Ērgle Zenta

Ato un brīnumpērle

ZENTA ĒRGLE

ATO UN BRĪNUMPERLE

.

.

..

TĀLAJĀ DIENVIDJŪRAS SALĀ

Aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņiem kalniem siltajā Dienvidjūrā atrodas pasakaini skaista sala. No visām pusēm kā varens valnis to apjož koraļļu rifi, atstājot tikai nelielu spraugu, kur kuģiem iebraukt ostā. Reizēm Dienvidjūra saniknojas un draud salu noslīcināt. Tad koraļļu rifi drosmīgi aiztur augstos viļņus un neļauj tiem brāzties uz salu.

Pašā salas vidū paceļas vulkāns. No tā krātera dienu un nakti stīdz tieva dūmu strūkliņa. Vulkāna nogāzēs aug brīnum jauks mežs. Ugunskoku zarus no vienas vietas klāj koši sarkanu ziedu

čemuri, un izskatās, ka koki liesmotu. Skurbinoši smaržo zilas un violetas, baltas un rožainas orhidejas. Kokveida papardes vēdina savus gaiši zaļos mežģiņu lapu vēdekļus. Spilgti jo spilgti tauriņi laidelējas no zieda uz ziedu.

Salas vienīgās upes ieteka jūrā aizaugusi ar mangrovu kokiem Neskaitāmas gaisa saknes, no augšas kā čūskas vīdamās, aug tieši ūdenī. Te dzīvo dusmīgais krokodils ar savu sievu un izsal kušajiem bērniem. Tie notiesā visu, kas gadās pa kampienam, — zivtiņas, krabjus un pat dzīvnieku mazuļus un sivēnus, kas nāk pie upes padzerties. Kalna pakājē zaļo kokospalmu birzis, plešas ananasu un banānu plantācijas.

Kuplu mango koku ēnā atrodas salas iedzīvotāju mājokļi.

Tie atgādina pasaku mājiņas — uz augstiem stabiem kā lieli pīti grozi novietotas no bambusa un palmu lapām veidotas būdiņas. Tajās var iekļūt pa pieslietām redeļu kāpnēm. Būdiņās ir viena vienīga istaba, kur salinieki ēd, guļ un paglābjas no lietus. Zem būdas dubļos gozējas melni, garkājaini sivēni, suņi un vistas.

Šādā būdiņā dzīvo arī iezemiešu zēns Ato, par kuru es jums pastāstīšu.

Mazliet tālāk skaista dārza vidū paceļas greznā tirgotāja māja. Tajā ir daudzas istabas. Salinieki nekādi nespēj saprast, kādēļ jāēd vienā istabā, jāmazgājas otrā, jāstrādā un jāguļ vēl citās, ja visu to var izdarīt vienā.

Mangrovu birzs malā atrodas burvja māja. Tā ir lielāka nekā pārējo salinieku būdas. Mājas priekšā stāv divas no koka izgrieztas skulptūras. Acis tām izrotātas ar perlamutru un tumsā mirdz. Vīrietis ar ieroci rokā it kā draud neredzamam ienaidniekam, bet sieviete abas rokas pacēlusi pret debesīm. Burvis apgalvo, ka šīs skulptūras atbaidot ļaunos garus, kuri klīstot apkārt pa salu.

Tirgotājs un burvis kādreiz bija paši varenākie uz salas. Tikai burvis spēja izdzīt no saslimušā ļauno garu, kas viņā bija ielīdis, tikai burvis prata sarunāties ar uguns valdnieku, kas mita vulkānā un laiku pa laikam izspļāva pelnus un uguni.

Tirgotājs pievāca salinieku izaudzētos augļus un kokosriekstus un izsniedza par to visu nepieciešamāko dzīvei — sāli, cukuru, drānas. Daudz jau viņiem nevajadzēja. Vīriešiem šaurs audekla gabals ap gurniem, sievietēm kreklam līdzīga kleita bija vienīgie apģērba gabali. Pavisam mazi bērneļi skraidīja apkārt gluži pliki.

Pirms pāris gadiem man laimējās nokļūt šajā teiksmainajā Dienvidjūras salā. Agri no rītiem gāju peldēties siltajā, zilajā

lagūnas ūdenī. Krastmalā laivas ēnā parasti sēdēja zeltaini brūns zēns un pacietīgi gaidīja pircējus saviem jūras ežiem un gliemežnīcām. No viņa ieguvu dažus brīnumjaukus Dienvidjūras koraļļus. Tā mēs iepazināmies un sadraudzējāmies. Melnmatainais zēns man izstāstīja par Ato un brīnumpērli.

Ato kādreiz bija visu zēnu barvedis. Augstā jo augstā palmā viņš prata uzrāpties ātrāk par pieaugušajiem, pat ātrāk nekā pērtiķi. Nometis zemē gatavos kokosriekstus, viņš pa slaido palmas stumbru nošļūca lejā un, baltos zobus spīdinādams, rāpās nākamajā.

Ato bija ļoti drosmīgs. Viņš nebaidījās doties pat mangrovu biezoknī, kas bērniem bija uz visstingrāko aizliegts.

.

LEĢENDA PAR BRĪNUMPĒRLI

Tālajā Dienvidjūras salā nebija nevienas skolas. Tādēļ salas iedzīvotāji neprata ne lasīt, ne rakstīt, ne rēķināt. Viltīgais tirgotājs to labi zināja un apkrāpa iezemiešus, kur vien varēja. Kad viņi gribēja saņemt par kokosriekstiem lielāku samaksu, tirgotājs iestāstīja, ka tādu cenu noteicis salas valdnieks, kas runājot

no mazās kastītes. Kad valdnieks bija apskaities, viņš bargi kliedza uz saliniekiem, bet, kad bija apmierināts, — smējās un dziedāja.

Tirgotāja dēls Džims reiz atklāja tēva noslēpumu Ato — to kastīti saucot par magnetofonu, un tur runājot nevis kaut kāds valdnieks, bet viņu vecais mājkalpotājs.

Kopš tā brīža Ato loloja slepenu sapni — mācīties skolā, kļūt tikpat gudram kā tirgotājs un neļaut viņam vairs apkrāpt savus tautiešus. Bet, lai ietu skolā, vajadzēja daudz naudas.

Tad Ato atcerējās leģendu par brīnumpērli, kas atrodoties tepat lagūnā. Tā esot tik liela kā meža baloža ola un piederot vecam gliemezim. Šī gliemeža vāki esot tik lieli un smagi, ka tos nevarot pacelt pats stiprākais vīrs pasaulē. Kopš seniem laikiem daudzi lagūnā meklējuši brīnumpērli. Vairums atgriezušies tukšām rokām, citi pazuduši dzelmē un vairs nekad nav redzēti. Ato tēvocis, kuru visi dēvēja par Vienroci, teicās brīnumpērli redzējis pats savām acīm. Tā gulējusi koraļļu alā bļodas lieluma gliemežnīcā un izstarojusi zilganu gaismu. Tēvocis jau stiepis roku, lai to paņemtu, kad gliemeža vāki aizcirtušies un nogriezuši viņam rokas pirkstus. Ļaudis runāja, ka pērli iegūšot tikai tas, kuram ūdens kļūšot par otrām mājām.

Salinieki baidījās no viņiem svešās zemūdens pasaules. Tur peldēja jūras velni, kuri dzēla tikpat sāpīgi kā čūskas. Reizēm no okeāna lagūnā iemaldījās plēsīgas haizivis. Kādēļ līst ūdenī, ja tepat uz salas tik labi?

Džima tēvs gribēja, lai arī viņa dēls kļūtu par tirgotāju. Katru rudeni Džimam kuģī bija jādodas uz kontinentu un visu ziemu jāmācās dažādas zinības, kas nepieciešamas tirgotājam.

— Tu gan esi laimīgs, — Ato skaudīgi sacīja, pavadīdams draugu uz skolu. Bet Džims nemaz neizskatījās laimīgs.

—      Apzvēri, ka nevienam neteiksi, — viņš nobrīdināja draugu.

—      Lai mani krokodils aprij, ja es kaut vārdiņu …

—              Es nemaz negribu kļūt par tirgotāju un krāpt ļaudis. Es būšu zinātnieks, kas pēta zemūdens pasauli. Un tu man palīdzēsi, jā?

Ato acis uzdzirkstīja priekā. Varbūt viņam tad izdotos atrast brīnumpērli?

Kad beidzās lielais lietus periods un sala saplauka kā viens vienīgs ziedošs dārzs, Džims atgriezās. Visu skolas laiku viņš bija dzīvojis ļoti taupīgi un par iekrāto naudu nopircis divus akvalangas — vienu Ato, otru sev.

Abiem zēniem tagad sākās jauna, dažādām dēkām un pārstei- k gurniem pilna dzīve.

.

ZEMŪDENS DĀRZĀ

Roku rokā abi jaunie akvalangisti pirmo reizi devās savās zemūdens pētnieku gaitās. Virs viņiem kā zils stikla vāks klājās dzidrais ūdens slānis. Spilgtā dienvidu saule apspīdēja lagūnas dibenu, un viss bija labi saredzams. Baltajās smiltīs kā zaļi zāles spilventiņi auga koraļļu puduri. Starp tiem gulēja dažādi gliemeži — ieapaļās austeres, iegarenās mīdijas, robainās jūras sekstes. Zēnu iztraucētas, jūras sekstes, vākus kustinādamas un ūdens strūklas izšļākdamas, kā mazi reaktīvi šķīvīši aiztrauca dziļumā.

Pa smiltīm lēni čāpoja adatainie jūras eži. Tie zēniem bija seni paziņas. Ne reizi vien viņu kailajos papēžos bija sadūrušās ežu asās adatas ar līkajiem galiem. Ja tās ar nazi tūlīt neizgrieza, kāja sāka pūžņot.

Jo dziļāk devās akvalangisti, jo skaistāka un teiksmaināka vērtās zemūdens pasaule. Milzīgi vēdekļu koraļļi plivināja savas bāli violetās mežģīnes. Zemūdens pauguri bija apauguši ar pur- pursarkaniem koraļļiem, kas atgādināja ērģeļu stabules. Veselām dobēm kā milzīgas hrizantēmas auga sarkanas, violetas, zilganas un baltas jūras anemones. Vijīgās ziedlapiņas kā pirkstus kustinādamas, viņas centās pievilināt neuzmanīgas zivtiņas vai vēzīšus. Tiklīdz tas izdevās, taustekļi sagrāba upuri un iestūma apaļajā mutē.

Ato lēnām pieskārās kādam iedzeltenam ziedam-dzīvniekam un tūlīt sāpēs atrāva roku — maigās ziedlapiņas apdedzināja viņa pirkstu kā ar uguni.

Krietnu brīdi viņi lauzās cauri kuplajiem, dzeltenīgajiem briežragu koraļļu krūmiem. Spilgtu zivtiņu bari izbiedēti šaudījās viņiem apkārt.

Klajā, smilšainā laukumiņā, no savām alām pa pusei izlīduši, straumē locījās vesels bars cauruļzušu, — te viņi visi kā pēc komandas paliecās uz priekšu, te uz sāniem. Pamanījuši zēnus, zuši acumirklī pazuda savās pazemes mājās. Pēc brīža viņi atkal parādījās un lielām tumšām acīm skatījās uz neredzētajiem ciemiņiem.

Pavisam negaidot, zēni iekļuva blīvā zilu zivtiņu barā. Pāri mugurām tām stiepās spilgti dzeltenas svītras, bet zem astēm

bija paslēpti asi skalpeļi. Tādēļ salinieki šīs zivtiņas dēvēja par hirurgzivīm.

Asos dzelkšņus izslējusi, piepūtusies kā futbola bumba, pie zēniem piepeldēja eža zivs. Krietnu brīdi viņa ar savām izvalbītajām acīm pētīja neredzētos radījumus, piebāza pat savu apa)o purnu pie Ato kailā vēdera, bet, nospriedusi, ka tas nav ēdams, cienīgi aizpeldēja.

Pavisam savādi uzvedās divas baltmelni strīpotas tauriņzivis,

Pieres cieši kopā saspiedušas, viņas labu bridi grūstīja viena otru. Tad viena veikli iedūra ar garo aso pīķi, kas auga tai uz muguras, pretiniecei sānos, un tā laida ļekas vaļā. Uzvarētāja, lēni plivinot dzeltenās spuras, piepeldēja pie koraļļu krūma un sāka skripšķināt tā maigos dzinumus.

Blīva koraļļu siena noslēdza ceļu tālāk. Ato saprata, ka viņi nonākuši pie koraļļu rifiem, kas apjoza viņu salu. Pašreiz bija paisums. Okeāna ūdeņi pa rifos izlauztajiem caurumiem plūda lagūnā. Virs galvas zēni pamanīja tumšu ēnu. Lokus mezdama, vairākus metrus gara haizivs riņķoja apkārt bērniem un blenza uz viņiem ar savām aukstajām, ļaunajām acīm. Džims bailēs skaļi iekliedzās. Haizivs zibens ātrumā pazuda rifā izskalotajā caurumā.

Izbijušies Ato un Džims, cik ātri vien spēja, peldēja atpakaļ uz krastu.

.

SKAISTUMKOPŠANAS KABINETS «KORAĻĻKRŪMS»

Džimam piederēja bieza grāmata, kur krāsainās bildēs bija attēlota Dienvidjūras dzīvnieku valsts. Tur bija dzīvnieki, kas atgādināja ziedus — jūras anemones un lilijas, gliemeži, vēzīši, koraļļi un liels skaits dažādu zivju. Abi zēni grāmatu rūpīgi izpētīja un drīz vien zināja saukt visus dzīvniekus vārdā. Lagūna atgādināja lielu īres māju ar daudziem dzīvokļiem.

Ato visvairāk interesējās par gliemežiem. Meklēdams brīnumpērli, viņš ar nūju, kurai galā bija liels dzelzs āķis, pārlūkoja katru lielāku izcilni smilšainajā lagūnas dibenā.

Džimam savukārt bija iepaticies kupls koraļļu krūms, kas atgādināja lielu īres māju ar daudziem dzīvokļiem.

Pašā augšā, cerēdamas uz laupījumu, savus lokanos zarus snaikstīja jūras lilijas. Koraļļkrūma sānos nelielos iedobumos mitinājās dažādi sīki gliemezīši un vēzīši. Kuplajos zaros drošu patvērumu atrada visdīvainākās zivis.

Brūnajai govszivij bija svītrota kleita ar zaļiem punktiņiem, bet pierē divi radziņi kā īstai govij. Veiklās zili zaļās jūras bezdelīgas, sarkanie asari, zilie mugurradži un citas zivis peldēja starp koraļļu zariem. Mazā aliņā pašā krūma pakājē draudzīgi sadzīvoja neliels jūras bullītis un vēzītis. Kamēr vēzītis, barību meklēdams, ar spīlēm pārraka smiltis, bullītis uzmanīgi vēroja apkārtni. Viņa draugam vēzītim bija vāja redze. Patiesībā viņam vajadzētu brilles, tādas pavisam mazītiņas, bet zem ūdens, kā zināms, briļļu veikalu vēl nav. Džims pakustināja roku. Bullītis acumirklī paslēpās savā alā, vēzītis metās viņam pakaļ.

Visu koraļļkrūma pagraba stāvu aizņēma liels, neglīts jūras asaris. Abi zēni viņu nosauca par Lielmuti. Galvu no sava dzīvokļa izbāzis un muti atvēris, Lielmutis pacietīgi gaidīja, līdz

tuvumā parādījās kāda neuzmanīga zivtiņa. Zibenīgs kampiens, lielā mute aizvērās, un zivtiņas vairs nebija. Džims ļoti sadraudzējās ar Lielmuti un katru reizi atnesa viņam kādu gardu cienastu. Asarim ļoti patika, ka viņam pakasa muguru. Tad viņš aizvēra muti un kļuva pavisam nekustīgs.

Mazie, slaidie gubāni blakus koraļļkrūmam bija iekārtojuši skaistumkopšanas kabinetu.

Resns un cienīgs piepeld zilais mugurradzis, nostājas ar galvu 'uz leju, atver plato muti, pavārsta žaunas. Gubāni tūlīt klāt, rūpīgi notīra visus sīkos gliemezīšus un tārpiņus, kas pieķērušies zivs ādai, izložņā muti, izlasa starp zobiem ieķērušās barības paliekas, pārbauda plaši atvērtās žaunas. Sīkie parazīti, kuri

kņudināja mugurradža ādu un sabojāja omu, sanitāriem gubā- niem ir visgardākā barība. Kad pacientam šķiet, ka nu ir gana, viņš aizver muti un pēc brīža atkal atver. Aizkavēj ušies sanitāri steigšus vien metas ārā.

Kāda sarkanbalta pincetzivs jau nepacietīgi stāv rindā un gaida savu kārtu. Uz astes spuras viņai liels, melns plankums, kas atgādina draudošu aci. Putna knābim līdzīgā mutīte pavisam maziņa. Ar savu garo knābi, kas atgādina pinceti, viņa starp koraļļu zariem uzlasa sīkas jūras aļģītes un zālītes.

Kāds negants jūras sunītis bija uzklupis miermīlīgajai pincet- zivij un ievainojis tās sānus. Rēta kņudēja un niezēja. Gubāni tūlīt ņēmās to apkopt.

-

Pēkšņi jūras bezdelīgas pārtrauc savu baletu un paslēpjas koraļļkrūma zaros, abi draugi — jūras bullītis un vēzītis steidzīgi ielien savā aliņā, pat varenais asaris iebēg pagrabā. Zaļ- ganmelno mantiju plivinādama un garo asti kā čūsku locīdama, pie skaistumkopšanas kabineta piepeld liela dzeloņraja. Ar mazajām ačelēm viņa uzmanīgi aplūko abus zēnus, kas no bailēm gluži nekustīgi tup lagūnas dibenā. Nospriedusi, ka tik sīki radījumi viņai nav bīstami, raja nepievērš zēniem vairs nekādas uzmanības. Žaunas pavārstījusi, plēsoņa sastingst,.

tikai aste lēni lokās ūdenī. Vairāki gubāni ar steigu metas nelūgto viesi apkopt. Kamēr viņi notīra lielo rajas mēteli, paiet krietns brīdis. Pie skaistumkopšanas kabineta nepacietīgi jau gaida gara jo gara rinda — divi rifu asari, trīs biezlūpji un vesels bars zilu, zaļu, oranžu un sarkanu papagaiļzivju. Ķeizarzivs, kā jau dižciltīga, turas nomaļus no pārējiem. Viņas tērps ir pats greznākais un raibākais — tumšs bikšu kostīms ar spilgti dzeltenām svītrām, sarkana astes spura, balta seja, bet ap acīm melna josla.

Pa caurumu rifā iespraucas neliela haizivs, appeld loku ap koraļļkrūmu, bet, redzot garo rindu, prātīgi nolemj piekāpt citu reizi.

— Kas notiktu ar zivīm, ja nebūtu tādu kabinetu? — Džims prāto. — Notiktu tas pats, kas ar cilvēkiem, ja viņi pārstāti/" mazgāties un sevi apkopt, — rētas sāktu pūžņot, uz ādas samesļ tos visādi parazīti, un zivis aizietu bojā.

.

BRUŅURUPUCIS AR TREŠO ĀTRUMU

Abiem draugiem tā patika zem ūdens, ka viņi būtu ar mieru tur palikt caurām dienām. Diemžēl Ato vajadzēja palīdzēt tēvam novākt gatavos kokosriekstus, pieskatīt un pabarot cūkas. Dži- mam savukārt bieži vien bija jāsēd veikalā un jāpalīdz tēvam tirgoties. Abi nevarēja vien sagaidīt to brīdi, kad atkal varēs uzvilkt akvalangus un ienirt siltajā lagūnas ūdenī.

Katru dienu zemūdens pasaule draugiem sagādāja jaunus, vēl neredzētus brīnumus.

Reiz Džims pamāja uz koraļļkrūma pusi un deva zīmi apstāties. Starp žuburotajiem zariem gandrīz nemanāma viegli kustināja spuras tievā kā caurule flautas zivs.

Zili sarkanā papagaiļzivs lēnām piepeldēja pie koraļļkrūma un sāka ieturēt brokastis. Skrapš, skrapš — trauslie koraļļu zariņi cits pēc cita skraukšķēdami pazuda viņas rīklē. Miermīlīgā resnīte bija tā aizņemta ar ēšanu, ka viltīgo plēsoņu pat nepamanīja. Nogaidījusi izdevīgu brīdi, flautas zivs veikli uzsēdās papagaiļzivij mugurā un cieši jo cieši ieķērās tās spurā. Lai kā resnīte centās nokratīt nelūgto jātnieci, viņai tas neizdevās.

Zaļi sarkani strīpotās paradīzes zivtiņas un sarkanbaltie klauni nebaidījās no papagaiļzivīm. Bariem vien viņas sekoja savām resnajām draudzenēm un uzlasīja atliekas no to galda — sīkus vēzīšus un tārpiņus. Flautas zivs to labi zināja. Nogaidījusi izdevīgu brīdi, viņa ātri nolēca no sava «zirga», aprija tuvāko zivtiņu un atkal ērti iekārtojās «seglos». Kad sīkaliņas beidzot pamanīja plēsoņu, flautas zivs jau bija pieēdusies līdz kaklam. Ātri kā torpēda viņa izspraucās cauri blīvajam zivtiņu baram un pazuda koraļļu krūmos.

Abi zēni devās katrs savās gaitās. Ato cītīgi meklēja savu brī- numpērli, Džims novēroja dzīvniekus. Katru vakaru viņš redzēto kārtīgi atzīmēja biezā burtnīcā. Zēna viskvēlākā vēlēšanās bija iegādāties filmaparātu, ar kuru varētu uzņemt zem ūdens.

— Zēl, ka man nav zemūdens zirga vai mašīnas, tad meklēšana veiktos daudz ātrāk, — Ato prātoja.

Līdzās pauguram, kas bija noklāts ar nelieliem, sarkaniem zvaigžņu koraļļiem, viņš smiltīs pamanīja tumšu plankumu. — Beidzot milzu gliemežnīca! —Sirds viņam sāka pukstēt straujāk. Zēns nepacietīgi ņēmās ar nūju kārpīt smiltis. Pēkšņi no lielā vāka izbīdījās neliela galva ar strupu kaklu. Mazas actiņas pārmetoši paskatījās uz miera traucētāju. Tas bija jūras bruņurupucis. Šos dzīvniekus salinieki labi pazina. Katru gadu noteiktā laikā bruņurupuču mātes rāpās krastā, naktī siltajas smiltīs izraka dziļas bedres, sadēja tajās simtiem olu. Pēc tam viņas bedres atkal aizraka ciet un zemi rūpīgi nolīdzināja, lai salinieki tās neatrastu, jo bruņurupuču olas skaitījās liels gardums. Pēc trim nedēļām no olām izšķīlās simtiem mazītiņu bru- ņurupucēnu, izkārpījās no smiltīm un ātri, ātri, cik tik vien to sīkās kājeles atļāva, skrēja uz jūru. Daudzus pa ceļam iznīcināja plēsīgie putni, un tikai dažiem no simta izdevās izdzīvot.

Tik milzīgu bruņurupuci kā šis Ato vēl nekad nebija redzējis. Tas gan būtu varens zemūdens zirgs, viņam iešāvās prātā. Daudz nedomādams, zēns uzsēdās bruņurupucim mugurā un apķērās tam ap kaklu. Dzīvnieks pārbijies strauji metās uz priekšu. Viņi drāzās cauri sīku zivtiņu bariem, garām koraļļu puduriem, pāri

zemūdens puķu laukiem. Kad bruņurupucis, noguris no trakā skrējiena, beidzot apstājās, Ato saprata, ka ir gluži apmaldījies. No smilšainā okeāna dibena pacēlās drūmas klinšu radzes, apaugušas raibu raibajiem sūkļiem. Ūdenī, garās mežģīņu bārkstis plivinādamas, peldēja lietussargiem līdzīgas medūzas. Bet jūras dibens — Ato sirds sāka sist straujāk — bija no vienas vietas nosēts ar pērļu gliemežnīcām. Tiesa, tās gan nebija visai lielas, bet arī par sīkajām pērlēm tirgotājs deva gan drēbes, gan saldumus. Šokolāde Ato garšoja vairāk par visu pasaulē.

Balonā sāka trūkt gaisa. Ātri pielasījis pilnu pīto groziņu ar gliemežnīcām, zēns iznira virs ūdens. Dzimtā ciemata pazīstamās palmu birzs vietā viņš ieraudzīja stāvas klintis. Milzu jūras bruņurupucis viņu bija aiznesis salas otrā pusē, kur salinieki baidījās iet. Burvis apgalvoja, ka augstajā kalnā dzīvojot pats Uguns valdnieks. Parasti viņš mierīgi gulēja, bet reizēm pamodās, saniknojās, un tad visa sala drebēja un skanēja. No kalna virsotnes tad pacēlās ugunīgi liesmu stabi un no debesīm bira pelni un akmeņi.

Saņēmis pēdējos spēkus, Ato lēnām peldēja uz krasta pusi. Izbridis no ūdens, viņš nespēkā saļima baltajās smiltīs.

.

UGUNSVALDNIEKA PILĪ

Ato pamodināja spēcīga dārdoņa. Saule pašreiz pazuda aiz koraļļu rifiem. Visa debess laistījās kā milzu ugunskurs. Virs kalna bija savilcies tumšs mākonis, caur kuru brīžiem paspīdēja liesmu mēles.

— Ugunsvaldnieks pamodies, jābēg! — Ato pielēca kājās. Viņš atradās nelielā līcī, kuru no visām pusēm cieši noslēdza stāvas klintis. Trokšņa iztraucētie putni uztraukti laidelējās ap savām ligzdām un žēli kliedza.

Uzmanīgi paraudzījies apkārt, Ato klintīs pamanīja nelielu spraugu. Pie radzēm un klinšu saknēm turēdamies, zēns veikli kā kaķis sāka rāpties uz augšu. Akvalangs, kura svaru ūdenī pat nejuta, tagad novilka plecus un traucēja kāpšanu. Bieži nācās apstāties un atvilkt elpu. Satumsa. Ato tikai ar pūlēm saskatīja, kur likt kājas.

Aizvien biežāk atskanēja drausmīga dārdoņa. Pa spraugām ar griezīgu šņākoņu un svilpšanu šāvās ārā karstas tvaika strūklas. Vējā tās kustējās kā dzīvas. Salas burvis visiem stāstīja, ka tie esot ļaunie gari, kuri iznākot no pazemes, zogoties pie ļaudīm un mēģinot iekļūt viņu mājokļos. Ja ļaunajam garam izdodoties iekļūt cilvēkā, tad tas saslimstot vai to piemeklējot kāda cita nelaime. Parastajiem mirstīgajiem šie gari esot neredzami, vienīgi burvis tos spējot saskatīt un notvert.

Džims gan apgalvoja, ka nekāda Ugunsvaldnieka un ļauno garu neesot, burvis esot to visu izgudrojis, lai iebaidītu ļaudis. Džims pat aicināja Ato un citus bērnus uzrāpties vulkānā un pašiem pārliecināties, bet neatradās neviena drosminieka.

Jo augstāk rāpās Ato, jo lielākas bailes viņu pārņēma. Nu jau skaidri varēja redzēt milzīgo ugunsstabu, kas brīdi pa

brīdim uzšāvās gaisā, raudams līdzi liesmojošus akmens bluķus. Šaurā aiza, pa kuru zēns rāpās, pēkšņi izbeidzās. Ato priekšā apaļa kā milzu katls pletās dziļa ieplaka. Tās dibenā, burbuļus mezdama, vārījās ugunīga masa. Kādus simt soļus no zēna ieplakas mala bija ieplīsusi, un liesmojošā vira pa robu kā ugunīgs ūdenskritums plūda uz jūru. Pekles katls izdvesa neciešamu karstumu. Ato ar rokām aizsedza seju. Kailās pēdas svila, un viņš lēkāja no vienas kājas uz otru.

Tas, ko Ato redzēja, bija reizē baismīgi, bet ari skaisti. Velti viņš raudzījās pēc Ugunsvaldnieka, to nekur nemanīja. Zēns atcerējās Džima stāstīto — izvirduma laikā pa vulkāna kanāliem no zemes dzīlēm tiekot izsviestas ugunīgas masas un sakarsēta gāze.

Velnišķīgā biezputra pa tam bija piepildījusi gandrīz visu ieplaku. Drīz še, drīz tur tā plūda pāri malām un, kā mirdzošas uguns čūskas locīdamās, tecēja lejup.

Ato sametās bailes. Pamanījis otrā kalna pusē lēzenu nogāzi, viņš metās turp. Kājas pinās apdegušu koku un krūmu saknēs.

Klupdams krizdams viņš skrēja, cik spēka. Viņam pa pēdām tecēja uguns upe. Koki, kas gadījās tās ceļā, uzliesmoja kā lāpas, un akmeņi izkusa. Ato šķita, ka pats Ugunsvaldnieks izstiepis pēc viņa savu karsto roku.

Ar pēdējiem spēkiem viņš uzrāpās stāvā paugurā, kur ugunīgā upe nevarēja viņu aizsniegt.

.

DŽUNGĻU NOSLĒPUMS

Ato pamodināja putnu spalgā tērgāšana. Saule jau bika uzlēkusi. Virs galvas pletās spilgti zilā dienvidu debess. No vulkāna virsotnes plūda parastā miermīlīgā dūmu strūkliņa. Zēnam šķita, ka viņš redzējis ļaunu sapni. Bet apsvilušais krekls un savainotās kājas tūlīt atsauca atmiņā baismīgo nakts piedzīvojumu.

Par laimi, Ato pamanīja strautiņu, kas jautri burbuļoja pa nogāzi tieši uz džungļu pusi.

Padzēries un nomazgājies zēns sāka brist pa dzidro, oļaino strauta gultni.

Kā milzu caurules abos krastos pacēlās bambuss, vietām to nomainīja paparžu audzes. Lielas un mazas tās kā blīva sega pārklāja zemi un koku stumbrus. Starp papardēm auga dažnedažādas palmas, vienām plūksnotās lapas sākās turpat pie zemes, citas savus milzīgos lapu kroņus pleta augstu gaisā. Saldi pēc rozēm smaržoja sandalkoks, no kura Ato tautieši prata izgriezt skaistas, krāsainas figūriņas. Rūgtu smaržu izplatīja muskatrieksts. Brīvdabas piparu krūmus rotāja sarkani ogu čemuri.

Brizdams pa siltajiem pelniem, apiedams akmens bumbas, kuras vulkāns naktī kā rotaļādamies svaidīja pa gaisu, Ato rāpās no kalna lejup. Koki, krūmi, zāle — viss bija izdedzis. Tikai krietni lejāk uz klintīm parādījās pieticīgie sarkanbrūnie un pelēkie ķērpji, tad virši ar dzelteniem, sīkiem ziediņiem un reti akāciju puduri. Kalna piekājē ceļu noslēdza blīva džungļu siena. Veltīgi viņš mēģināja tajā iespraukties. Vīteņpalmu asie ^dzeloņi dūrās kājās un mugurā.

Pa koku stumbriem uz augšu vijās liānas. Ato tēvs no tām pina izturīgus grozus. No koku zariem uz leju nokarājās krāšņas ziedu vītnes.

Džungļos valdīja puskrēsla. Bija sutīgi un karsti. Ne mazākā vēsmiņa nespēja izlauzties cauri blīvajam zaru mudžeklim.

Vietām strautu aizšķērsoja nokritušu koku stumbri. Tos nācās apiet vai arī rāpties tiem pāri. Strauts kļuva arvien platāks un ūdeņiem bagātāks. Ato nācās brist jau līdz krūtīm. Reiz viņš, lai nezaudētu līdzsvaru, pieķērās pie kāda zaļgana, noglumē- juša stumbra. Tas pēkšņi sakustējās, bez trokšņa ieslīdēja ūdenī un pazuda. Krokodils! Ato no bailēm karsts pārskrēja pār muguru.

Par laimi, mežs kļuva retāks. Starp palmām pavīdēja pa man- grovju kokam. Nelielā pļaviņā zēns nolēma atpūsties. Cikādes, ziedos ieslēpušās, klusām dziedāja iemidzinošu šūpļa dziesmu. Spilgti papagaiļi koku zaros kaut ko pārsprieda. Ato jau laidās snaudā, kad pēkšņi izdzirda tādus kā cūku kviecienus. No kurienes šeit džungļos cūkas? Vai tiešām viņa dzimtais ciems jau tik tuvu?

Pārskrējis pāri pļaviņai, viņš apstājās pie kāda žoga. No bambusa veidots aploks bija pilns ar melnajām cūkām. Ato tūliņ pamanīja arī savējo ar ieplēsto ausi. Starp cūkām rosījās salas burvis. Viņš baroja tās ar banāniem un ananasiem.

— Ēdiet, mīļās, gan dumjie ļautiņi atnesīs vēl, — viņš skaļi pats ar sevi sarunājās.

Blakus aplokam neliela strautiņa malā bija uzcelta būda. Zem tās, būrī ieslodzītas, kladzināja vistas. Tad, lūk, kur burvis dzīvoja, kad viņš dienām ilgi pazuda no ciemata! Bet ļaudīm ,uz šo pusi viņš aizliedza pat paskatīties, teica, ka te dzīvojot ļaunie gari.

Tikko manāma taciņa, kuru bija ieminis burvis, izveda zēnu pazīstamajā līcītī. Krastmalā stāvēja viņu laiva, bet tai blakus kāds gaišmatains zēns.

—     Džim! — Ato priecīgi iesaucās.

Draugs brīdi kā apstulbis vērās saskrambātajā parādībā, kas iznāca no meža, tad metās pretim.

—      Tu dzīvs! Un es domāju, ka haizivis tevi apēdušas. Ciema burvis klaigā, ka pats Ugunsvaldnieks tevi aizrāvis savā pilī. Lai pielabinātu sadusmojušos valdnieku, viņš pieprasīja no katras ģimenes vienu cūku un veselu grozu banānu un ananasu, citādi Ugunsdievs nodedzināšot visu salu. Un uz rītdienu viņš ir izsludinājis ļauno garu medības.

.

KRĀPNIEKS SAŅEM PELNĪTO SODU

Nākamajā rītā ļaudis pamodināja dobjas bungu skaņas. Košu putnu spalvu rotu galvā, seju un kailās krūtis izkrāsojis, burvis sēdēja savas būdas priekšā un bungoja, cik spēka. Viņam blakus atradās liela, pīta sega. Uz tās visi steidza salikt cienastu, ko nu kurš — cits ceptu vistu, cits kaltētu zivi vai raudzētu kokosriekstu sulu. Kad dāvanu bija piekrauts ar kaudzi, burvis ņēmās mieloties. Krietni ieturējies, viņš piecēlās, vienā rokā paņēma šķēpu, otrā tukšu maisu un devās uz krastmalu.

Tas tik bija jandāliņš. Burvis palec uz vienu pusi, dur ar šķēpu, palec uz otru, dur atkal, beidzot nokrīt pie zemes un spiež kaut ko pie krūtīm.

— Rokā ir, — viņš paziņo. — Kož negantnieks.

Atvēris maisu, burvis izliekas, it kā kaut ko tur iebāztu. Lēkāšana sākas no jauna. Lielais vēders kratās no piepūles, sviedri līst aumaļām. Ļaudis, aiz palmām paslēpušies, noraugās, kā burvis saķer ļaunos garus citu pēc cita un iebāž tos maisā. No turienes atskan neganta pīkstēšana un svilpšana. Visi, to dzirdot, dreb šausmās.

— Iebāzis sev mutē svilpīti un nu svilpj, — Džims saka Ato.

Abi zēni, noslēpušies ziedošā krūmā, tikko valda smieklus.

Beidzot burvis paziņo, ka visi ļaunie gari izķerti un nu ļaudis kādu brīdi varēšot dzīvot mierīgi.

Šajā brīdī no ziedošā krūma atskan visiem tik pazīstamā dieva balss:

—     Jūsu burvis ir melis un krāpnieks. Viņš manā vārdā izmāna no jums cūkas, vistas un citus labumus, paslēpj tos džungļos un vēlāk apēd. Trieciet burvi prom no salas, viņam līdzi aizies arī visi ļaunie gari, un jums vairs nebūs no tiem jābaidās.

Ļaudis izbrīnā klausījās balsī, kas nāca no krūma. Viņi nemanīja tur paslēpušos abus zēnus, kuriem līdzi bija magnetofons.

Abi zēni izlīda no krūma.

—     Es zinu, kur burvis paslēpis izkrāptās mantas, — teica Ato. Visi sekoja Ato uz mangrovju mežu, un katrs priecīgs saņēma atpakaļ izmānītos sivēnus un vistas.

Atgriezušies viņi sadusmoti meklēja blēdīgo burvi, bet nekur nevarēja atrast. Reizē ar krāpnieku bija pazudusi Džima tēva lepnā motorlaiva.

DELFĪNAM DIKAM GARŠO BANĀNI

Kādu dienu abi draugi sēdēja uz koraļļu vaļņa, kuiš no visām pusēm apjoza salu. Bija pilnīgs bezvējš. Zilajā lagūnā nekustējās ne vilnītis. Pat lielā un nemierīgā Dienvidjūra bija gluda un spīdīga kā spogulis.

—     Ejam, — Ato teica. — Es niršu pirmais.

—     Nē.

—     Atzīsties, ka tev ir bail?

—     Ir, — piekrita Džims. — Lagūnā mēs vienmēr varam aizsniegt dibenu, bet te — paraugies pats.

Ato jau sen gribējās pārlūkot alas, kuras jūras bangas bija izskalojušas rifa ārējā sienā. Tieši tur Vienrocis teicās redzējis brīnumpērli. Bet Džims visiem spēkiem pretojās. Viņu biedēja gan lielais dziļums, kur akvalangisti varēja aiziet bojā, gan haizivis, kas bariem vien peldēja pa okeānu un kilometriem tālu spēja saost asiņu smaržu.

—     Es domāju, ka tu esi drosmīgāks… —Ato nicinoši noteica un pa roku galam pameta lagūnā pusizēstu banānu.

Šajā brīdī no ūdens izšāvās liels, gluds dzīvnieks, saķēra banānu un atkal pazuda. Pēc brīža no ūdens pabāzās apaļa galva ar iegarenu purnu, kas atgādināja pīles knābi. Atskanēja kluss svilpiens.

—     Delfīns! — iesaucās Ato. — Viņam garšo banāni, un viņš prasa vēl.

Ato no pītās somas, kas viņam karājās kaklā, izņēma vēl vienu banānu.

No jauna atskanēja melodisks pīkstiens. Šajā brīdī no jūras iznira otrs — lielāks delfīns un uztraukti sāka peldēt gar rifa ārējo malu.

Tikai tagad zēni saprata, kas noticis. Delfīnu mazulis pa kādu spraugu bija iespraucies lagūnā, bet māte palikusi otrā pusē. Tagad viņa uztraukti sauca savu bērnu.

Abi zēni metās ūdenī un, katrs no savas puses turēdamies pie delfīnēna sāniem, uzmanīgi to vadīja gar rifa iekšējo sienu uz ostas pusi. Pie ieejas osta delfinens ieraudzīja mati un priecīgi metās pie tās. Paberzējis ar purnu mātes sānu, viņš peldēja atpakaļ pie abiem zēniem.

Otrā dienā delfīni, ieraudzījuši laivu ar sarkano buru, devās tai pretim.

—       Nosauksim mazuli par Diku, bet viņa mammu par Dol- liju, — Džims ierosināja. — Dik, vai gribi banānu?

Delfīnēns piepeldēja cieši blakus laivai un iesvilpās.

—       2ēl, ka mēs nesaprotam viņu valodu un viņi mūsējo, — Džims bēdājās.

Delfīni bija apbrīnojami saprātīgi. Drīz vien viņi ļāva zēniem uzsēsties sev mugurā. Abi peldēja tik ātri, ka vējš vien šalca gar ausīm. Dzīvnieki aši vien saprata, ko no viņiem grib, un paklausīgi izpildīja visas savu draugu pavēles. Kad zēni iesvilpās vienu reizi, delfīni sāka peldēt, pēc diviem svilpieniem apstājās, pēc trim — izlēca no ūdens.

Ciema ļaudis bija ļoti izbrīnījušies, kad abi zēni un delfīni viņiem lagūnā parādīja veselu cirka izrādi.

Delfīni svieda viens otram lielu, krāsainu gumijas bumbu un veikli balansēja to uz saviem purniem. Diks lēca cauri riņķim un katru reizi kā balvu saņēma banānu. Dollija ar Džimu uz muguras, līdzīgi torpēdai izšāvās no ūdens, izveidoja gaisā augstu loku un atkal ienira. Salinieki skaļi aplaudēja.

Visi zināja, ka delfīna mutē ir vairāki simti asu zobu. Šausmās pamiruši, ļaudis vēroja, kā Ato iebāž roku līdz pat plecam

delfīnēna plati atvērtajā rīklē un atkal neskartu izvelk to ārā.

Kādu dienu Ato nolēma aizpeldēt uz mazo Pērļu līcīti salas otrā pusē, savākt labi daudz sīko pērļu, iemainīt tās pret šokolādi un uzcienāt visus savus draugus. Domāts — darīts. Viņš uzsēdās Dollijai mugurā un devās garāmmangrovju birzij, apkārt lielajam zemes ragam. Aiz biezajiem džungļiem sākās augstas klinšu grēdas. Virs tām vulkāns mierīgi kūpināja baltu dūmu strūkliņu. Bet kur tad līcītis? Tajā briesmīgajā naktī izvirdums to bija gandrīz pilnīgi aizbēris, un visas pērles nu atradās zem biezas lavas kārtas. Bet Ato par to daudz neskuma, gan viņš uzcienās savus draugus citu reizi.

.

ZEMŪDENS ALĀ

Kādu dienu tirgotājs pavēlēja Džimam uzraudzīt kokosriekstu iesaiņošanu, un viņš nevarēja doties savās iemīļotajās zemūdens pastaigās.

Pati skaistākā vasara abu zēnu dzīvē tuvojās beigām. Pēc dažām dienām ostā iebrauks kuģis, un Džimam būs atkal jādodas uz skolu.

— Tagad vai nekad, — nolēma Ato.

Paņēmis akvalangu, viņš viens pats iesēdās laivā un izbrauca lielajā jūrā. Diks un Dollija viņu, kā parasts, gaidīja pie koraļļu rifa. Uzlicis masku, Ato ielēca ūdenī un sāka lēnām peldēt gar rifa ārējo malu. Virs galvas ūdenī mirgoja saules zaķīši. Bet lejā dziļumā valdīja drūma tumsa. Tur bija haizivju un citu plēsoņu valstība.

Pamanījusi zēnu, kāda haizivs, tik liela kā laiva, metās Ato virsū, bet Dollija ar plēsoņu ātri vien tika galā.

Ato uzmanīgi vēroja stāvo koraļļu krauju. Pēkšņi starp koraļļu zariem viņš pamanīja tumšu laukumu. Tā bija alas ieeja. Kopā ar Diku viņi iespraucās alā. Zēns iededzināja lukturīti un sajūsmā iekliedzās. Viņa acu priekšā pavērās plaša pazemes zāle. Tās sienas bija noklātas ar zaļiem un sarkaniem, dzelteniem un baltiem sūkļu paklājiem. Kā milzīgi mežģīņu vēdekļi savas violetās lapas lēnām kustināja Veneras koraļļi. Starp to zariem kā krāšņas puķes ziedēja skaistās jūras lilijas. Pie augstajiem griestiem mirdzēja krāsainas uguntiņas. Tās bija sarkanās ugunszivis, kuru garās muguras un krūšu adatas spoži mirdzēja. Gaismas izbiedēti, ap Ato riņķoja veseli bari sarkano zaldāt- zivju, kas platām acīm skatījās uz miera traucētāju. Zaldātiņi bija nakts zivis un pa dienu gulēja.

* Pazemes zāles dibens bija sētin nosēts ar pērļu gliemežnīcām. Ato veikli pielasīja pilnu pīteni. Pa zemi, garās ūsas kā antenas kustinādami, čāpoja dažādi vēzīši.

Ar lukturīti ceļu apgaismodams, Ato gāja arvien dziļāk alā. Un tad viņš beidzot ieraudzīja tik ilgi meklēto milzīgo gliemezi. No ārpuses tas bija apaudzis ar ūdenszālēm un maziem gliemež- vāciņiem un tik tikko saskatāms starp koraļļu zariem.

Lēni, lēni gliemezis atvēra prāvus bļodas lieluma vākus. Pašā vidū Ato ieraudzīja pērli — tik lielu kā vistas ola. Tā izstaroja

zilganu gaismu. Zēnam aizrāvās elpa no pērles skaistuma. Viņš noliecās, lai to paņemtu. Bet, tiklīdz zēns pieskārās gliemeža mīkstumam, vāki spēji aizcirtās un saspieda viņa roku kā knaiblēs. Veltīgi Ato centās atvērt gliemežnīcu, veltīgi mēģināja to pacelt.

Diks bakstīja zēnam ar purnu mugurā un aicināja dodies atpakaļ, bet Ato nespēja izkustēties no vietas.

— Dik, mīļais, peldi uz krastu, pasauc Džimu, — zēns lūdzās.

Kā sapratis teikto, Diks aizpeldēja.

Lukturīša gaisma kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz nodzisa. Alā iestājās tumsa. Vienīgi sarkanās ugunszivis mirdzēja pie griestiem kā mazi, gaiši punktiņi.

Akvalanga balonos bija palicis pavisam maz gaisa. Ato sāka trūkt elpas.

Pievakarē, pabeidzis kokosriekstu iesaiņošanu, Džims devās pie drauga, bet nekur nevarēja to atrast. Arī laivas un akvalanga nebija parastajā vietā.

Delfīnēns piepeldējis tik tuvu krastam kā vēl nekad, uzvedās pavisam neparasti. Uz pasniegtajiem banāniem viņš pat nepaskatījās, bet visu laiku kaut ko žēli sauca un skatījās uz jūras pusi, it kā aicinādams Džimu sev līdzi.

Džimu sagrāba nemiers. Paņēmis akvalangu, viņš iesēdās tuvākajā laiviņā un sāka airēt, cik spēka. Diks un Dollija, ceļu rādīdami, peldēja laivas priekšgalā. Negaidot Diks apstājās. Džims uzģērba akvalangu un ienira ūdenī. Pamanījis ieeju alā, viņš visu saprata.

Ato jau bija bez samaņas. Saņēmis visus spēkus, Džims atcirta pie klints pieaugušo milzīgo gliemežvāku un, Dikam piepalīdzot, kopā ar Ato ievilka laivā.

Džims ilgi atdzīvināja savu draugu, pūta viņam mutē savu silto dvašu, līdz nelaimīgais beidzot atvēra acis.

Visi salas iedzīvotāji sanāca apbrīnot neredzēto pērli.

Jums gribas zināt, kas notika tālāk?

Ato tajā pašā rudenī kopā ar Džimu aizbrauca uz pilsētu, pārdeva brīnumpērli un par iegūto naudu izmācījās par skolotāju. Pēc dažiem gadiem viņš atgriezās dzimtajā salā un atvēra tur skolu. Tagad šeit visi bērni prot lasīt, rakstīt un rēķināt. Un neviens vairs netic ne burvim, ne Ugunsvaldniekam, kas mītot kalnā, ne dievam, kura balss runā no mazās kastītes.

Džims ir kļuvis par slavenu Dienvidjūru zemūdens pasaules pētnieku. Viņš ir uzņēmis daudzas filmas un sarakstījis biezas jo biezas grāmatas.

Delfīnēns Diks ir izaudzis par lielu delfīnu, bet viņam, tāpat kā bērnībā, ļoti garšo banāni. Kā pateicību par cienastu Diks labprāt uz savas muguras pavizina mazos zēnus un meitenes.

Bet ar Ato Diku saista īpaša draudzība. Tiklīdz Ato izbrauc jūrā un iesvilpjas, Diks dodas pie viņa un abi kopā pavada jaukus brīžus.

SATURS

Tālajā Dienvidjūras salā ….

Leģenda par brīnumpērli ….

Zemūdens dārzā……………………………………………

Skaistumkopšanas kabinets «Koraļļkrūms»

Bruņurupucis ar trešo ātrumu .

Ugunsvaldnieka pilī………………………………………

Džungļu noslēpums………………………………………

Krāpnieks saņem pelnīto sodu .

Delfīnam Dikam garšo banāni .

Zemūdens alā

Zenta Ernesta m. Ergle

ATO UN BRINUMPERLE

Redaktors 1. Lasmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore L. Vasilevska. Korektore A. Pavlovska. Nodota salikšanai 1974. g. 21. augustā. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 30. jūlijā. Ofseta papīrs Nr. 1, formāts 70 X 84/16. 2.5 fiz. iespiedi.; 2,72 uzsk. iespiedi.; 4,53 izdevn. 1. Metiens 100 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 156/27007-B-309. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 1169.

L 2 70801—156

Er 340 © «Liesma», 1975 P M801(ll)—75 368—75

Content

Ērgle Zenta Ato un brīnumpērle

TĀLAJĀ DIENVIDJŪRAS SALĀ

LEĢENDA PAR BRĪNUMPĒRLI

ZEMŪDENS DĀRZĀ

SKAISTUMKOPŠANAS KABINETS «KORAĻĻKRŪMS»

BRUŅURUPUCIS AR TREŠO ĀTRUMU

UGUNSVALDNIEKA PILĪ

DŽUNGĻU NOSLĒPUMS

KRĀPNIEKS SAŅEM PELNĪTO SODU

DELFĪNAM DIKAM GARŠO BANĀNI

ZEMŪDENS ALĀ

SATURS