošā gaisma, kas pāršķēla nakts tumsu, piesaistīja sargu uzmanību. Tie steidzās no visām malām, lai redzētu, kas notiek. Vairāk nekā trīs desmiti žurku jau bija tikušas līdz degošā torņa augšai. Vēl vairāk to bija vidusdaļā, uz apakšējiem pakāpieniem stāvēja ne mazāk. Žurkas grūstoties un cīkstoties steigšus centās tikt lejā no liesmojošā torņa. Tās koda, spēra un cirta cita citai. Dažas lēca pašas, citas tika nogrūstas, visapkārt skanēja krītošo žurku spiedzieni un kliedzieni.

Klūnijs, nevaldāmās dusmās, skraidīja šurpu turpu. Uz brīdi zaudējis prātu, viņš grāba aiz čupra apdegušās, savainotās žurkas dažu spalva joprojām liesmoja.

-    Atpakaļ, gļēvuļi! Kāpiet augšā, Ieciet uz mūriem!!! viņš neprātā auroja.

Žurkas, kas bija norīkotas uzbrukumā vārtu namam, atstāja savas pozīcijas un metās pa ceļu šausminošā sārta virzienā. Naksnīgajās debesīs šāvās dzirksteles un liesmu mēles. Ar putām uz lūpām un zvērīgi lamādamies, Klūnijs pātagoja ar savu asti visus pēc kārtas. Baismīga neprāta izteiksme bija sastingusi viņa sejā, ko izgaismoja liesmojošais tornis.

-    Kas tas ir nieka pāris liesmiņu! Rausieties atpakaļ augšā, jūs muļķi! Nāvi pelēm!

Tumšķepa un Ilknis satvēra Klūniju aiz gruzdošā apmetņa un aizvilka prom.

-   Uzmanieties, pavēlniek! Tas tūlīt kritīs!

Baismīgi krakšķot un brakšķot, kvēlojošais koka tornis draudīgi sasvērās, sagrīļojās un sabruka, pazuzdams ugunīgo liesmu un dzirksteļu jūrā. Siena rati neganti līgojās, līdz apgāzās un palika guļot uz sāniem uguns dega rūkdama.

Baismais notikums pielika punktu tās nakts kaujām. Uz mūriem atskanēja līksmas gaviles. Rudzupuķe bija kļuvusi par šīs nakts varoni. Viņa kautrīgi sarka, kad Priekškurmis apbrīnā nogrozīja galvu.

-  Jārrr, jūs izskatās vēl daiļāk' iekš to gaism', jaunkundz! Klau, vai ir vēl palics' pāri kāds bišķ' dārzeņ' zup'? Nebūs tač' viss atdot tiem riebīg' žurk', ko?

Lejā pie mūriem pavērās šaušalīga aina. Visur krustu šķērsu gulēja neveiksmīgajā uzbrukumā cietušo žurku ķermeņi. Savu kapteiņu pavadībā Klūnijs tika aizvests uz grāvi drošībā. Acīmredzami neapzinoties neko no apkārt notiekošā, viņš drūmi murmināja pie sevis kaut ko savādu un pārējiem nesaprotamu.

Karavadonim aiz muguras palīgi neizpratnē raudzījās cits uz citu.

Vai Klūnijs Pātagaste tiešām būtu sajucis?

Kad pienāca nākamais rīts, uguns jau bija noplakusi, tikai šur tur vēl gruzdēja ogles. Konstance un abats no aizsargvaļņa pētīja notikuma atstātās pēdas. Liels gabals pļavas bija nosvilis līdz ar zemi. Vēl tagad dažviet tā kūpēja rīta rasā.

-    Paldies Dievam, ka uguns nepārmetās uz mežu, noteica abats, citādi visa Ķērpjziedu apkaime būtu liesmās.

Āpsiene skumji raudzījās uz melno, pārogļojušos zemi.

-     Tiesa, neviens no mums neizmanto uguni kā ieroci, pat Klūnijs ne. Tā nes nāvi ikvienai radībai, lai kurā pusē būtu. Mums uz to jāparaugās kā uz negadījumu, tēvs.

-   Nu, tā vai citādi, bet esam Rudzupuķei lielu pateicību parādā, atbildēja abats. Viņa ir ļoti drosmīga pele. Ja nebūtu viņas spējās rīcības, mēs visi šodien jau būtu nežēlīgā ļaundara ķetnās.

Klostera virtuvē Rudzupuķe maisīja auzu putru un paraudzīja krāsnī iešauto maizi. Viņa pie sevis pasmaidīja. Nez ko Matiass par to teiktu?

Pagājušās nakts varone. Šorīt pie plīts!

6. NODAĻA.

Pagalags turēja akmens plātni, lai tā neaizvērtos, kamēr Matiass lūkojas caurumā. Uz leju gar smilšakmens sienu aizvijās tumša, gara eja.

No Cirmesles nebija ne ziņas, ne miņas.

Skaļi čukstot, viņi sauca cirslīti, baidīdamies iztraucēt čūsku. Matiass kļuva nepacietīgs.

-   Ejam, Lagalag. Mums vajadzēs līst iekšā. Esi kluss.

-   Pagaidi brīdi, cirslis atbildēja. Paņēmis nelielu akmens šķembu, viņš ieķīlēja to spraugā starp plātni un smilšakmens sienu. Tā, tagad varam laisties lejā. Ej pa priekšu, Matias.

Piesardzīgi viņi ielīda garajā, nolaidenajā ejā un, papēžus zemē iemiedami, lai nenoripotu, kā acīmredzot bija gadījies Cirmeslei, kāpa lejup. Tikuši lejā, viņi brīdi pastāvēja uz vietas, jaujot acīm aprast ar tumsu. Tālāk alas grīda bija līdzena, un pati pazemes eja bija pietiekami augsta un plata, lai abi varētu iet blakus nesa liekušies. Viņi devās tālāk. Iedams Lagalags rādīja uz savādiem simboliem un nesaprotamām zīmēm, kas bija ieskrāpētas smilš akmens mīkstajā virsmā. Lai gan raktuvju ejas bija saglabājušās neskartas, čūskas tās acīmredzot bija izmantojušas jau paaudžu paaudzēm lielākā daja zīmju bija rāpuļu rakstā. Abi draugi steidzās uz priekšu, līdz eja paplašinājās, veidodama nelielu kambari, no kura tālāk veda vēl divas ejas.

-   Ej pa kreisi, es iešu pa labi, Matiass nočukstēja. Ik pa laiciņam uzvelc ar zobenu uz sienas bultu. Es darīšu tāpat ar savu dunci. Tad mēs neapmaldīsimies. Ja pamani Asmodeusu, tūlīt steidzies atpakaļ uz šo kambari. Ja viņš ierauga tevi, skrien ko kājas nes, un kliedz, cik jaudas.

-   Esi piesardzīgs, karotāj. Tiksimies vēlāk, noteica Lagalags.

Turēdams dunci gatavībā, Matiass ielīda ejā pa labi. Tā bija nedaudz šaurāka nekā iepriekšējā, tomēr tikpat augsta. Sienas bija no dzeltena akmens, tik mīksta kā mitras smiltis. Elpu aizturējis un priecīgs, ka smilšainā alas grīda neatbalso viņa soļus, pelēns devās uz priekšu, paturot prātā, ka ik pēc pāris metriem jāuzvelk uz sienas bulta. Kaut kur augšā bija dzirdama piloša ūdens skaņa; skanīgās lāses, atbalsodamās alu velvju draudīgajā klusumā, radīja spokainu troksni.

Pelēna ķepa kreisajā pusē sataustīja tukšumu. Tā izrādījās taisnstūra formas niša. Ar šausmām Matiass atklāja, ka tā ir bāztin piebāzta ar nomestām čūskādām. Sausas, izkaltušas tas mētājās uz grīdas. Viņš nodrebēja jau iedomājoties vien par alas kādreizējiem iemītniekiem, spalvas uz kakla sāka celties stāvus. Karotājs pameta atbaidošo telpu un steidzās tālāk.

Šī eja bija vismaz divreiz garāka nekā pirmā. Ieskrāpēdams vēl vienu bultu uz sienas, Matiass pamanīja, ka šeit iegrebtās zīmes izskatās daudz senākas un vienkāršākas. Tātad te ir bijis čūsku midzenis jau ilgi pirms raktuvju izveidošanas. Eja pēkšņi beidzās. Matiass iesoļoja augstā un plašā pazemes zālē.

Redvolas Lielā zāle aizņemtu labi ja vien kaktiņu no šī milzīgā veidojuma. Telpas pašā vidū bāli vizošā gaismā spoguļojās liels pazemes ezers. Kaut kur no augstajiem zāles griestiem, ko slēpa alas tumsa, sūcās ūdens; pilieni ik pēc noteikta laika sprīža krita lejā un pāršķēla pazemes ezera gludo virsmu, kas nemitīgi pārklājās ņirbu vilnīšiem. Matiass pamanīja, ka no šīs varenās zāles uz visām pusēm ved neskaitāmas ejas un tuneļi.

-   Asmodeussssssss!

Asinis sastinga pelēna dzīslās. Odze bija tuvumā kur, to nebija iespējams noteikt. Draudīgā šņākoņa atbalsojās no visām pusēm.

-   Asmodeusssssssssss!

Matiass drošsirdīgi centās apslāpēt sevī spējās izbailes.

-   Ja čūska zinātu, kur esmu, tā netērētu velti laiku, mēģinot mani iebiedēt, viņš nodomāja. Tā jau sen būtu mani aprijusi.

Nedaudz nomierinājies, tomēr joprojām juzdamies visai neomulīgi, Matiass apgāja ezeram, cenzdamies nepievērst uzmanību šausminošajai šņākoņai.

-   Asmodeusssssssssss!

Saņēmis visu drosmi, pelēns klusām iezagās tuvākajā ejā. Ezera atstarotajā gaismā Matiass ieraudzīja skatu, kas viņu iepriecināja.

Atspiedusies ar muguru pret sienu, tur sēdēja Cirmesle!

Matiass piesteidzās klāt un satvēra ciršļu cīnītāju aiz ķepas.

-    Cirmesle, kur tu pazudi, razbainiece tāda! Mēs tevi visur me…

Cirmesle saš]uka uz sāniem viņa bija mirusi!

Valdīdams elsas, pelēns atkāpās. Uz cirslītes kakla bija skaidri redzama indes zobu koduma vieta. Cirmesles seja bija uzblīdusi, izspiedušās acis aizvērtas, lūpas nozilējušas.

-   Asmodeussssssssssssss!

Matiass klupdams, krizdams metās no odzes nāves kambara atpakaj uz galveno zāli. Brīdi viņš sēdēja, drebēdams šausmās par nupat redzēto, nespēdams noticēt, ka nekustīgais ķermenis vēl pavisam nesen bija silta, elpojoša, dzīva radība. Matiass piespieda sevi celties augšā un turpināt meklējumus.

Nākamā ejas sienā bija sīka aliņa, kurai droši vien nebija vērts pievērst uzmanību. Tomēr viņš nolēma izpētīt ari to. Nometies četrrāpus, Matiass iespraucās šaurajā spraugā, kas, kā izrādījās, slēpa vēl vienu eju. Viņš virzījās pa to uz priekšu.

-   Asmodeussssssssssssss!

Baigā skaņa nu bija daudz tuvāk! Viņš turpināja līst uz priekšu, līdz eja beidzās.

Pēkšņi Matiass attapās aci pret aci ar milzu odzi.

-   Asmodeussssssssssssss!

Milzīgais rāpulis gulēja. Līdz ar katru elpas vilcienu, ko čūska izdvesa, no tās mutes izšāvās mēlīte un atskanēja ļaunā rāpuļa šausminošais šņāciens Asmodeussssssssssss!

Matiass lūkojās mēmā apbrīnā. Guļot čūskas acis nevis aizvērās, bet pārvilkās ar tādu kā plēvi. Čūska elpoja lēni un ritmiski. Tās zvīņām klātais muskuļotais ķermenis bija savijies līkumu līkumos. Laiku pa laikam ar sausu lapu čaboņai līdzīgu skaņu milzīgie gredzeni laiski sakustējās, taču galva rimti palika, kur bijusi. Likās, ka aiz savīto gredzenu jūkļa bija samanāma tieva, gara aste.

Visapkārt čūskas midzenī bija daudz dažādu lietu: lapsas aste, meža baloža spārni, lielas zivs galva un dažādu sugu dzīvnieku kažokādas.

Taču Matiass redzēja tikai Mārtiņa Karotāja zobenu!

Tas karājās uz sazarotas koka saknes pie odzes midzeņa tālākās sienas. Tā roktura virspusē bija iestrādāta milzīga, sarkana akmens poga. Pats rokturis bija no melnas ādas ar sudraba inkrustāciju tāds pats kā zobena josta un maksts. Smags sudraba šķērsis atdalīja to no asmens. Divpusējā, no vislabākā tērauda kaltā asmens otrs gals veidoja asu jo asu smaili. Asmenim pa vidu stiepās grope, to abās pusēs rotāja simboli, kuru nozīmi Matiass nesaprata.

Tas tik tiešām bija Redvolas abatijas zobens! Matiasa pienākums bija to atgūt. Matiass kustējās piesardzīgāk nekā jebkad mūžā. Likdams solīti pa solītim, sprīdi pa sprīdim viņš virzījās uz priekšu, pieplacis sienai, cenzdamies sarauties tik mazs, cik vien iespējams, lai tiktu garām čūskas milzīgajai lāpstveidīgajai galvai. Šaudīgā mēlīte gandrīz pārslīdēja viņa sejai. Baismīgā šņākoņa nerimās.

-   Asmodeussssssssssssssss!

Pelēns juta odzes auksto elpu, kuras salkani tvanīgā nāves smaka kairināja viņa ūsas. Čūskas astes gredzens pakustējās un viegli pieskārās pelēna kājai. Matiass aizturēja elpu un vēl ciešāk piespiedās sienai. Čūska samirkšķināja acis, miglainā plēve atvilkās. Briesmīgā rāpuļa plati atvērtā acs raudzījās tieši pelēnā.

-   Asmodeussssssssssssssss!

Acs atkal pārvilkās ar plēvi, un čūska turpināja grimt savos droši vien baisajos sapņos. Auksti sviedri pārklāja Matiasa ķermeni. Asmodeuss bija atvēris aci pa miegam. Cita skaidrojuma nebija.

Aizritēja saspringuma pilni mirkļi, kas Matiasam šķita kā mūžība, līdz viņam izdevās aizspraukties garām čūskas galvai. Izvairīdamies no milzu gredzeniem, viņš ātri un klusi devās pie zobena, kas karājās uz koka saknēm pie alas sienas.

Matiass nocēla senlaicīgo zobenu. Godbijīgi viņš ar abām ķepām apņēma rokturi. Pelēna tvēriens kjuva arvien ciešāks un ciešāks, līdz zobena smaile atrāvās no zemes un spožais asmens iemirdzējās viņa priekšā. Nu viņš saprata, kā bija juties Mārtiņš ik reizi, kad turēja rokās šo diženo ieroci. Pelēns juta, ka šo brīdi viņš bija gaidījis visu mūžu. Viņa ķermenim pārskrēja trīsas, ko radīja spožais tērauds viņa rokās. Viņš un zobens bija viens vesels!

Tagad Matiasa prātu nodarbināja doma, kā ar zobenu nepamanītam tikt prom. Čūskas midzeņa šaurībā leģendārā zobena atvēzienam nepietika vietas. Pat ja viņam izdotos iezvelt ar to Asmodeusam, odze, locīdamās pirmsnāves krampjos un mētādama varenos astes gredzenus, nāvīgi saspiestu viņu pret alas sienām. Ar tādu muļķīgu pārdrošību neko nevarēja panākt. Kā pieredzējušam karotājam nākas, pelēns gribēja pats izvēlēties cīņas vietu un laiku. Viņš pārlaida acis midzenim. Caurums, pa kuru viņš bija ticis iekšā, bija par mazu, lai odze to izmantotu kā ieeju alā. Pa to midzenī ieplūda gaiss un visās alu velvēs un ejās atbalsojās Asmodeusa baismīgā šņākoņa kā brīdinājums nelūgtiem viesiem.

Netālu no čūskas astes, kas gulēja tieši viņam ceļā, Matiass ievēroja, ka ādas uz alas sienas viegli trīs. Tās aizsedza vietu, kas varēja kalpot kā ieeja un izeja tik milzīgam rāpulim. Mārtiņa varenā zobena iedrošināts, Matiass ar tā galu viegli pieskārās čūskas astei. Tas līdzēja. Milzīgie, zvīņām klātie gredzeni sakustējās, čūskai miegā iekārtojoties ērtāk. Pelēns steidzīgi pašķīra zvērādu aizsegu un izslīdēja no čūskas midzeņa ejā. Tā aizvijās, veidodama pusarku, līdz Matiass nonāca atpakaļ galvenajā zālē ar blāvi vizošo pazemes ezeru.

No alas, kurā atradās Cirmesles ķermenis, pavisam nobālis izskrēja Lagalags. Ar šausmās plaši ieplestām acīm viņš ieskrēja tieši krūtīs savam draugam Matiasam, kas viņu tik tikko nesavainoja ar zobena asmeni.

Pirms Matiass paspēja cirsli apklusināt, viņš ārprāta pārbīlī sāka kliegt:

Matias, Cirmesle ir pagalam, mirusi! Viņa ir tur, tajā alā! Viņa ir mirusi, Cirmesle ir mirusi!

Šoreiz Asmodeuss savā midzenī pamodās.

7. NODAĻA.

Redvolas komandieri gaidīja, ko teiks Konstance. Ikviens bija gatavs paklausīt viņas pavēlēm. No visiem meža iemītniekiem viņa klosteri bija visvecākā un visgudrākā. Āpsiene bija nedaudz lēnīga un apdomīga, taču uzticama un drosmīga. Viņas gudrības pamatā bija liela dzīves pieredze un dabiska izdzīvošanas dziņa.

Džesa, Vinifreda un Bazils stāvēja Konstancei cieši aiz muguras. Viņi tikko bija pavēstījuši āpsienei pēdējos izlūkošanas jaunumus. Iebrucēji var parādīties no pilnībā pabeigtā tuneļa ap pēcpusdienas vidu.

Āpsiene pateicās un saprotoši pašūpoja strīpaino galvu. Pateicoties Priekškurmim, žurkām neizdosies pārsteigt viņu nesagatavot. Tagad viņai būs nepieciešama kurmju vadoņa palīdzība un zināšanas, lai atvairītu abatijai draudošo uzbrukumu.

Klūnijs Pātagaste joprojām izturējās dīvaini. Viņš sēdēja savā salāpītajā teltī pļavas tālākajā stūrī un nebilda ne vārda. Pat tad, kad ar uzvarošu smaidu sejā parādījās Truškāvis, lai paziņotu jaunumus, ka tunelis teju, teju būs pabeigts, Klūnijs turpināja sēdēt un blenzt grīdā. Nelikās, ka labās ziņas būtu viņu īpaši iepriecinājušas.

Sesks neveikli mīņājās, gaidīdams turpmākos rīkojumus. Taču Klūnijs pat nepakustējās, it kā būtu aizmirsis par Truškāvja klātbūtni. Sesks mēģināja uzrunāt viņu vēlreiz.

-    Par to tuneli, pavēlniek. Šodien lidz pēcpusdienai tas būs pabeigts!

Vadonis paskatījās uz viņu ar tukšu skatienu.

-  Ak jā, tunelis! Nu, turpiniet vien, turpiniet vien. Jūs jau zināt paši, kas darāms. Man daudz kas jāpārdomā, viņš izklaidīgi nomurmināja.

Atgriezies pļavā, sesks redzēto izstāstīja Ilknim un Tumšķepam, kas nespēja noticēt savām ausīm.

-   Ka es jums saku, viņš ir galīgi izkūkojis prātu, Truškāvis teica. Sēž gluži kā tāds spoks, ha! Viņam esot daudz kas jāpārdomā, ko tu neteiksi! Tad, kad visa armija ir gatavībā doties uzbrukumā pa tuneli, lai ieņemtu abatiju! Ko darīsim?

-  Nekas cits neatliek, Tumšķepa domīgi atbildēja. Vajadzēs visu operāciju veikt pašiem, kamēr pavēlnieks nejūtas labi.

-   Tumšķepam taisnība, piekrita Ilknis. Mums visiem trim jāuzņemas vadība.

Abi nogaidoši lūkojās uz sesku.

-   Acīmredzot jums taisnība, Truškāvis atbildēja. Taču klausieties. Pārējie nedrīkst uzzināt par pavēlnieka slimību, citādi viņi aizmuks. Ziniet, es īsti neticu, ka Klūnijs tiešām ir jucis. Gan redzēsiet. Viņš, iespējams, vienkārši atkal kaļ kādu jaunu, varenu plānu.

Visi trīs pašieceltie vadoņi devās uz tuneli, lai pārlūkotu, kā sokas darbi. Tunelis bija garš, tumšs un sasmacis. Zebiekstes un sermuļi spiedās viņiem garām, nesdami grozus ar zemi vai vilkdami ārā akmeņus un saknes. Truškāvis pa ceļam zinoši klāstīja pārējiem komandieriem:

-    Jā, tieši tā, tagad mēs esam tieši zem ceļa. Zeme ir ļoti piemērota, stingra, nemaz nevajadzēja papildu balstus. Tā, šeit redzam mūru pamatus. Pielieciet galvas, uzmanīgi! Sākot no šejienes, es liku ierīkot balstus, lai tunelis izturētu smagumu. Tālāk zeme ir joti irdena un rakšana ir pavisam viegla, taču mums vairs nav dēļu. Tik un tā nedomāju, ka tam būtu liela nozīme. Ja pārvietosim armiju pietiekami ātri, mēs jau būsim klosterī, pirms viņi paspēs attapties un saprast, kas notiek.

Virszemē kurmis, kurš stāvēja, ausi piespiedis otrādi apgāztai vara bļodai, sadzirdēja katru vārdu, ko teica sesks. Viņš atkārtoja dzirdēto brālim Volteram, kas visu vārdu pa vārdam pierakstīja.

Konstance pārlaida acis ziņojumam un pacēla savu smago rungu.

-    Ak tad sados mums pa galvu, pirms mēs paspēsim attapties? viņa norēcās. Man gan liekas, ka, vēl pirms šī diena būs galā, mēs paši viņiem krietni sadosim pa galvu tā, ka viņi nesapratīs, kas notiek!

Sākot no mūru dienvidrietumu stūra, divas rindas ar mietiņiem un virvēm iezīmēja precīzu tuneļa atrašanās vietu.

Priekškurmis un viņa vīri zināja par žurku rakšanas darbiem pilnīgi visu dziļumu, aptuvenus izmērus, balstu atrašanās vietas, pat to, kur no zemes jāparādās pirmās žurkas galvai. Konstances un Priekškurmja kopīgi izstrādātais plāns, āpsienei par lielu nožēlu, gan neparedzēja īpaši daudz tuvcīņu.

Uz trijkājiem kaujas gatavībā stāvēja divi klostera vislielākie katli ar verdošu ūdeni, zem tiem rāmi dega uguns, lai uzturēUi vajadzīgo karstumu. Konstance un bebrs nostājās aiz tiem. Visas peles un meža zvēri tika sapulcināti divās grupās, katra savā ar virvi norobežotās ejas pusē. Viņi stāvēja, gaidīdami āpsienes turpmākos rīkojumus. Nejaušam garāmgājējam karstajā jūnija pēcpusdienā tas varēja izskatīties pēc kāda savāda reliģiska rituāla: divi ugunskuri, divas paralēli nostieptas virves, divas rindas dzīvnieku, kas nopietnām sejām klusēdami kaut ko gaida.

Grāvī Ilknis soļoja uz priekšu un atpakaļ, cenzdamies nostādīt ierindā ordas bruņotos kareivjus un dodams pēdējās norādes. Mobilizēt armiju bez Klūnija klātbūtnes nenācās viegli, tomēr, pateicoties Truškāvja runas dāvanām, bija izdevies visus pārliecināt, ka ģenerālis ir lietas kursā par katru sīkumu un ar nepaklausīgajiem un neapmierinātajiem tiks galā vēlāk.

Klausieties, visi, Ilknis nokliedzās. Tumšķepa gaida otrā tuneļa galā. Tiklīdz racēji izlauzīsies cauri, viņš izlēks ārā klostera pagalmā. Viņam līdzi būs četri kareivji. Viņi atvairīs iespējamos pretošanās mēģinājumus, kamēr pārējie izlien no tuneļa virszemē. Tikuši ārā, lieki nekavējieties. Dodieties taisni uz galveno klostera ēku. Centieties sagūstīt peļu abatu. Tumšķepa jums līdzi nedosies viņš ar pāris vīriem izlauzīsies līdz vārtiem. Tiklīdz tie būs vaļā, pārējie varēs tikt iekšā. Man nav jums jāatgādina, ka tās nav miermīlīgas radības, kas stājas mums pretī. Paši esat to pieredzējuši. Līdz šim viņiem ir daudz palīdzējusi veiksme, taču viņi ir apņēmības pilni cīnīties, tādēļ, kad būsiet tikuši iekšā, parādiet Klūnijam un tām pelēm, ko spēj viena labi apmācītu kareivju orda! Neaizmirstiet, ka Klūnijs, kad runa ir par laupījuma sadali, prot atalgot uzticamus karotājus.

Klūnijs savā teltī bija iemidzis. Viņam bija vajadzīgs miers, lai satrauktais prāts noskaidrotos. Taču mieni gūt viņam nebija lemts sapnī viņš atkal satika peļu karotāju.

Lai kā Klūnijs censtos, viņš nespēja izvairīties no nelokāmā cīnītāja ar zobenu. Viņa dzīves laikā nogalēto ēnas atgriezās, lai ņirgātos par viņu. Tās, pīdamās pa kājām, aizšķērsoja viņam ceļu, un Klūnijs klupa un krita. Ik reizi viņš smagi cēlās, lai skrietu tālāk, bet, sperdams mierīgus, platus soļus, nepielūdzami kā liktenis viņam sekoja vajātājs. Apkārt plivinājās Klūnija mirušo palīgu Kaulģīmja, Sārtzobja, Skrandauša un Sierzagļa rēgi, mudinot viņu griezties apkārt un stāties pretī karotājpelei. Taču Klūnijs neuzdrošinājās. Neatskatīdamies viņš turpināja skriet.

Divas tuneļracējas zebiekstes metās augšup pret plāno zemes kārtiņu, kas šķīra tuneli no virszemes. Abas palēca malā, kad zemes kārta iegruva un alā iespraucās gaisma. Nepacietīgo kareivju mudināts, Tumšķepa devās uz priekšu. Racēji jau gaidīja, lai uzstumtu viņu virspusē. Vienā ķetnā cieši satvēris šķēpu, Tumšķepa jau pastiepa otru, lai sagrābtu zāli… Līdz pusei izspraucies no alas cauruma, viņš pēkšņi sastinga.

Vispirms viņš ieraudzīja augumā nelielu zvēriņu baru, kas bija sastājušies divās grupās katra savā pusē zemē iespraustu mietiņu rindai, starp kuriem bija novilktas divas virves līnijas. Tumšķepa atieza zobus platā smaidā un nosmīkņāja. Šie acīmredzot spēlē kaut kādu muļķīgu spēli! Viņš ir pārsteidzis šos neapbruņotus.

Žurku iztrūcināja troksnis aiz muguras. Tumšķepa apsviedās riņķi. Viņa priekšā uz lēnas uguns draudīgi burbujoja un kūsāja divi milzīgi virtuves katli. Aiz tiem stāvēja lielā āpsiene un vēl kaut kāds jocīgs, bet tikpat varenas miesasbūves radījums.

Tumšķepa atbalstīja ķepas pret zemi, lai izraustos no alas. Pirms viņš paguva pretiniekus jel kā aizkavēt, āpsiene un viņas biedrs apgāza varenos katlus.

Tumšķepa nepaspēja izdvest pat ne pirmsnāves kliedzienu, kad verdošā ūdens plūdi čūkstēdami un kūpēdami gāzās pār viņa galvu.

Spēcīgā ūdens straume ierāva viņa ķermeni atpakaļ tunelī. Milzīgais ūdens daudzums kā velnišķīgs paisuma vilnis gāzās iekšā ejā un noplaucēja žurkas. Cieši saspiedušies grauzēji vienā mirklī bija pagalam.

Virszemē Konstance uzsauca gatavībā stāvošajiem aizsargiem:

-   Lecam pāri virvēm. Uzmanību, aiziet!

Visi reizē abatijas aizstāvji ielēca virvju norobežotajā laukumā. Konstance sāka skandēt:

-   Trīs, četri, reizē! Trīs, četri, reizē! Trīs, četri, reizē!

Zem daudzo kāju nemitīgajiem triecieniem visa kurmju iezīmētā līnija pēkšņi iegrima, izveidodama tranšeju. Tunelis bija iebrucis.

Redvolas aizstāvji uzgavilēja, stāvēdami padziļinājumā, kas reiz bija Truškāvja varenais tunelis. Āpsiene deva zīmi apstāties. Priekškurmis ar saviem vīriem ķērās klāt, lai aizbērtu grāvi ar akmeņiem un šķembām. Mūks Hugo lika nogādāt katlus atpakaļ virtuvē. Klostera iemītnieki apklusa un atkāpās no akmeņu krāvuma, kas gluži kā piemineklis slējās virs kādreizējā tuneļa, kas nu bija kļuvis par ienaidnieka kareivju kapa vietu.

Grāvī pie ieejas tunelī stāvošais Ilknis un Truškāvis tika rupji nogrūsti malā, kad žurkas, zebiekstes, seski un sermuļi panikā metās no tā ārā.

-   Ē, kas noticis? Ilknis uzkliedza. Tūlīt pat nāciet šurp! Uz kurieni jūs kas vēl nebūs?!

Sakautie kareivji viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Dubļu nošķiesti un vilkdami līdzi salauztos šķēpus, viņi nesās prom pa grāvi.

Truškāvis ieskatījās tunelī. Viss, ko viņš ieraudzīja, bija noplaucēts sermuļa ķermenis, ko uz viņa pusi nesa verdoša dubļu masa. Sesks atsprāga atpakaļ, kad balsti neizturēja un tunelis nodunēdams iebruka.

Kamēr Klūnijs skrēja, viņa drudža murgos parādījās vēl viens rēgains tēls tā pretīgo ķermeni klāja tumša, kūpoša viela. Tas stāvēja ceļā ar plaši ieplestām rokām tā, it kā grasītos viņu apskaut. Klūnijs to nežēlīgi atgrūda. Spoks žēlabaini iegaudojās:

-   Pavēlniek, tas esmu es, Tumšķepa. Paskatieties, ko viņi man nodarīja.

Pie telts ieejas Truškāvis un Ilknis bažīgi pārmija skatus.

-   Tu raki tuneli, ej iekšā pirmais.

-    Nekādā ziņā, es esmu tikai sesks. Tu kā žurka esi pārāks. Labāk tu ej pirmais.

-   Tad varbūt iesim abi reizē?

-   Labāk ne. Izskatās, ka pavēlnieks ir iemidzis. Diezin vai viņš būs īpaši iepriecināts, ja mēs iztraucēsim viņam kādu jauku sapni.

-   Jā, tas tiesa. Labāk mazliet nogaidīsim.

8. NODAĻA.

Asmodeusa acis nikni gailēja, lūkodamās caur šauro spraugu viņa priekšā. Lielajā pazemes zālē stāvēja divi dzīvnieciņi cirslis un pele. Viņš dusmās klusi iešņācās. Pele turēja ķepās viņa zobenu, viņa Asmodeusa diženo zobenu!

Odze sasprindzināja savu muskuļoto, gredzenā savīto ķermeni un izšāvās caur ādām aizklāto caurumu. Viņš atieza savus baisos indes zobus. Neviena pele nenozags čūskai zobenu!

Matiass sagraba pārbijušos cirsli aiz ķepas un strauji metās skriet, vilkdams viņu līdzi.

-    Asmodeuss tagad jau noteikti ir pamanījis mūsu klātbūtni. Skrienam, Lagalag! Mums jātiek no šejienes ārā pēc iespējas ātrāk!

Viņi iemuka tuvākajā ejā, bet acumirklī apsviedās riņķi un metās atpakaļ. Pa eju preti slīdēja Asmodeuss. Iebrāzušies lielajā zālē, viņi uz brīdi apjuka. Vienā ķepā turēdams ciršļa ķepu, otrā zobenu, Matiass izmisīgi raudzījās apkārt.

-   Turp, Lagalag! Kusties!

Apmetuši loku ap vizošo ezeru, draugi ieklupa nelielā spraugā otrpus ezeram.

Tikusi lielajā zālē, milzu odze viņiem aiz muguras sāka slīdēt nesteidzīgi, šķeltā mēlīte draudīgi šaudījās.

-   Asmodeussssssss! Nav nekādas steigas, nekur viņi nespruks!

Bēgļi izbailēs iespiedzās, saprazdami, ka ala beidzas un priekšā ir tikai siena. Viņi bija ieskrējuši strupceļā!

Lagalags apstājās. Viņa zobi sāka klabēt.

-   T-t-t-te nav izejas! Mēs esam slazdā!

Matiass turpināja skriet līdz alas galam. Ar ķepām viņš iztaustīja sienas virsmu no augšas līdz lejai.

-   Mums kaut kas jādara, viņš elsa. Jābūt kaut kādai izejai, lai izbēgtu no čūskas. Saņemies, Lagalag! Domā!

Asmodeuss pabāza galvu alas spraugā. Svelpjošā balsī viņš uzsauca:

-   Palieciet, kur esat, maziņie. Es nāku pēc jums, Asmodeussss!

Lagalags bija aiz bailēm sastindzis. Viņš stāvēja kā pārak-

meņojies. Matiass sāka mežonīgā ātrumā urbināt sienu ar zobena smaili. Viņš cirta un kapāja, murminādams pie sevis:

-    Vismaz mums nav nekā, ko zaudēt tikai zobens un pašu dzīvības. Varbūt tur otrā pusē kaut kas ir.

Zobens atdūrās pret koka sakni. Pelēns sāka rakties tai apkārt, durdams un durdams ar zobenu tik ilgi, līdz mīkstais, vēl nesacietējušais smilšakmens padevās. Izmisuma pilns, Matiass turpināja ar dubultu sparu.

Lagalags apspiesti iešņukstējās. Alas pustumsā varēja saskatīt Asmodeusu, kas lēni, bet apņēmīgi tuvojās.

Matiass juta, ka Mārtiņa zobens izduras cauri smilšakmens sienai. Viņš atskatījās pār plecu. Milzu odze ar katru mirkli slīdēja arvien tuvāk. Pelēns, neprātīgi kapādams, centās paplašināt sienā radušos spraugu. Iegrūdis zobenu zemē, viņš sagrāba Lagalagu aiz pleciem un pamatīgi sapurināja to.

-    Klausies, cirsli! Tu esi mazāks par mani! Lien tur iekšā un pamēģini izvilkt mani cauri aiz kājām. Ātrāk, kusties, ja gribi palikt dzīvs!

Lagalags atguvās no sastinguma. Naski ielēcis alā, viņš sāka kārpīt mitrās smiltis uz visām pusēm. Izlocīdamies zem koka saknes, viņš neveikli iztrausās ārā otrā pusē, nokļūdams nelielā telpā.

Asmodeuss bija Matiasam pavisam tuvu. Turēdams zobenu sev priekšā, pelēns kāpās atpakaļ. Sataustījis aizmugurē caurumu, viņš sāniski tajā iespraucās, joprojām lūkodamies uz pretinieku. Uzmanīdamies, lai zobena smaile nenoslīgtu zemāk, viņš uzsauca biedram:

-    Lagalag, vai tu redzi manas kājas? Satver mani aiz tām un velc.

Matiasa ķermenis neveikli ķepurojās alas caurumā. Viņš ciešāk satvēra ķepās zobenu un šūpoja to no vienas puses uz otru līdzi milzīgās odzes galvai. Pēkšņi viņš sajuta, ka cirslis velk viņu aiz pakaļkājām. Locīdamies Matiass sāka rāpties atmuguriski. Asmodeuss atieza zobus. Viņš virzījās tuvāk pelēnam, kas spirinājās alā. Matiass strauji pavērsa zobena asmeni pret čūskas atvērto muti. Odze iešņācās un atsprāga atpakaļ. Izgrozīdamies gar koka sakni, Matiass ar zobena smaili centās iedurt pretinieka galvā.

-    Nenāc klāt, nejauceni, vai ari es tevi nogalēšu! viņš uzkliedza.

Asmodeuss klusi, rimti iešņācās:

-   Nāc pie manis, pelēn. Ļauj man tevi apņemt. Es sniegšu tev pirmsmiega skūpstu, kas ļaus dusēt mūžīgi.

Ar uzvarošu kliedzienu pelēns nozuda alas caurumā. Viņš no vēlās otrā pusē, uzkrizdams virsū Lagalagam. Čūska ar visu vareno ķermeni sparīgi metās nelielajā caurumā, smiltis un akmeņi pajuka uz visām pusēm, kad tās ķermenis spraucās cauri šaurajai ejai.

-   Viņš lien šurp! Lagalags šausmās iekliedzās.

Matiass pastūma draugu sev aiz muguras. Plati iepletis kājas, pelēns stabili nostājās un stingrāk satvēra abās ķepās vareno zobenu.

-     Paliec malā, cirsli. Tālāk atkāpties nav kur. Te arī viss beigsies!

Čūskas milzonīgā, lāpstveidīgā galva iespraucās nelielajā kambarī.

-     Atdod man zobenu, pelēn, un tava nāve būs viegla! Asmodeuss šņāca.

Matiass iesmējās odzei sejā.

-   Nāc un paņem to, Indeszob!

Asmodeuss mēģināja ar spēju rāvienu izspraukties cauri alai. Viņa ķermenis iestrēga zem koka saknes. Cenzdamies atbrīvoties, viņš šūpoja galvu no vienas puses uz otru.

-   Paskaties uz mani, draudziņ. Es redzu, ka tu esi dižens karotājs. Tev nav bail raudzīties man acīs. Paskaties uz mani!

Likās, ka čūskas acis plešas arvien lielākas un lielākas, līdz tās bija vienīgais, ko Matiass redz. Tās pārņēma viņu savā varā. Pelēns nespēja novērst skatienu. Asmodeuss pusbalsī aicinoši turpināja:

Skaties, tie ir divi mūžības ezeri. Ienirsti tajos, tur tevi gaida tumsa un miers.

Lagalags pilnībā bija čūskas baismā skatiena varā. Ari Matiass juta, ka viņu pārņem milzīgs nogurums. Odzes balss bija kā auksta, tumša, zaļgani samtaina migla, kas draudēja ievilkt viņu mūžīgā miegā. Pelēns ieskatījās dziļi nāvējošajās acīs, viņa plakstiņi kļuva smagi un sāka slīgt uz leju…

No tumšās dūmakas viņa priekšā iznira Mārtiņa Karotāja drošsirdīgais tēls.

«Es misa tas! Matias, kāpēc tu gidi? Tevi gaida tavs karotāja uzdevums! Ņem zobenu, Matias! Neatdod to ļaunajai čūskai. Cērt ar to manā vārdā, mans jaunais, drošsirdīgais cīnītāj!»

Asmodeuss centās atbrīvoties no koka saknes žņaugiem un spraucās uz priekšu.

Matiasa acis bija aizvērtas, lūpas kustējās, atkārtojot vienu vārdu.

-Cērt!

Pēkšņi čūskas burvju vara bija zudusi. Pelēna acis atvērās un raudzījās skaidri un gaiši. Viņš augstu atvēzēja zobenu un cirta milzu čūskai.

Cirtiens par Redvolu!

Cirtiens pret ļaunumu!

Cirtiens par Mārtiņu!

Cirtiens par Lagalagu un Ciršļu Meža Slēpņu savienību!

Cirtiens par mirušo Cirmesli!

Cirtiens, kādu Metuzāls būtu gribējis!

Cirtiens pret Klūniju Pātagasti un viņa ļauno varu!

Cirtiens pret Kapteiņa Sniega izsmieklu!

Cirtiens par brīvību un gaismu pasaulē!

Matiass cirta un cirta, līdz viņa ķepas sāka sāpēt un zobens bezspēcīgi izšļuka.

Kad Lagalags atžirga, viņš ieraudzīja savu draugu Matiasu Karotāju, kas stāvēja, trīcot pie visām miesām. Pelēna krūtis smagi cilājās. Viņa ķepas bezspēcīgi karājās gar sāniem. Varenais zobens gulēja Matiasam pie kājām, tā garais, nāvējošais asmens tāpat kā Matiasa tērps mirka uzvaras asinīs.

Milzu odzes Asmodeusa Indeszoba galva gulēja zemē, viņa acis klāja nāves migla, tās nekad vairs nespēs pārņemt savā varā nevienu dzīvu radību!

9. NODAĻA.

Nākamās dienas pēcpusdienā Ķērpjziedu Cirš|u Meža Slēpņu savienība ar Matiasu priekšgalā iesoļoja pamestās mājas pagalmā. Matiass apstādināja vareno pulku pie šķūņa un pagriezās pret Lagalagu.

-   Pagaidi šeit, draugs. Man kāds jāsatiek.

Pelēns stāvēja šķūņa tumsā, labi zinādams, ka viņu vēro. Nepagriezies un apkārt neskatīdamies, viņš uzrunāja kaķi.

-     Džūljen, tas esmu es, Matiass. Esmu atgriezies.

Rūsganā kaķa stāvs iznira no pustumsas.

-   Es redzu gan. Esi sveicināts, mazo draudziņ! Vai tas ir tas zobens, par kuru tu stāstīji?

Matiass pasniedza zobenu kaķim, lai tas varētu aplūkot vareno ieroci.

-   Tas pats. Asmodeuss ir beigts un pagalam. Es viņu uzveicu ar šo pašu zobenu. Tas ir Mārtiņa Karotāja diženais zobens!

Skvairs Džūljens Džindživers uzmanīgi paņēma zobenu ķepās. Viņš novietoja to uz siena ķīpas. Nosēdies tam blakus, kaķis pavilka ķepas zem sevis un pievēra acis.

-   Matias, došu tev labu padomu. Es esmu daudz vecāks par tevi un dzīvē daudz redzējis. Esmu gan zaudējis gandrīz visas muļķīgās cerības, taču negribu sagraut tavus sapņus vai noniecināt cēlos mērķus, draugs, tomēr man tev jāsaka tas, ko tagad teikšu. Mēs, Džindživeru skvairi, esam sena dzimta. Senatnē esmu redzējis daudzus šādus ieročus. Maniem titulētajiem senčiem reiz piederēja plašs brīnišķīgu un augstvērtīgu ieroču arsenāls, pilns kaujas ekipējums. Nav šaubu tavs zobens ir patiesi dižens. Tas ir kā cieņas apliecinājums tam, kas to reiz izkala. Tādu zobenu kā šis pasaulē ir palicis pavisam maz. Taču atceries, Matias, tas ir tikai zobens! Tas nav apburts, tā asmens neslēpj sevī nekādu burvju spēku. Šis zobens radīts tikai vienam mērķim lai nogalinātu. Tas ir tikai tik labs vai ļauns, cik labs vai ļauns ir tā turētājs. Es zinu, ka tavs nodoms ir cēls tu tikai vēlies palīdzēt savam klosterim. Dari to, Matias, taču rīkojies ar zobenu prātīgi un piesardzīgi. Neapdomība vai nevērība tev maksās dzīvību vai tavu tuvinieku dzīvību. Mārtiņš Karotājs ņēma rokās zobenu tikai taisnīgu un cēlu mērķu vārdā. Tāpēc tas kļuva par Redvolas spēka simbolu. Māku rada gudrība, draugs. Rīkojies ar šo zobenu gudri.

Matiass paņēma savu zobenu. Viņš bija pārsteigts par Džūljena vārdiem. Tie viņam ļoti atgādināja to, ko reiz bija teicis Metuzāls.

-    Paldies tev, Džūljen, pelēns sacīja. Es noteikti atcerēšos tavu padomu. Bet nu gribu tev ko lūgt. Vai tu būtu ar mieru nākt man līdzi? Es vēlos, lai tu būtu klāt, kad es runāšu ar Kapteini Sniegu.

Kaķis nicīgi paraustīja ūsas.

-   Tu nu gan daudz prasi. Zini, es daru to tikai tādēj, ka man to lūdzi tu…

Džūljens negribīgi izsoļoja saules pielietajā pagalmā kopā ar Matiasu. Acumirklī no ciršļu partizānu rindām atskanēja skaļi izbīļa spiedzieni. Skvairs Džūljens Džindživers tikai pamāja ar galvu un uzrunāja ciršļus majestātiski atturīgā tonī:

-   Labdien. Tīri jauka vasaras diena, kā jums šķiet?

Pirmo reizi kopš savienības dibināšanas laikiem ciršļi stāvēja, mutes pavēruši, un klusēja, kā valodu zaudējuši!

Kad kaķis un pele devās tālāk, Džūljens centās atrunāties:

-   No tiesas, Matias, man šķiet, ka tu no manis prasi mazliet par daudz. Vai tiešām man būtu jāstāv un jāklausās tā garlaicīgā spārnotā armijnieka augstprātīgā dižošanās ar saviem aprobežotajiem militārista uzskatiem? Nē, tas nu ir par daudz!

Matiass noglāstīja īgnā kaķa priekšķepu.

-    Beidz, Džūljen. Es domāju, ka tu būsi patīkami pārsteigts.

Rūsganais kaķis apslāpēja žāvas.

-    Ko tu neteiksi? Vai tad tam vecajam, uzpūtīgajam muļķim uzgāzies vēl viens koks?

Kapteinis Sniegs soļoja ap koku, kurā bija ierīkota viņa ligzda. Viņš drūmi uzmeta skatienu kaķim, tad pelēnam, kas ķepās turēja zobenu. Viņš nosprauslojās, saboza spalvas uz kakla un sakļāva spārnus aiz muguras.

-   Paklau, pele, es negribu dzirdēt, kā tu dabūji to gatavu. Droši vien es tāpat tam neticēšu. Bet te nu tu esi, un es pieņemu, ka tā nu tas ir.

Matiass paslēpa smaidu. Viņš tēlotā nepacietībā piecirta kāju.

-   Es gaidu, ser Kapteini Snieg. Vai atceraties, ko solījāt?

Pūce nevaldāmās dusmās izbolīja acis. Viņš nosvieda pelēnam

pie kājām Bazila medaju.

-   Še, savāc savu medaļu, tu nekaunīgais sīkaļa. Viss, vairs es neteikšu ne vārda, kamēr tas zālēdājs kaķis te slaistās apkārt un klausās.

Matiass, ar zobena smaili švīkādams smiltīs, pieklājīgi uzrunāja pūci.

-   Ē, ser Kapteini. Vienmēr biju uzskatījis jūs par krietnu vīru. Starp citu, te tuvumā paslēpies gaida viss ciršļu pulks. Viņi gribētu dzirdēt, ka jūs turat doto vārdu.

Pūce savicināja platos, sniegbaltos spārnus, uzlaidās augšā un nometās uz sava dobuma malas. Spārnus sakļāvis un acis cieši aizvēris, Kapteinis Sniegs tēlotā pieklājībā nokliedza:

-   Es apsolu nekad nenogalināt un neēst nevienu peli vai cirsli, cik vien ilgi es dzīvošu, viss!

Viņš nobrēcās un mudīgi pazuda ligzdā.

Acumirklī ciršļi pameta savus slēpņus un no prieka ņēmās lēkāt un klaigāt.

Kapteinis Sniegs izbāza no ligzdas galvu.

-   Ejiet prom! Pazūdiet! Es nevaru to izturēt, šīs lēkājošās pusdienas te visapkārt. Tas ir par daudz, ka es saku!

-   Atvainojiet, ka atgādinu, ser, Matiass centās pārkliegt murdoņu. Bet kā būs ar jūsu solījumu attiecībā uz mūsu draugu skvairu?

Pūce igni sabozās. Juzdamies pagalam pazemots, viņš uzsauca savam agrākajam draugam kaķim:

-  Tā bija mana vaina. Es atvainojos tev, skvair Džūljen.

Kaķa atbilde viņu ļoti pārsteidza.

-   Nav par ko, dārgais draugs. Man ir jāatvainojas tev. Viss šis strīds izcēlās tikai manas klīrības un neiecietības dēļ.

Kapteinis Sniegs metās lejup un nosēdās kaķim līdzās.

-   Tu tiešām tā domā? Ai, liecies mierā, Džūljen, veco zēn. Tā ir arī mana vaina. Viss sākās tieši manu zaldāta ēšanas paradumu dēļ. Nevaino sevi, draugs.

Parasti atturīgā Džūljena vaibstos iezagās plats smaids. Viņš samiernieciski iemurrājās.

-   Nē, nē, es uzstāju, ka mums jādala vaina uz pusēm. Turklāt šis jautājums tagad ir atrisināts, jo tu apzvērēji atteikties no ciršļiem un pelēm. Klau, vai esi kādreiz nogaršojis svaigus foreles salātus ar sinepēm un kresēm? Kā būtu, ja tu atnāktu pie manis uz šķūni? Tur noteikti pietiks mums abiem. Forele taču nav akurāt dārzenis, vai ne?

Sānu pie sāna abi mieru salīgušie draugi devās uz šķūni, draudzīgi tērzēdami, tā, it kā nekad nekas nebūtu bijis. Pie šķūņa Džūljens palaida kapteini Sniegu pa priekšu. Kaķis Matiasam pamirkšķināja.

-    Kas zina, draudziņ? Varbūt tam zobenam tomēr piemīt kaut kāds burvju spēks. Man jau gan liekas, ka viss ir atkarīgs no tā, kas tur to rokās.

Pirmo reizi daudzu dienu laikā Matiass no sirds iesmējās. Viņš jutās lieliski. Pēc lielās piepūles un spriedzes, ceļojuma un skumju brīžiem viņš pēkšņi atplauka, starodams priekā par atgūto pašapziņu un jaunu spēku pieplūdumu. Protams, viņu vēl gaidīja lieli darbi un grūti uzdevumi, bet viņš tiks ar tiem galā, kad pienāks laiks. Tagad viņam pietika ar neaptveramās laimes sajūtu.

Viegli pieturēdams zobenu, viņš tā galu iedūra zemē un sāka gardi smieties. Tas izrādījās lipīgi: viņam pievienojās Lagalags, tad kāds cits cirslis, tad nākamais, un vēl un vēl, līdz visa draugu pulka līksmie, skanīgie smiekli tricināja apkārtni no upes līdz mežam un no mājas līdz laukam.

10. NODAĻA.

KAD Klūnijs izlīda no noplukušās telts pļavā, no iepriekšējā apjukuma vairs nebija ne vēsts viņa prāts bija veselāks pa veselu. Kareivji nolūko jās, kā viņš svarīgā gaitā soļo šurpu turpu. Viņa vienīgā acs atkal kvēloja kā senāk. Viņa pavēles bija mundras un īsas. Pat garā aste plīkšķināja ar jaunu sparu. Pavēlnieks likās bargāks nekā jebkad agrāk.

Pēc tuneļa neveiksmes Klūnijs uz visu dienu bija atcēlis jebkādus uzbrukuma plānus un pavēlēja armijai atkāpties tālu pļavā. Karavadonis deva savai ordai iespēju atgūties no sakāves, atvēlēdams atpūtai veselu dienu, neko nepārmezdams un nevienu īpaši neizrikojot.

Redvolas aizstāvji velti laiku netērēja un pagaidu atelpas bridi izmantoja lietderīgi. Tika sākti galveno vārtu remontdarbi. Lielos, pītos grozos lejup nolaida meža namdaru un klostera kalēju, un strādnieku brigādi, viņiem varēja pievienoties ikviens, kas vēlējās palīdzēt. Ja ienaidnieks pļavā nolemtu sākt pēkšņu uzbrukumu, strādniekus steidzīgi uzvilktu augšā atpakaļ uz aizsargvaļņa. Visu dienu virves vilcēji bez pārtraukuma sūtīja lejā dēļus, naglas, virves, instrumentus un citas lietas vārtu labošanai.

Klūnijs sēdēja un vēroja viņus no attāluma, pusbalsī sarunādamies pats ar sevi:

-     Labi darīts, peles, nostipriniet manus vārtus. Es nemaz negribētu cietoksni ar sadauzītiem vārtiem.

Garām gāja Ilknis. Viņš izdzirdēja Klūnija teikto. Nebūdams pārliecināts, vai tas domāts viņam, Ilknis apstājās.

-   Ē… vai viss kārtībā, pavēlniek?

-   Un kā vēl! Klūnijs atsaucās. Viņš norādīja uz remontstrādniekiem. Redzi, Ilkni? Godīgi un čakli strādā un kāda jēga, ko?

Ilknis uzdrošinājās minēt:

-   Lai mēs netiktu iekšā, pavēlniek?

-   Nē, lai mēs paliktu ārā, Klūnijs nosmīkņāja. Pasauc pāris kareivju, un sakuriet grāvī uguni. Tādu kārtīgu, pamatīgu sārtu.

Ilknim pietika prāta nejautāt, kāpēc tas vajadzīgs, lai cik dīvains ari viņa pavēlnieka rīkojums liktos.

-   Lielu sārtu? Labi, pavēlniek. Tūlīt ķersimies klāt.

Ilknis aizsteidzās, zinādams, ka Klūnijs viņu vēro.

Jau pēc neilga brīža grāvī liesmoja milzīgs sārts. Orda ziņkārīgi pulcējās tuvumā, lai redzētu, kas Klūnijam padomā. Liesmas sprakstēja, uz visām pusēm vēlās karstuma viļņi tā, ka vajadzēja kāpties atpakaļ. Gaiss virs grāvja virmoja.

Klūnijs stāvēja grāvī, ķepas sānos iespraudis. Viņš noplīkšķināja ar asti.

-   Draņķpurn, Kašķaspalva! Atvest tos sagūstītos susurus!

Tika atvilkti divdesmit nožēlojama paskata susuri. Pusbadā

novārguši un tukšu skatienu viņi sakņupuši stāvēja karavadoņa priekšā.

Klūnijs pacēla ķepu.

-   Ej, tu, vadoni! Kā tevi tur sauca?

-   Brangulis, ser, noskrandušais susuris atbildēja.

Klūnijs rupji sagrāba Branguli un aizvilka viņu prom no pārējiem gūstekņiem.

-   Kas tev ir tie pārējie nožēlojamie radījumi, Branguli? viņš skarbi noprasīja.

Susuris drebošā balsī paskaidroja:

-   Mana ģimene, ser. Mana māte, tēvs, brāļi, māsas un sieva ar diviem bērniņiem. Ai, lūdzu, ser, žēlojiet viņus, es jūs lūdzu!

Klūnijs Pātagaste ļauni iesmējās. Viņa acs skatienā nemanīja ne mazākā žēluma. Viņš pieliecās Brangulim pie pašas auss un asi nočukstēja:

-   Ko tu darītu, lai viņus glābtu?

Susuris lūkojās, kā Klūnija acs laiski slīdēja no viņa ģimenes līdz liesmojošajam elles sārtam.

-   Visu! Visu, ko teiksiet! Ko jūs gribat no manis? viņš bailēs satraukti iespiedzās.

Klūnijs uzvaroši noplīkšķināja asti, pievilkdams Branguli pavisam tuvu tā ka viņu deguni saskārās. Milzu žurkas balss bija tikpat nejauka un pretīga kā tās elpa.

-   Klausies uzmanīgi. Tu man atvērsi klostera vārtus, draudziņ. Ja neizdarīsi, ko tev lieku, tava dārgā ģimenīte par to samaksās! Tagad klausies, kas tev jādara.

Konstance vilka virvi augšā. Pieaugušam āpsim tas nepavisam nebija grūti. Ar citām virvēm darbojās dzīvnieki, kas spēka ziņā nespēja viņai līdzināties, tomēr arī viņi vilka ar tikpat lielu apņēmību. Rudzupuķe un Klusais Sems nemitīgi apgādāja strādniekus ar atvēsinošiem dzērieniem un drānām sviedru slaucīšanai. Remontdarbi ritēja raiti.

Neviens nepamanīja, ka strādniekiem uz ceļa pievienojies vēl viens palīgs.

Brangulis!

Klūnijs bija iedevis viņam tērpu, kas palienēts no kāda kaujā notriekta Redvolas aizstāvja. Brangulis bija paslēpies grāvī un pa to devās uz priekšu, līdz sasniedza vārtu namu. Piemērotā brīdī viņš ar dēli pār plecu izlēca no grāvja un pievienojās strādniekiem. Viņi rāvās vaiga sviedros, līdz Džesa Vāvere, kas uzraudzīja strādniekus, nolēma, ka darbs ir paveikts. Un tā tas tik tiešām bija vecie klostera vārti izskatījās gluži kā jauni. Tika savākti instrumenti un pāri palikušie dēji, noslaucīts ceļš. Apmierināti ar padarīto, strādnieki sakrāva visu lielā graudu kubulā un tika uzvilkti augšā uz aizsargvaļņa. Brangulis sēdēja starp brāli Alfu un brāli Rufusu. Pļavas otrā malā viņš varēja saskatīt Klūniju, kas vēroja ikvienu viņa kustību.

Brangulis nolādēja likteni, kas viņu un viņa ģimeni bija iegrūdis žurku ķetnās. Cik jaukā un draudzīgā bariņā dzīvoja redvolieši! Sēdēdams zālē klostera pagalmā, viņš dzēra pēcpusdienas tēju, ko viņi bija pasnieguši. Domājot par nodevību pret saviem sugasbrāļiem, susurim likās, ka lieliskais ēdiens viņa mutē garšo pēc pelniem, taču citas izejas nebija, ja vien viņš grib glābt ģimeni. Izdzēris tēju, viņš devās prom, izlikdamies, ka darāms vēl kāds darbs. Tiklīdz tuvumā neviena nebija, viņš paslēpās vecā vārtu nama istabiņā, kas reiz bija Metuzāla kambaris. Aizslēdzis durvis,

Brangulis vientujš un nožēlojams apguļas, lai gaidītu tumsas iestāšanos.

Dzijajā alā tēvs Mortimers Redvolas aizstāvjiem teica uzmundrinošu runu.

-    Draugi, Klūnijam būs maz labuma no klostera blokādes. Kā jūs zināt, Redvolā spēj sevi nodrošināt gandrīz ar visu nepieciešamo. Viss, kas vajadzīgs, lai uzturētu mūsu dzīvības un ērtības, ir šeit, šo mūru drošībā. Tādēļ ierosinu, cik vien iespējams, turpināt visus darbus tāpat kā līdz šim. Tomēr mūri vienmēr jāuzrauga. Atstāju to jūsu ziņā, mani draugi. Esiet vienmēr modri, stāvot sardzē pret Klūniju un viņa ordu. Es zinu, ka ar jūsu gudro rīcību un godaprātu mēs drīz pieredzēsim dienu, kad ienaidnieks būs spiests atkāpties un meklēt sev citu vietu, un atstāt Redvolu mierā.

Abata patiesie vārdi tika sveikti ar skaļiem aplausiem, taču Konstance par to nebija pārliecināta. Viņa pačukstēja savas domas Bazilam un Džesai.

-    Tas nemūžam nenotiks. Klūnijs neliksies mierā, līdz beigti būsim vai nu mēs, vai viņš!

Bazils Briedis Zaķis piekrītoši palocīja galvu:

-   Es zinu, draudziņ. Taču mūsu vecais abats ir tik krietns vīrs. Viņš tic, ka ikviens spēj būt labs, pat Klūnijs. Ko?

-    Es arī tam ticu, Džesa nomurmināja. Es ticu, ka Klūnijs kādu dienu patiešām būs labs. Gan kaps viņu pārmācīs!

Lēnām pienāca vakars. Gaismas kļuva blāvākas, Redvolā gatavojās pelnītajam naktsmieram. Pāri pļavām un mežiem nolaidās klusums un miers. Augšā uz mūriem sargi, atbalstījušies pret parapetu, klausījās putnu vakardziesmās. Siltajā jūnija naktī otrpus pļavai gailēja ienaidnieka nometnes ugunskuri.

Brangulis, kā Klūnijs bija mācijis, nogaidīja vēl vienu stundu nu bija īstais brīdis rīkoties. Klusiņām izzadzies no vārtu namiņa, susuris devās uz ziemeļu pusi, visu laiku turēdamies sienu tumšajā ēnā. Pie mazajiem ziemeļu sienas vārtiņiem Brangulis no azotes izvilkii koši sarkanu lupatu. Iesmērējis bultas ar lupatiņā ievīstītajiem taukiem, viņš klusītēm atbīdīja tās vaļā.

Truškāvis gulēja, noslēpies mežā aiz gobas, un vēroja vārtiņus. Pie katras ieejas klosterī kaut kur tuvumā slēpās pa vienam no Klūnija visuzticamākajiem kareivjiem, gaidot zīmi. Veiksme uzspīdēja tieši seskam, kas pamanīja virs vārtiņiem parādāmies sarkano lupatu. Viņš metās ziņot Klūnijam.

Pašā nakts melnumā Klūnija orda pameta nometni pļavā. Ap katni ugunskura vietu tika novietoti segās ievīkstīti zāles un žagaru saišķi. Redvolas sargi stāvēja uz mūriem, neko ļaunu nenojauzdami tīstokļi pa gabalu izskatījās pēc guļošiem augumiem. Orda pāri pļavām ar lielu līkumu devās ziemeļu virzienā, līdz Klūnijs nolēma, ka viņi ir pietiekami tālu, lai netiktu pamanīti. Žurku armija ar Klūniju priekšgalā šķērsoja ceļu.

Naksnīgā Ķērpjziedu meža biezokņu aizsegā viņi zagās atpakaļ uz abatiju. Tagad, kad mērķis jau bija redzams, Klūnijs lika lietā visu savu mednieka pielavīšanās māku, nogaidīdams, līdz visa orda bija ieņēmusi savas pozīcijas. Ikviens kareivis, kas klusītēm līda cauri papardēm un krūmiem, zināja, kāds sods viņu gaida par vismazāko troksnīti, kas var nodot viņu klātbūtni, nevis nāve no Redvolas aizstāvju puses, bet gan nāve pašu vadoņa ķetnās.

Klūnijs nesteidzās. Viņš nogaidīja vēl pusstundu, līdz skaidri varēja saskatīt, ka viens otrs no sargiem savos posteņos jau sāk snaudā klanīties. Ja jau viņš šo brīdi bija gaidījis tik ilgi, vai tad viņam bija grūti pagaidīt vēl nieka pusstundiņu? Patiesi veikli viņš izslīdēja no slēpņa un piezagās pie vārtiņiem. Ar vieglu grūdienu mazās dzelzs durtiņas atdarījās, ieejļotās eņģes pat neiečīkstējās. Klūnijs stāvēja uz sliekšņa, kamēr viņa kareivji rindā cits aiz cita devās uz klostera ēku. Par sardzi nebija ko uztraukties. Tie, kas vēl ir nomodā, noteikti vēro ceļu vai ienaidnieka nometni un neredz, ka aiz viņu muguras norisinās slepens iebrukums.

Brangulis turējās ģenerālim blakus, bažigi viņu vērodams. Vismaz Branguļa ģimene tagad bija drošībā. Susuris bija uzticīgi izpildījis savu baismīgā plāna daļu Klūnijam noteikti jātur vārds. Viņš nemanīja, kā Klūnijs un Ilknis apmainās acu skatieniem.

Ilknis atvēzēja smago vāli un no aizmugures ar visu spēku iebelza Brangulim pa pakausi. Nelaimīgais susuris bez skaņas sabruka zemē.

Klūnijs Pātagaste tumsā atieza zobus un jauni smīnēja. Beidzot viņa armija ir Redvolā!

11. NODAĻA.

Rictošās saules pēdējie stari iespīdēja cauri šķūņa atvērtajām durvīm, izgaismodami tumšos kaktus. Matiass gulēja, atlaidies sienā starp neaizmirstamā svinību mielasta paliekām. Ķērpjziedu Ciršļu Meža Slēpņu savienības biedri bija pārspējuši paši sevi, sarīkodami tik varenas dzīres. Viņš paņēma ķepā trifeli, bet tūlīt pat ar apmierinājuma pilnu nopūtu nosvieda to atpakaļ, baidīdamies, ka pārplīsīs, ja mēģinās iestūķēt mutē vēl kaut kripatiņu.

Vienā pusē pelēnam lielā kaudzē bija sakrautas dāvanas no skvaira Džflljena Džindživera, Kapteiņa Sniega un

Ciršļu Savienibas, otrā gulēja viņa zobens, kas laistījās vakara saulē. Ciršļu pulks nolēma pazvilnēt ārpusē, saulītē, lai atgūtos no mielasta sekām. Pārēdušies viņi gulšņāja pagalmā, nespēdami pat pakustēties, kur nu vēl ķīvēties.

Lagalags laiski iesoļoja šķūnī un atkrita blakus savam draugam pelēnam.

-    Sveicināts, ak diženais karotāj, viņš ieķiķinājās. Ciršļu glābējs, Indeszoba uzveicējs, tas, kurš runā ar kaķiem, draudzējas ar pūcēm un saliedē…

-    Beidz muldēt, mazais tarkšķi! Matiass iesprauslojās, nogāzdams viņu no siena ķīpas putekļos.

-   Vai tu kaut ko saproti no putniem? Lagalags iejautājās. Piemēram, zvirbuļiem?

Matiass nožāvājās.

-    Zvirbuļiem? Nu, ir man bijušas ar tiem šādas tādas darīšanas. Un kas tad ir?

-   Nē, nekas, cirslis miegaini nomurmināja. Man tikai ziņoja, ka tur mežmalā ir kāda zvirbuliene. Protams, neviens nesaprot ne vārda no tā, ko tā mežone tur čirkst. Viņa ķērc un lēkā, un plivinās, nu pilnīgi kā jukusi. Nu tā vismaz man teica.

Matiass pielēca kājās un paķēra zobenu.

-    Nāc, Lagalag. Es saprotu zvirbuļčirkstu valodu. Mums tūlīt jādodas turp un jānoskaidro, kas viņu tā satraucis.

Ciršļu bariņam sekojot viņiem pa pēdām, draugi, ko kājas nes, metās uz Ķērpjziedu mežu.

Pāri mežmalas garajai zālei jau varēja saskatīt čirkstu kareivi. Viņa plivinājās augšā un lejā, saceldama čērkstošu troksni. Lagalags un pārējie ciršļi pārsteigti noraudzījās, kad Matiass metās viņiem pa priekšu, kliegdams, cik tik vien spēka:

-   Kaujknābe Čirkste, tā, čir, tu, krietnā tārpu karotāja!

Kāda priecīga tikšanās! Abi novēlās zālē un ripoja šurpu turpu kā jukuši, sparīgi pliķēdami viens otram pa muguru.

-   Matiaspele! Čir, vecais labais tārpudraugs! Izaug liels, resnī drosminieks! Kā tev klājas?

Ciršļi aiz pārsteiguma bija pavisam samulsuši. Viņi nosēdās zemē un kasīja pakausi, brīnīdamies par zvirbuļa un peles dīvaino uzvedību. Matiass bēra vārdus ātrajā zvirbuļčirkstā, izstāstīdams visu, kas noticis kopš viņu pēdējās tikšanās reizes. Kaujknābe izstāstīja Matiasam savus piedzīvojumus.

Pēc karaja Buļļa Čirksta nāves Kaujknābe tika kronēta par karalieni. Tā bija gribējusi viņas māte Dūkanspārne. Zvirbuļu cilts tagad laimīgi dzīvoja savas visu laiku jaunākās, bet gudrās karalienes vadībā. Viņiem vairs nebija jāpakļaujas trakā karaļa prasībām.

Izstāstījusi savu stāstu, Kaujknābe sadrūma.

-   Matias, čir, Redvolā lielas briesmas. Mēs skatī, redzē viss no, čir, jumts. Žurkutārps taisī daudz plāni, čir, peles drosmīgi karotāji. Vislaik cīnās, neatkāpties, sakaut daudz, čir, žurkutārpi. Bet Kaujknābe vēro žurkutārpu karalis. Viņš daudz, čir, sliktāks par karalis Bullis. Viņš taisī ļauns plāns, saņemt klosteris. Žurkutārps drīz būs iekšā Redvolā. Matias pele nākt ātri. Vajag, čir, zobenu.

Ledains aukstums sažņaudza Matiasa krūtis. Viņš nespēkā nosēdās zālē.

Lagalags papurināja draugu aiz pleca.

-  Ko viņa saka, Matias? Tu izskaties, kā Indeszoba rēgu ieraudzījis. Augstā debess, saki, kas noticis!

-    Manas mājas, Redvolā, ir briesmās, Matiass neskanīgā balsī noteica. Klūnijs Pātagaste grasās to sagrābt savā varā!

Lagalags steidzīgi apspriedās ar ciršļiem.

-    Skrieniet un pulcējiet visus kopā, cik ātri vien varat. Mēs dodamies uz Redvolu. Pasaki, lai viņi pasteidzas un pievienojas mums. Nekādu strīdu vai balsošanas! Pasaki, lai ikviens cirslis ir pilnā kaujas gatavībā. Mums jāsoļo dienu un nakti, lai glābtu Matiasa draugus.

Matiass paņēma ķepās Mārtiņa zobenu.

-    Lai zibens sasper, nudien, Lagalag! Tev taisnība! Es cīnījos par šo zobenu, lai glābtu Redvolu! Ātrāk!

-    Ciršļupele palīdzē tev. Cik karotāju viņam ir? Kaujknābe iečirkstējās.

-    Vesels pulks pilnā kaujas gatavībā, Lagalags atbildēja. Apmēram pieci simti ciršļu.

Kaujknābe saplivināja spārnus.

-   Es atvedīšu visu cilti čirksti karotāji. Mēs nākt palīgā.

Matiass sirsnīgi paspieda Kaujknābes spārnu.

-    Paldies tev, karaliene Kaujknābe, tu esi īsts draugs. Bet nu mums jāsteidzas. Kaujas plānus izdomāsim pa ceļam uz klosteri. Ātrāk! Nav laika gaidit! Tas ir dzīvības un nāves jautājums!

Pelēns, cirslis un zvirbrdis visi reizē metās Ķērpjziedu meža zaļajās dzīlēs.

Steidzīgi soļodams pa mežu, par vienu gan Matiass bija pārliecināts tieši viņš un tikai viņš stāsies pretī Klūnijam Pātagastem aci pret aci, lai cīnītos uz dzīvību un nāvi.

12. NODAĻA.

Tēvs Mortimers pamodās ar dunča asmeni pie rīkles. Visapkārt stāvēja ņurdošas žurkas. Džesu, Bazilu, Vinifredu un Priekškurmi gaidīja tāds pats liktenis. Visas kaujas operācijas laikā bija manāma Klūnija ķetnas dzelžainā disciplīna. Viss norisinājās pilnīgā klusumā. Tikai gūstā saņemtie zināja par žurku armijas klātbūtni.

Vislielākās bažas uzbrucējiem radīja Konstance. Tāpat kā citām reizēm viņa gulēja zālē klostera pagalmā. Vairāk nekā četri desmiti žurku ar spēcīgu virvju tīklu ķetnās piezagās pie guļošās āpsienes. Viņi pārmeta tīklu Konstancei, nostiprinot to ar gariem, zemē iespraustiem

mietiem, un apdullināja āpsieni ar sitieniem, pirms viņa pamodās. Klūnijs visā noraudzījās ar drūmu apmierinājumu. Redvolā piederēja viņam!

Klostera pagalmā tika sadzīti pārējie zvēriņi, kas apjukuši berzēja no acīm miegu. Meža dzīvnieku mazuji drudžaini elsoja, izbailēs ķerdamies pie saviem vecākiem baismīgās žurkas visus bija nežēlīgi izrāvušas un izgrūdušas laukā, un nosēdinājušas zālē. Abats Mortimers pašausta audekla naktskreklā stāvēja blakus savai aizstāvju vienībai ķepas bija nežēlīgi sasietas uz muguras; viņi stāvēja kapa klusumā, kamēr žurkas ņirgdamas saukāja abata palīgus par barvežiem.

Klūnijs Pātagaste stāvēja Lielajā zālē, pētīdams brīnišķo gobelēnu. Nu vairs nebija vajadzības zagt no tā stērbeles tas viss piederēja viņam vienam. Braši iesoļoja Ilknis, Varžģīmis, Draņķpurns, Kašķaspalva un Truškāvis un militāri sveicināja.

-   Klosteris ir jūsu rīcībā, pavēlniek.

-   Visi ir uz klāja, tas ir, ārā, pavēlniek.

-   Vai būs vēl kādi rīkojumi, pavēlniek?

Klūnijs domīgi slidināja asti caur saviem garajiem nagiem.

-   Jā. No tās telpas, ko viņi sauc par Dziļo alu, atnesiet man abata krēslu. Uzstādiet to uz paaugstinājuma pie vārtu nama. Man jānolasa daži spriedumi.

Žurku armijas kapteiņi lepnā gaitā braši aizsoļoja. Klūnijs uzrunāja Mārtiņa portretu.

-   Nu ko, karotājpele! Kā tev tagad patīk tavi drošsirdīgie aizstāvji? Ha, laikam jau ne īpaši, man šķiet! Ļaušu tev tur karāties un noskatīties, cik ļoti te viss mainīsies.

Klūnijs ar pirkstu iebakstīja Mārtiņam, viņa balsi jautās draudi:

-    Vairs tu mani sapņos nevajāsi! Kāda iekšēja balss man teica, kamēr es šonakt gaidīju tur, mežā, aiz jūsu dārgās

Redvolas vārtiem, ka šodien, vēl pirms norietēs saule, es uz visiem laikiem tikšu va|ā no saviem murgiem. Kā tev tas patīk, ko?

Mārtiņš turpināja nesatricināmi smaidīt, noraudzīdamies uz Klūniju. Žurku pavēlnieks noplīkšķināja asti, pāršķeldams Lielās zāles klusumu. Likās, ka Karotāja šķietamā vienaldzība viņu ārkārtīgi sanikno.

-    No šā brīža šo vietu dēvēs par Klūnija zāli! viņš neprāta dusmās kliedza. Tas vairs nebūs nekāds Redvolas klosteris, to sauks par Pātagastes pili! Viss mainīsies!

Karavadonis iekarsa trakās dusmās kājas dauzīdams, vēzēdams un švīkstinādams asti pret spokainajām ēnām, viņš skraidīja pa zāli, izgudrodams un skaji izkliegdams arvien jaunus nosaukumus, kas atbalsojās zāles sienās.

-   Lielais žurku mūris!

-   Slīkoņu ezers!

-   Mirušo peju lauks!

-  Seska vārti, Sermuļa dārzs, Zebiekstes zvans! Ha, ha, ha, ha, ha, ha!

Pagalmā sadzītie gūstekņi dzirdēja Klūnija ārprātīgos smieklus, kas skanēja no klostera ēkas. Viņi nodrebēja, iedomājoties, kāds būs viņu liktenis. Klūnijs lika gūstekņiem saspringti gaidīt, tīksminādamies par viņu ciešanām, izbaudīdams savas nekrietnās uzvaras saldini.

Abats Mortimers pavērās debesīs.

-   Drīz lēks saule, viņš skumji noteica.

Žurku kareivis rupji nospieda viņu pie zemes.

-   Aizver muti, vecais, drebeli! viņš ļauni nošņāca.

Džesa Vāvere palēcās un ar abām pakaļkājām iespēra žurkai, nogāzdama to gar zemi, un ar zobiem iekodās neģēlim mugurā. Vesels bars žurku metās Džesai virsū. Tās aizvilka vāveri prom no spiedzošā žurku kareivja un sāka dauzīt drošsirdīgo cīnītāju ar šķēpu kātiem un dunču spaliem.

-    Neaiztieciet viņu, gjēvuju bars! Vāveres kungs kliedza, cenzdamies noturēt Kluso Semu, kas rāvās viņam ārā no ķepām. Barā jau jūs esat drosmīgi, bet jūs neuzdrošinātos stāties manai Džesai pretī, ja viņas ķepas būtu brīvas, jūs, draņķi, pat ja jūsu būtu vēl divtik!

Tēvs Mortimers pūlējās pierausties uz ceļiem.

-   Mīļie, es jūs ļoti lūdzu, necīnieties, mani aizstāvot. Viņiem ir pārspēks. Jūs tikai nodarīsiet pāri sev.

-    Ak, cik prātīgi vārdi, jūsu godiba, Truškāvis teica, paiedams malā, lai garām varētu panest abata krēslu.

-    Klausiet manam padomam sēdiet klusu, kamēr ieradīsies pavēlnieks. Nepadariet visu vēl ļaunāku, nekā tas jau ir. Tā mana māte vienmēr mēdza teikt.

-    Mīļā pasaulīt, kas to būtu domājis, ka tādam nelietim kā tu vispār ir bijusi māte, Bazils nicīgi nosprauslojās.

Truškāvis iegrudzinājās un uzsita pa sānu.

-   Paskat tik, vai tikai tas nav tas lielais, jancīgais trusis? Tad zini, dārgais ser džentlmeni, tev nebūs ne uz pusi tik jautri, kad pie tevis ķersies Pātagaste! Nē, vecīt!

Gūstekņi nomākti sēdēja klostera pagalma zālē, gaidot rītausmu un Klūnija Pātagastes parādīšanos.

13. NODAĻA.

Kaujknābe un Lagalags krietni nopūlējās, lai piespiestu Matiasu mazliet atpūsties. Sācis ceļu no Ķērpjziedu meža attālākās malas, pelēns cauru nakti tikai joņoja uz priekšu. Cirslītim nebija viegli turēties Matiasam lidzi, jo viņš bija augumā mazāks par peli, un viņam nebija ari tādu priekšrocību kā zvirbulim, kas varēja lidot. Elsdams un pūzdams, nemitīgi palikdams dažus soļus iepakaļ, cirslis tomēr drosmīgi kūņojās uz priekšu. Pat Kaujknābe sāka just nogurumu no ilgstošās plivināšanās cauri naksnīgajam mežam nelielā augstumā apkārt kokiem, pāri krūmiem. Tas nebija gluži tas pats, kas laisties brīvā lidojumā

augstu gaisā. Taču Matiass kā trenkts turpināja nesties pa galvu, pa kaklu bez apstājas. Smagais zobens, kas karājās plecā, dauzījās pret sāniem, kad viņš skriedams cilāja kājas, elpa saraustīti sitās atpakaj rīklē. Biedri saprata, kāpēc Matiass tā steidzas, tomēr viņi arī zināja ja Matiass turpinās tā skriet, viņš drīz bez spēka sabruks.

Viss atrisinājās pats no sevis, kad Matiass paklupa pār koka sakni un nolikās garšļaukus. Abi draugi saklupa viņam virsū un piespieda pie zemes, vienlaikus mēģinādami vest viņu pie prāta.

Beidzot Matiass padevās un nosēdās papardēs līdzās saviem sabiedrotajiem. Tā nebija veltīga laika šķiešana viņi noturēja stratēģisko apspriedi.

-   Tu steidzies uz Redvolu, Matias, Lagalags teica. Es pagaidīšu šeit savējos. Mēs tevi panāksim, neuztraucies. Soļosim, cik vien ātri spēsim. Nakts vēsumā mēs viegli atgūsim iekavēto.

Pelēnu tomēr tirdīja bažas.

-   Viss jau būtu ļoti labi, bet kā mēs pārrāpsimies pāri mūriem, lai tiktu klostera pagalmā? Ja Klūnijs ir sagrābis Redvolu, viņš noteikti uz aizsargvajņiem būs izvietojis sargposteņus.

-    Kam, čir, žurkutārps vaj'g sardze? Kaujknābe saplivināja spārnus. Viņš saņemt klosteris, nezināt, ka mēs nāk saņemt atpakaļ.

-    Kaujknābe, tev taisnība! Bet tas tik un tā neatrisina mūsu problēmu kā tikt iekšā, Matiass atbildēja.

Jaunā čirkstu karaliene draiski piemiedza ar aci.

-   Tas ir viegli. Mēs dabū, čir, čirksti atvērt, čir, mazi tārpuvārti, čir, mūri austrumu, dienvidu, ziemeļu pusē. Redzēsi, būs labi. Kaujknābe tagad lido, tiksimies, čir, draugs Matias, pele, Redvolā!

Čirkstu karaliene uzšāvās debesīs kā bulta no loka. Matiass piecēlās, lai turpinātu ceļu. Lagalags palika gaidām savus karotājus, lai panāktu viņu vēlāk.

Brangulis pie ziemeļu puses vārtiņiem sakustējās. Viņš ievaidējās un apvēlās riņķī. Dziļā brūce pakausī nežēlīgi sāpēja, bet viņš bija dzīvs. Pirmais, ko susura aizmiglotais acu skatiens ieraudzīja, bija trīs zvirbuļi, kas stāvēja viņam apkārt. Tie bija Dūkanspārne, Karavanags un Vējspalva. Klusītēm viņi pa atvērtajiem vārtiem izdabūja Branguli ārā un aizvilka mežā.

Dūkanspārne nokomandēja abiem čirkstu karotājiem:

Ņemiet, čir, sarkana lupata un tauki. Saprdcē daudz čirksti. Lido klusi, ietauko citus mazus tārpvārtus. Gaidīt karaliene Kaujknābe. Žurkutārpi nedrīkst redzēt kareivji. Laidieties!

Visu nakti neskaitāmi zvirbuļi slepeni darbojās ap mazo vārtiņu slēdzenēm, bultām un eņģēm.

Ķērpjziedu meža biezoknī Matiass turpināja ceļu uz Redvolu. Lagalags un ciršļu kareivji mina viņam uz papēžiem. Koku zaros visā klostera apkārtnē tupēja tūkstoš čirkstu karotāju un gaidīja.

14. NODAĻA.

Debessmalā svīda gaisma. Rīta saules stari iekrāsoja smilšakmens sienas pelēki sārtas. Vēlās rozes kriimu klāja rasa. Par spīti brīnišķīgajam vasaras ritam, visā Ķērpjziedu meža apkaimē valdīja drūma nolemtība. Zālē sēdošie gūstekņi saspringti gaidīja draudošās briesmas.

No klostera galvenās ēkas iznāca žurku pavēlnieka palīgi. Viņi sāka bakstīt gūstekņus ar dunču asajiem galiem un dauzīt bezpalīdzīgos Redvolas aizstāvjus ar dunču spaliem.

Ei, jūs, peles! Rausieties kājās! Stāvēt taisni! Pakāpieties atpakaļ! Ceļu Klūnijam Pātagastem!

Redvolas cīnītāji negribīgi pakļāvās. Visi pagrieza galvas. Visu acis bija pievērstas Lielās zāles durvīm.

Pēkšņi, pāršķeļot klusumu, durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā. Tajās parādījās Klūnijs. Aiz viņa ar ordas karoga kātu un iedegtu lāpu ķepās izsoļoja Ilknis un Truškāvis. Žurku armijas kareivji viņus sveica ar gavilēm. Pilnā kaujas ekipējumā, sākot ar indes dzeloni astes galā un beidzot ar baismīgo bruņucepuri, Klūnija izskats pauda mežonīgu spēku. Nebija šaubu viņš bija iekarotājs.

Neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, Klūnijs majestātiski izsoļoja cauri savas armijas rindām, kas pašķīrās, dodot ceļu. Uzkāpis uz viņam par godu sagatavotā paaugstinājuma, viņš noplivināja savu baiso apmetni un nosēdās abata krēslā. Klusumā bija dzirdama tikai lāpas uguns sprakšķēšana un kāda gūstekņu mazuļa žēlās raudas. Klūnijs sēdēja bezkaislīgi ķepas uz roku balstiem, sejsegs nolaists.

Viņš lēnām pacēla sejsegu, vienīgās acs skatiens pārslīdēja pāri gūstekņiem un apstājās pie klostera priekšnieka.

-   Ej, tu, peļu abat, nāc šurp!

Divu žurku pavadībā tēvs Mortimers lēnā, cienīgā gaitā panācās uz priekšu. Pat tērpies naktskreklā, viņš izstaroja mieru un gara spēku. Klūnijs atlaidās krēslā un sāka skaļi vīpsnāt:

-   Ha! Un tas ir jūsu vadonis? Sīka, resna pele naktskreklā! Ai, cik baismīgs karotājs! Ko nu iesāksim, pele? Meties ceļos un lūdzies žēlastības, vecais kraķi!

Abats Mortimers rāmi raudzījās Klūnija naidpilnajā acī.

-   Es nemūžam nemestos ceļos sevis paša labā, tomēr, ja zinātu, ka tā varu glābt kaut viena sava drauga dzīvību, es ar lielāko prieku būtu gatavs krist ari ceļos. Taču es pazīstu tevi, Klūnij, pat labāk nekā tu pats. Tavā sirdī nav ne kripatiņas žēlastības vai līdzjūtības, tikai kvēlojošas atriebības alkas. Tādēļ es nemetīšos ceļos tava ļaunuma priekšā.

Trīcēdams aiz dusmām, Klūnijs pielēca kājās.

-    Ceļos, pele! Meties ceļos vai arī es tevi nogalināšu! viņš auroja.

No tīkla apakšas atskanēja saniknoti rūcieni Konstance bija atžirgusi un dusmās kārpija zāli. Viņa metās raut un plēst tīklu, lai no tā atsvabinātos. Raudzīdamās uz Klūniju, viņa sāka nikni lamāties.

-   Ej, tu, netīrais, vienacainais nekrietneli! Novāc savu tīklu un stājies man pretī aci pret aci! Paskatīsimies, kurš galu galā rāpos uz ceļiem!

Pēc pavēlnieka mājiena bars žurku metās Konstancei virsū un dauzīja viņu ar saviem ieročiem, līdz viņa atkal zaudēja samaņu, tad viņi sadzina tīkla stiprinājuma mietus dziļāk zemē.

Bazils Briedis Zaķis iespēra žurkām, kas viņu turēja. Atbrīvojies, viņš drošsirdīgi nostājās Klūnija priekšā.

-    Jūs, ser, neesat cienīgs komandēt nevienu radību! Gļēvulis un Jaunuma pārņemts radījums! Pat ja manas ķepas nebūtu sasietas, es divreiz pārdomātu, vai smērēt tās gar tādu pretekli kā tu. Phe! Tu, nicināmais radījums, tu… tu… žurka!

Spēcīgs blieziens ar mietu nogāza Bazilu zemē. Zebiekste turpināja sist viņam pa kājām. Viņš sāpēs locījās, kamēr žurkas ņirdza un rēca.

Klūnijs pacēla ķepu pret zaķi.

-     Atceries, kādus jociņus tu rādīji laukā aiz baznīcas? Vēl pirms saule būs norietējusi, tu vairs nespēsi skraidīt un cilpot!

Klūnija acis dega neprātā, viņš plaši iepleta ķetnas.

-    Klausieties, jūs visi, Redvolas aizstāvji! Kad es pirmo reizi ierados Redvolā, es devu jums izvēles iespēju padoties vai mirt. Jūs izvēlējāties nostāties pret mani. Mani, Klūniju Pātagasti! Es esmu zaudējis kaujas, esmu zaudējis apšaudēs, esmu zaudējis kareivjus, bet esmu uzvarējis karu! Jūs esat zaudētāji. Un tagad jums būs jāsamaksā ar savu dzīvību!

Žurku karavadoņa vārdi abatu dziļi aizskāra likās, ka viņā kaut kas salūza. Viņš metās uz priekšu un mēģināja sagrābt Klūniju.

-    Nē, nē, tu neuzdrošināsies darit pāri redvoliešiem! viņš kliedza. Tā būs slepkavība.

Klūnijs sagrāba tēvu Mortimeru un nogrūda viņu zemē. Cirzdams trauslajam augumam ar savu indes dzeloni, viņš auroja:

-   Kas tu tāds esi, lai man norādītu, ko man darīt un ko ne?! Šeit valda tikai viens likums mans! Neviens mani neapturēs ne āpši, ne zaķi, ne ūdri, ne peles. Nāve gaidīs jūs visus! Nāve, nāve, nāve!

Pēkšņi nogranda kāda balss.

-   Klūnij Pātagaste, esmu nācis izrēķināties ar tevi!

Pūlis noelsās. Klūnija aste izšļuka viņam no ķetnām. Visi gan iekarotāji, gan gūstekņi izbrīnā pagriezās pret klostera ēku, no kurienes skanēja balss.

Tur, Lielās zāles atvērtajās durvīs, stāvēja karotājpele!

Likās, ka viņš ir izkāpis no gobelēna pie sienas. Vienā ķepā viņš turēja mirdzošu vairogu, ap vidu bija apjozta ar sudrabu rotāta melnas ādas josta. No zobena maksts, kas karājās viņam pie sāniem, viņš izvilka varenu zobenu.

Klūnija balss iedrebējās, uzrunājot nelūgto viesi, kas bija ieradies šeit no viņa nakts murgiem.

-   Kas tu esi?

Karotājs panāca uz priekšu gaismā. Saules stari rotājās viņa zobena smailē gluži kā dimanti.

-   Es misa tas!

Nespēdams atraut skatienu no karotāja, Klūnijs klupdams kāpās atpakaļ.

Viņš paslēpās aiz abata krēsla, viņa lūpas sāka raustīties.

-   Tu esi tikai sapņu tēls. Ej prom, es neguļu!

Karotājpele iesoļoja pūļa vidū. Viņš pavērsa pret trīcošo karavadoni sava zobena smaili.

-   Es misa tas! Mārtiņš, Matiass, sauc mani, kā vēlies. Taču liktenis jau sen bija lēmis mums tikties, žurka.

-   Grābiet viņu! Klūnijs iekliedzās.

Varžģīmis izlēca uz priekšu, draudīgi vicinādams šķēpu. Pirms viņš paspēja to atvēzēt, leģendārais zobens karotāja ķepās uzplaiksnīja, un žurka bez dzīvības sabruka zemē.

-    Es nogalēšu ikvienu ienaidnieka kareivi, kas uzdrošināsies pakustēties! Matiass uzkliedza. Klūnij, mums kārtojami savi rēķini. Tikai tu un es! Tava armija neiejauksies.

Pēkšņi sāka zvanīt Džozefa zvans. Virs klostera, gandrīz aizsedzot debesis, parādījās čirkstu karotāju mākonis. Viņi bariem vien nometās uz parapeta malām. Pagalms negaidīti sāka mudžēt no ciršļu cīnītājiem, kas bija līdz zobiem bruņojušies ar rapieriem, nūjām un lingām. Matiass, vicinādams virs galvas zobenu, izkliedza savu kaujas saucienu.

-   Redvolā, Redvolā! Uz priekšu, par Redvolu!

Sākās pēdējā, izšķirošā kauja.

Ciršļi notrieca ienaidnieka sargkareivjus, un čirkstu drosminieki ar straujiem aso knābju cirtieniem atsvabināja gūstekņus no virvju žņaugiem. Atbrīvotie gūstekņi tvēra pēc jebkā, kas varēja kalpot par ieroci. Sānu pie sāna ar zvirbuļiem un ciršļiem viņi metās virsū par sevi daudz lielākajiem pretiniekiem. Žurkas, seski, zebiekstes un sermuļi cīnījās ar izmisīgu nežēlību. No kaujas iznākuma bija atkarīga viņu dzīvība.

Klūnijs izrāva no Truškāvja ķetnām lāpu. Viņš svieda to uzbriīkošajam karotājam sejā. Matiass to atvairīja ar savu vairogu. Dzirksteles pašķīda uz visām pusēm, Matiass metās vajāt žurku karavadoni. Lai viņu apturētu, Klūnijs uzgrūda viņam Truškāvi.

Sesks grasījās varonīgi mesties cīņā, taču Matiass ar vienu strauju zobena vēzienu pāršķēla uzbrucēju uz pusēm. Matiass pārlēca pāri nogalētajam seskam un, meistarīgi vicinādams zobenu, turpināja vajāt Klūniju.

Aizmirsis, ka viņa mugura ir neaizsargāta, Matiass nemanīja, ka aiz viņa zogas Ilknis. Žurka jau atvēzējās, turēdams dunci abās ķepās, bet, pirms viņš paspēja ar to cirst, Konstance uzmeta viņam virsū tiklu. Ilknis spirinājās kā murdā noķerta zivs, kad lielais āpsis paķēra tiklu un vairākas reizes trieca to pret vārtu nama sienu. Nometusi nedzīvo nešjavu, Konstance ar baismīgu rēcienu metās zebiekšu barā.

Žurku karavadoņa resnā aste draudīgi triecās pret Matiasa seju. Viņš veikli aizsedza to ar vairogu, un saindētais metāla dzelonis džinkstēdams atlēca. Klūnijs mēģināja vēlreiz, šoreiz strauji plīkšķinādams asti pret peles neaizsargātajām kājām. Taču ari šoreiz viņš nespēja Matiasam kaitēt. Matiass naski palēca sāņus un slaidā lokā cirta ar zobenu. Klūnijs ieaurojās sāpēs, kad viņa nocirstais astes gals ar visu indes dzeloni aizlidoja un palika asiņains gujam zālē. Žurka meta pretiniekam ar abata krēslu un sagrāba dzelzs pīķi. Metāls nodžinkstēja pret metālu, kad karotājpele atvairīja Klūnija uzbrukumus.

Viņi cīnījās klostera pagalma zaļajā zālē, pašā kaujaslauka vidū. Cīņas karstumā viņi nemānijā apkārt notiekošās kaujas, bet tikai centās viens otru pieveikt, vēzēdami ieročus un krizdami viens otram virsū tā bija kauja uz dzīvību un nāvi.

Tikmēr čirkstu karotāju vienības metās virsū žurkām, kopīgiem spēkiem cēla tās augstu gaisā un meta klostera dīķī. Seski bija iedzinuši stūri bariņu ciršļu un draudēja tos iznīcināt, kad viņiem talkā ieradās glābēji ūdri. Iestiprinājuši lingās smagus akmeņus, viņi bez apstājas dauzīja seskus. Nikno zvirbuļu bara ielenkti, žurku sargkareivji panikā lēca lejā no aizsargvaļņa. Ar tiem, kas palika augšā, izrēķinājās Džesa Vāvere, kas grieza ap galvu smagu dzelzs ķēdi un gluži kā ar nāvējošu spriguli kūla žurkas. Lejā, pagalmā, kā adatu kamols ripinājās Ambrozijs Ērkšķis. Klusais Sems kalpoja viņam par pavadoni, ar gani nūju ieripinādams viņu arvien jaunā žurku barā.

Matiass un Klūnijs turpināja nežēlīgo cīņu. Dzelzs šķindēja pret tēraudu, Klūnijs sakopoja visus spēkus un viltību, lai cīnītos ar pretinieku. Divreiz viņš sagrāba saujā zemes un centās iesviest Matiasam acīs, taču karotājpele ik reizi veikli izvairījās, aizsargādamies ar vairogu. Karotājpele bezkaislīgi vēzēja savu zobenu. Viņa ķepas drebēja no varenā dzelzs pīķa triecieniem pret zobena asmeni. Arī Klūnijs juta, kā notrīs viss ķermenis, zobenam šķindot pret viņa ieroci. Asa sāpe izšāvās viņam cauri līdz pat savainotās astes galam. Sviedru aizmiglotu skatienu, elsdami un pūzdami, nedodami viens otram ne brīdi atelpas un arī nealkdami pēc tā, abi cīnījās, virzīdamies gar aizsargvajņiem, tad lejā pa kāpnēm un vēlreiz pāri pagalmam, vēzēdami un cirzdami ieročus līdz pat ieejai Lielajā zālē.

Klūnijs veikli iespruka aiz puspievērtajām klostera ēkas durvīm un aizcirta tās pretinieka priekšā. Matiasa zobena gals iestrēga dziļi koksnē. Izmantodams izdevību, Klūnijs izveicīgi metās ārā un nežēlīgi kapāja Matiasa augsti pacelto vairogu, līdz tas izšļuka viņam no ķepām. Žurkas dzelzs pīķis sāpīgi iedūrās peles neizsargātajā ķepā. Matiass sāpēs iekliedzās un ar kāju neapzināti spēra vairogu uz pretinieka pusi. Tas ietriecās Klūnijam tieši zem zoda, asā metāla mala atstāja garu svītru.

Tverdams sev pie rīkles, žurku karavadonis aiztenterēja nostāk, tikmēr Matiass atbrīvoja no durvīm savu zobenu. Nelikdamies ne zinis par ievainojumiem, viņi tūlīt pat atsāka nikni cīnīties. Klūnijs novicināja savu asiņojošo asti, un Matiass paklupa. Pele nogāzās zemē, žurka ieaurojās un trieca piķa galu lejup. Matiass aizvēlās malā, pīķa gals iedūrās dziji zemē. Matiass pielēca kājās, uzbruka un pamatīgi savainoja Klūnija sānus. Bet garā aste turpināja pātagot, vairākas reizes iecirzdama karotājpelei pa seju.

Klūnijs iezvēlās zvanu tornī, kur mūks Hugo skandināja Džozefa zvanu. Ieraudzījis žurku karavadoni, mūks palaida vajā virvi un iemuka patrepē, kur palika trīcēdams pie visām miesām. Zvanu tornī iebrāzās Matiass. Klūnijs izmanīgi apsviedās riņķi un aizcirta durvis nu viņi abi bija ieslēgti tornī. Ja tikai Klūnijs varētu tikt viņam klāt un izsist zobenu no ķepām, tad viņš uzveiktu Matiasu ar savu pārspēku.

Cīņa turpinājās. Klūnijs krustoja pīķi ar Matiasa zobena asmeni. Turēdams to ar abām ķepām, viņš lika Matiasam kāpties atpakaļ. Līdz uzvarai vairs nebija tālu. Ja tikai viņam izdotos piespiest karotājpeli pie sienas, viņš ar pīķa malu varētu aizžņaugt tam rīkli. Klūnijs sasprindzināja visus spēkus. Viņš juta krūtīs savu saraustīto elpu viņam jāuzvar! Balss viņam bija teikusi, ka, līdz ko sarde šovakar būs norietējusi, viņš vairs nekad neredzēs karotāju. Šim pareģojumam nu reiz bija jāpiepildās!

Sakopojis visus savus spēkus, viņš nežēlīgi stūma peli atpakaļ. Nu jau no sienas viņu šķira labi ja sprīdis. Matiass aptvēra, kas Klūnijam padomā -, ja viņu piespiedīs pie sienas, tad viņam ir beigas. Atlika tikai viena iespēja Matiass spēji noliecās sāņus un nogāzās uz muguras. Ar spēcīgu pakaļkāju spērienu viņš aizlidināja Klūniju pret sienu. Matiass pārlēca Klūnijam pāri un pa vītņu kāpnēm metās augšup zvanu torņa tumsā.

Klūnijs gulēja, pret sienu atspiedies, un smagi elsa. Viņš izmocīja ļaunu, sēcošu smiekliņu.

Tur augšā izejas nav, pele, viņš sauca. Tūlīt tu būsi manos nagos. Tev ir beigas!

Matiass neatbildēja. Pilnīgā spēku izsīkumā viņš sēdēja zvanu torņa tumsā, kājas pār vareno koka siju, pie kuras karājās zvans, pārlicis. Lejā Klūnijs joprojām bija atspiedies pret sienu, izmantodams iespēju mazliet atvilkt elpu. Tupēdams putekļainajā patrepē, mūks Hugo nošķaudījās.

Ļauni smīkņādams, Klūnijs sagrāba mazo, Uiklo mūku aiz astes un izvilka no slēptuves.

-   Paskat, pele! viņš uzsauca. Re, ko es noķēru tavu mazo, apaļo drauģeli. Ha, man pat nevajadzēs līst augšā pa trepēm. Met zobenu zemē vai arī es uzspraudīšu tavu draugu uz pīķa kā konfekti uz kociņa.

Matiass palūkojās no saviem augstumiem. Tālu lejā varēja saskatīt Klūniju, kas turēja pīķi pie mūka Hugo rīkles.

Klūnijs viegli pagrūda pīķa galu. Hugo žēlabaini iegārdzās.

-    Redzi? Man tikai mazliet stiprāk jāpagrūž, un viņš būs pagalam. Tā ka svied zemē savu zobenu un rāpies lejā ari pats, un ātri!

Matiass pašķielēja pāri Džozefa zvana apmalei.

-   Labi, žurka, tu esi uzvarējis. Bet kā es varu būt drošs, ka tu turēsi doto vārdu? Vispirms palaid vaļā mūku, es dodu savu karotāja godavārdu, ka tad es nākšu lejā.

Klūnijs atieza zobus ļaunā smīnā. Jau atkal tās muļķības karotāja vārds un goda kodekss, un tā tālāk. Klūnijam likumi nav rakstīti. Viņš bija uzvarētājs!

-    Vācies prom no manām acīm, nožēlojamais pinkšķi! viņš noņurdēja, atgrūzdams mūku Hugo. Pārbiedētā pele iemuka atpakaļ patrepē. Klūnijs stāvēja zvanu torņa telpas vidū, sasprindzinājis vienīgo aci, torņa pustumsā cenšoties saskatīt Matiasu. Neskaitāmās brūces, ko karotājpele bija viņam iecirtis cīņā, nemitīgi asiņoja. Taču viņš zināja, ka ir uzvarējis. Balsij bija taisnība drīz viņš pēdējo reizi skatīs karotājpeli vaigā.

-   Nāc lejā, pele, Klūnijs Pātagaste tevi gaida, viņš uzsauca.

Matiass stāvēja uz koka sijas. Ar vienu spēcīgu cirtienu

leģendārā, cīņās norūdītā zobena asmens pāršķēla virvi, kurā iesiets karājās Džozefa zvans.

Likās, ka tas mirkli palika sastindzis gaisā, bet tad gāzās lejā kā milzu akmens.

Klūnijs palika uz vietas kā piekalts, viņa skatiens joprojām bija vērsts augšup. Pirms viņš paspēja ko aptvert, bija jau par vēlu…

Dong!

Džozefa zvans nodimdināja savu pēdējo vēsti. Milzīgā metāla masa sašķaidīja Klūniju Pātagasti pret zvanu torņa akmens grīdu.

Matiass Karotājs smagiem soļiem kāpa lejup pa vītņu kāpnēm, turēdams ķepā zobenu. Viņš izveda mazo, šņukstošo mūku no paslēptuves. Abi stāvēja un nolūkojās uz Džozefa zvanu, kas gulēja uz grīdas, pāršķēlies uz pusēm tieši pa vidu. No tā apakšas rēgojās asiņaina ķetna un sadragāta aste.

Matiass ierunājās.

-    Es turēju savu solījumu, Klūnij. Es nonācu lejā. Kuš, kuš, mūk Hugo. Viss ir beidzies. Noslauki asaras.

Abi draugi atvēra durvis un izsoļoja vasaras rīta spožajā saulē.

Redvola bija uzvarējusi pēdējo kauju.

Visapkārt pagalma zālē un uz mūriem gulēja abu armiju kritušo kareivju sastingušie ķermeņi. Viņu vidū bija daudz zvirbuļu, ciršļu un meža dzīvnieku, tomēr nogalēto žurku, sesku, zebiekšu un sermuļu bija krietni vairāk. Neviens no Klūnija bēdīgi slavenās ordas nebija palicis dzīvs.

Pienāca Konstance. Viņas varenie, neskaitāmām brūcēm klātie sāni smagi cilājās. Viņa pastiepa ķepu pret zvanu torni un izdvesa tikai vienu vārdu.

-   Klūnijs?

-   Pagalam! Matiass atbildēja. Vai visi ienaidnieki ir nogalināti? Vai tad gūstā neviens nav saņemts?

Āpsiene lēni paraustīja plecus.

-     Daudzi mēģināja bēgt. Mēs ari necentāmies viņus īpaši aizkavēt. Viņiem izdevās atvērt lielos vārtus un izskriet ārā uz ceļa. Tur viņus jau gaidīja milzīgs ruds kaķis un balta pūce. Zvēru pie savām ūsām, nekad nebiju kaut ko tādu redzējusi!

Piekliboja Bazils Briedis Zaķis un drebošu ķepu salutēja.

-  Tie bija skvairs Džūljens un Kapteinis Sniegs. Vēlāk varēsi ar viņiem parunāties, draudziņ. Tagad tevi vēlas redzēt abats. Labāk pasteigsimies.

Cik ātri vien viņu pārgurušās kājas spēja nest, Matiass, Konstance un Hugo devās pie abata.

Abats Mortimers gulēja klostera dārzā, sava klostera peļu un draugu meža iemītnieku lokā. Sanākuši bija pilnīgi visi gan zvirbuļu karaliene Kaujknābe, gan Lagalags, gan Rudzupuķe un Klusais Sems, ikviens, līdz pat visnecilākajai pelītei. Klūnija astes indes dzelonis bija paveicis savu ļauno darbu. Tēvs Mortimers mira.

Pūlis godbijīgi pašķīrās, dodams ceļu Matiasam un viņa draugiem. Konstance nometās ceļos un saņēma klēpī sava sirmā drauga galvu, Matiass maigi satvēra rūpju rievām klāto ķepu. Abats sirsnīgi uzsmaidīja pelēnam.

-   Matiass, mans dēls, redzu, ka esi atguvis mūsu abatijas dārgumu Mārtiņa zobenu. Vai tava misija ir izpildīta?

Matiass nolieca galvu un ar pieri pieskārās abata ķepai.

-     Jā, tēvs, Klūnijs Pātagaste ir miris. Esmu izpildījis savu pienākumu.

Abats lēni pamāja.

-  Tāpat kā es, mans dēls, arī mana misija ir izpildīta.

-   Tēvs Mortimer, jums jādzīvo, Konstance, balsij aizlūstot, teica.

Sirmgalvja vaibstos iegula vārgs smaids.

-   Manu labo draudzenīt, es neesmu mūžīgs kā gadalaiki, kas nāk un iet. Visam reiz jābeidzas.

Asaras ritēja Matiasam pār vaigiem. Viņš nespēja tās valdīt. Abats vēlīgi paplikšķināja viņam pa ķepu.

-   Ak, Matias, Matias, drosminiek mans. Noslauki asaras, dēls. Nāve ir tikai dzīves daļa. Klau, vai tu redzi vēlo rozi?

Matiass noslaucīja acis abata platajā piedurknē.

-  Jā, tēvs. Tā ir pilnos ziedos.

-   Un vai visi sīkie ziediņi ir asinssarkani? jautāja abats.

-   Jā, tēvs, Matiass atbildēja.

Abats izdvesa nopūtu.

-   Tā arī tam bija lemts būt. Vai brālis Alfs ir šeit?

Brālis Alfs noslīga ceļos blakus abatam.

-   Brāli Alf, mans vecais, uzticamais draugs. Kad dusēšu mūžīgā mierā, tu ieņemsi manu vietu kļūsi par abatu. Tu esi gudra un līdzjūtīga pele. Es zinu, ka spēsi parūpēties par maniem aizbilstamajiem.

Abats Mortimcrs uz brīdi aizvēra acis, sakopojot spēkus pēdējiem norādījumiem.

-    Cik žēl, ka bija vajadzīga tik milzīga asinsizliešana, lai mūs visus saliedētu un vienotu. Turpmāk zvirbuļi var nākt un iet, kad vien vēlas. Mēs dalīsimies ar viņiem pārtikā, un viņi drīkst izmantot mūsu klosteri pēc vajadzības ne tikai jumtu, bet arī visu pārējo. Arī šo cēlo ciršļu cilts viņiem vairs nebūs kā klaidoņiem jāklejo pa mežiem, viņiem būs īstas mājas šeit, Redvolā. Un tagad, mans dēls Matias, man jāpaziņo savs lēmums attiecībā uz tevi. Mana griba ir, lai tu netiec uzņemts mūsu ordenī kā brālis!

Visi, kas bija dzirdējuši šos vārdus, pārsteigumā noelsās. Matiass nokāra galvu. Tēva Mortimera teiktais viņu pārsteidza.

Taču abats turpināja.

-    Nē, dēls. Tavā sirdī mīt liela drosme. Mūsu klosterim tu esi vajadzīgs, taču ne kā brālis, tādēļ es pasludinu tevi, Matias Redvolas Karotājpele, par mūsu ordeņa aizstāvi. No šīs dienas tu sargāsi mūsu abatiju un tās iemītniekus no visa ļaunā. Tavs zobens tiks izslavēts tuvu un tālu, tā vārds būs Žurkunāve. Tagad tu, Rudzupuķe. Kur ir mana mazā Rudzupuķe?

Pienāca jaunā lauka pele. Viņa nostājās blakus abatam un gaidīja, ko viņš teiks.

-   Te tu esi, mīļā meita, abats pasmaidīja. Karotājam vajadzīga laba sieva. Tava daile nesīs svētību Redvolai un valdīs pār mūsu Matiasa sirdi. Vecais vārtu nams tiks paplašināts, lai jums būtu pašiem sava māja. Sargiet mūsu slieksni gudri un prātīgi.

Matiasam un Rudzupuķei trūka vārdu. Viņu sirdis aiz lepnuma un prieka gavilēt gavilēja.

Abats palūkojās uz Konstanci.

-   Mana vecā, visuzticamākā draudzenīt, izdari, lūdzu, man vēl pēdējo pakalpojumu. Pacel manu galvu mazliet augstāk, un es pastāstīšu tev, ko manas vecās acis redz, pirms es jūs atstāju.

Apsiene izpildīja abata lūgumu un pacēla viņa galvu augstāk.

-   Jā, es redzu visskaistāko vasaras ritu savā mūžā. Man blakus ir draugi, ko pazīstu un mīlu. Mūsu mājas Redvola ir drošībā. Saules stari maigi silda. Daba šoruden mums atkal dāvās savas dāsnās veltes. Es esmu redzējis to visu arī agrāk, neskaitāmas reizes, un tomēr tas mani nekad nebeidz pārsteigt. Dzīve ir brīnišķīga, mani draugi. Es atstāju to jums. Neskumstiet, jo es dodos dusēt mierā.

To pateicis, tēvs Mortimers, Redvolas abats, aizvēra acis uz mūžu.

15. NODAĻA.

PĒC gada.

Turpmākais teksts ir fragments no Redvolas hronikas, kuru pēc Metuzāla nāves turpināja rakstīt Džons Baznīcpele.

ŠI ir Runājošās vāveres vasara!

Tieši vakar mazais vāverēns, kurš līdz šim bija pazīstams ar vārdu Klusais Sems, pirmo reizi ierunājās. Viņš tērzēja ar Matiasa un Rudzupuķes dēlēnu. Vāverēns mazajam pelēnam pēkšņi sāka stāstīt teiksmu par Vēlās rozes vasaras kaujām. Man šķiet, ka tagad viņa runas plūdi būs nebeidzami tāpat kā viņa vecāku prieks. Mūsu varoņa dēls ir spēcīgs apaļvaidzis. Visi viņu sauc par

Matimeo, jo viņa pilnais vārds Matiass Metuzāls Mortimers ir pārāk garš un sarežģīts, lai kāds to spētu izrunāt, bet tieši tādu vārdu viņam vēlējās dot vecāki. Jau tagad viņš nemitīgi mēģina pacelt vareno zobenu Žurkunāvi. Man šķiet, ka dienās viņš ies sava tēva pēdās un kļūs par tikpat diženu Redvolas aizstāvi. Mūsu abats Mordalfs (nav nekāds brīnums, ka viņš, tas ir, Mordalfs, vienmēr ir vēlējies, lai viņu sauc vienkārši par Alfu) paziņoja, ka viņa pirmā gadadiena abata amatā tiks atzīmēta ar varenām dzīrēm. Aicināti esam mēs visi. Konstance ar ratiem ir apbraukājusi mežus un pļavas, lai nogādātu šurp mūsu viesus no visas tuvākās un tālākās apkārtnes.

Ciršļu Savienības biedri vāc medu no bišu tautas. Viņi ar bitēm ir ļoti sadraudzējušies, pat iemācījušies bišu valodu, lai varētu pastrīdēties ari ar tām.

Čirkstu karaliene Kaujknābe pieteikusies par mūka Hugo vietnieci. Viņa izrāda lielu interesi par kulinārijas mākslu, tā kā es baidos, ka drīz viņa būs pamatīgi uzbarojusies. Rudzupuķes kundze ir devusies uz pļavām kopā ar manu sievu Baznīcpeles kundzi un Dūkanspārni, čirkstu karalienes māti. Viņas lasa ziedus svētku galdam, jūnija saules stari lej pār mums savu spožo zeltu!

Bazils Briedis Zaķis devies ceļā, lai ataicināto uz Redvolu savus draugus Kapteini Sniegu un skvairu Džūljenu Džindživeru. Bazilam neviens nespēj iestāstīt, ka šīs svinības ir par godu abata gadadienai viņš to nemitīgi dēvē par kara veterānu atceres vakaru. Ūdre Vinifreda un bebrs, kuriem pievienojies arī vecais kārumnieks Ambrozijs Ērkšķis, pārbauda, kā padevies tumšais oktobra rieksto alus. Spriežot pēc daudzbalsīgās dziedāšanas, kas nāk no pagraba puses, šogad tas, acīmredzot, ir iznācis īpaši labs. Brangulis ar ģimeni palīdz Priekškurmim un viņa vīriem rakt bedri zivju kūpinātavai. Šorīt no rīta mūsu abats un Matiass Karotājs devās zvejot. Viņi uzskata par savu pienākumu noķert vēl lielāku

zivi nekā pagājušajā gadā. No vecā, sadauzītā Džozefa zvana tagad izlieti divi mazāki zvani. Arī pašlaik dzirdu, kā tic skan. Tic nosaukti Matiasa un Mctuzāla vārdā. Mani dvīņi Tims un Tesa Baznīcpeles pēdējā gada laikā ir krietni apvēlušics. Viņi ir iecelti par mūsu klostera zvaniķiem un savu darbu padara gods godam!

Labība aug griezdamies. Augļu koki un ogu krūmi dārzā sola bagātu ražu. Vecais vārtu nams tagad ir pārveidots par jauku ģi menes mājiņu. Zāle ir zaļa, debesis zilas, un medus saldāks nekā jebkad. Tagad beigšu rakstīt un došos gatavoties šāvakara svinībām, kas notiks turpat kur parasti Redvolas klostera Dziļajā alā. Ja gadās būt šai pusē, noteikti ienāciet ciemos.

Džons Daznīcpcle (hronists, Svētā Niniāna baznīcas kādreizējais iemītnieks)

Te arī stāstam beigas.

© Apgāds «Valters un Rapa», izdevums latviešu valoda, 2004 © Iveta Rancāne, tulkojums latviešu valodā. 2004 © Iveta Zāģerc, grāmatas mākslinieciskais noformējums. 2004

Iespiests a/s «Preses nams» Rīgā, Balasta dambī 3, LV-1081

Content

Džeiks Braiens Redvola

PIRMĀ GRĀMATA MŪRIS

1. NODAĻA.

2. NODAĻA.

3. NODAĻA.

4. NODAĻA.

5. NODAĻA.

6. NODAĻA.

7. NODAĻA.

8. NODAĻA.

9. NODAĻA.

10. NODAĻA.

11. NODAĻA.

12. NODAĻA.

13. NODAĻA.

14. NODAĻA.

15. NODAĻA.

16. NODAĻA.

17. NODAĻA.

18. NODAĻA.

19. NODAĻA.

20. NODAĻA.

OTRĀ GRĀMATA MEKLĒJUMI

1. NODAĻA.

2. NODAĻA.

3. NODAĻA.

4. NODAĻA.

5. NODAĻA.

6. NODAĻA.

7. NODAĻA.

8. NODAĻA.

9. NODAĻA.

10. NODAĻA.

11. NODAĻA.

12. NODAĻA.

13. NODAĻA.

14. NODAĻA.

15. NODAĻA.

16. NODAĻA.

17. NODAĻA.

18. NODAĻA.

19. NODAĻA.

20. NODAĻA.

21. NODAĻA.

22. NODAĻA.

23. NODAĻA.

TREŠĀ GRĀMATA KAROTĀJS

1. NODAĻA.

2. NODAĻA.

3. NODAĻA.

4. NODAĻA.

5. NODAĻA.

6. NODAĻA.

7. NODAĻA.

8. NODAĻA.

9. NODAĻA.

10. NODAĻA.

11. NODAĻA.

12. NODAĻA.

13. NODAĻA.

14. NODAĻA.

15. NODAĻA.